Справа № 510/1667/17
Провадження № 1-кп/946/5/20
УХВАЛА
Іменем України
про продовження строку тримання під вартою

30 вересня 2020 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3 ,
захисник ОСОБА_4 ,
обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїл Одеської області клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів (кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000235 від 04.05.2017) обвинуваченим:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені, Одеської області, білоруса, громадянина України, з середньою технічною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Рені, Одеської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
-у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187 та ч.1 ст. 263 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні вказаних злочинів. Строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 закінчується 02 жовтня 2020 року о 23:59 год.
Від прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_3 надійшли клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та ОСОБА_6 - тримання під вартою, мотивуючи тим, що останні обвинувачуються у скоєнні особливо тяжких злочинів, можуть переховуватися від органів досудового розслідування, суду, обвинувачений ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідка.

Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти задоволення клопотань заперечували, вважають, що підстави для застосування щодо них вказаних запобіжних заходів відсутні.

Захисник ОСОБА_4 , висловлюючи думку обох обвинувачених: і ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 , проти задоволення клопотань заперечувала, оскільки вважає, що ризики, на які вказує прокурор не підтверджуються, дії запобіжного заходу мають бути дієвими, а вказані заходи вкотре обмежують права обвинувачених. Крім того, звернула увагу суду на порушення прокурором десятиденного строку подачі клопотання до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою, передбаченого абз.10 п.20-5 Перехідних положень КПК України.

У свою чергу, прокурор зауважив, що десятиденний строк подачі клопотання про продовження строку тримання під вартою було ним порушено тільки на два дні, крім того, з об`єктивних причин, а саме, знаходження на лікарняному через підозру на захворювання covid-19 тощо.
Суд, заслухавши думки учасників судового провадження щодо заявлених клопотань, дійшов до наступного висновку.
Так, згідно п. 1 абз. 6 Закону України «Про внесення зміни до пункту 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України щодо особливостей судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів у кримінальному провадженні та розгляду окремих питань під час судового провадження на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19) № 558-ІХ від 13.04.2020 року (далі- ЗУ Про внесення зміни до пункту 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення») встановлено у разі неможливості, у визначений КПК строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьої статті 35 КПК України, або розглянути головуючим, а за його відсутності іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому законом.

Тому розгляд вищевказаних клопотань здійснюється суддею ОСОБА_1 одноособово.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.199 КПК, якими суд керується на підставі ч. 2 ст. 331 КПК, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тому, враховуючи фактичні обставини пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а саме вчинення злочину проти власності, яке згідно Конституції України та протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є непорушним та охороняється державою за попередньою змовою, групою осіб, поєднаний з проникнення у житло, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність існування ризику переховування обвинуваченого від суду.
Частиною 4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання з огляду на положення с.тст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.
Крім того, як зазначила колегія суддів Одеського апеляційного суду в ухвалі від 23.06.2020 року, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не прийнято, існує ризик того, що останній може незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні.
При цьому, згідно пред`явленому обвинуваченню, після того, як потерпілий ОСОБА_7 застав на місці вчинення злочину обвинувачених, останні напали на нього, при цьому нанесли декілька ударів металевою монтировкою по голові, що свідчить про актуальність ризику можливого впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні.
Тому, приймаючи до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 будучи обізнаний про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винним, підвищує ризик переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності, клопотання слід задовольнити.
Отже, на думку суду, зазначені ризики виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та дають можливість дійти до висновку про наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який у цьому випадку, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
За таких обставин, обрання обвинуваченому ОСОБА_6 менш суворого запобіжного заходу є необґрунтованим та невиправданим.
14.08.2017 р. при обранні відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було враховано усі наявні підстави для обрання вказаного запобіжного заходу.
Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід із забороною залишати місце проживання у період часу з 21:00 до 07:00 години обрано з урахуванням ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Отже, суд вважає, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою та застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді домашнього арешту на даний час не зникли.
Так, встановлено, що судом не допитано усіх свідків, крім того, обставини кримінального провадження свідчать про те, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 на даний час є виправданими заходами, і справжній інтерес суспільства у забезпеченні законності, інтересів правосуддя, запобігання порушенню прав осіб, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на свободу, обставини, на які посилається прокурор у клопотаннях, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну поведінку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а тому суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 та запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_5 на строк до 27 листопада 2020 року.

Крім того слід звернути увагу на наступне.

Так, відповідно п.20-5 Перехідних положень КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Разом з тим, ч.2 ст. 184 КПК України передбачено, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.
Права обвинувачених, визначені у даній нормі процесу, як встановлено судом, порушено не було.
Крім того, системний аналіз п. 20- 5 КПК України дозволяє зробити висновки, що метою дотримування строків, передбачених абз.10 вказаного пункту, є заходи, що направлені на організацію своєчасного здійснення правосуддя саме в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).
Отже, підстав для відмови у задоволенні клопотань судом не встановлено.
Керуючись ст.ст. 8, 177, 178, 183, 199, 201, 331, 369 - 372 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора ОСОБА_3 задовольнити.
Продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 27 листопада 2020 року.

Продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 діб із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період часу з 21:00 до 07:00 години наступної доби та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України: не відлучатись з місця мешкання в період часу з 21:00 до 07:00 години наступної доби без дозволу прокурора або суду, не покидати м. Рені Одеської області без дозволу прокурора та суду, повідомляти прокурора та суд про намір зміни місця проживання або місця роботи, прибувати за викликом до прокурора та суду.
Строк дії наявної ухвали про продовження запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_6 та запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту ОСОБА_5 закінчується 27 листопада 2020 року.

Копію наявної ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та також направити до Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор (№22)» до виконання.
Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ухвала може бути оскаржена з моменту вручення їм копії ухвали.
Головуючий суддя: ОСОБА_1