справа №619/3943/20
провадження №1-кп/619/359/20
ВИРОК
08 жовтня 2020 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складі: головуючого судді - ОСОБА_1
за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рівне Волуйського району Бєлгородської області,
громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, працюючого, однак офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор - ОСОБА_4
обвинувачений - ОСОБА_3 .
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
15.07.2020, у вечірній час доби, ОСОБА_3 , перебуваючи в гостях у приміщенні будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , де разом з ним та ОСОБА_6 розпивали алкогольні напої. Приблизно о 21 год 00 хв 15.07.2020 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лягли спати, залишивши ОСОБА_3 самого у приміщенні зазначеного будинку. У цей час у останнього раптово виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi 8», що належить ОСОБА_6 . Реалізуючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи мету збагачення за рахунок скоєння злочину, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, оскільки був засуджений згідно вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 25.08.2020 за ч. 1 ст. 185 КК України за події, які мали місце 15.07.2020, переслідуючи корисливу мету, з корисливих мотивів, впевнившись в тому, що його подальші дії ніким помічені не будуть, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон «Xiaomi Redmi 8», вартістю 2450,00 грн, що належить ОСОБА_6 .
Після зазначених дій, ОСОБА_3 з місця скоєння злочину з викраденим майном зник, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 2450,00 грн.
Крім того, 15.07.2020 приблизно о 22 год 30 хв, ОСОБА_3 маючи та реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у сховище, переслідуючи мету збагачення за рахунок скоєння злочину, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, направився до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_6 та прийшовши до території указаного домоволодіння, яке має засіб охорони у вигляді огорожі, а отже, має ознаки сховища, ОСОБА_3 , впевнившись у тому, що його подальші злочинні дії ніким помічені не будуть, проник через напіввідчинену хвіртку до території вказаного домоволодіння, таким чином незаконно проник до сховища, де на землі знаходилась бензинова коса ТМ «Урал 52сс БК-4100», вартістю 750,00 грн, що належить ОСОБА_7 , яку таємно викрав, після чого, з викраденим майном з місця пригоди зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
У результаті злочинних дій з боку ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_7 був спричинений матеріальний збиток на загальну суму 750,00 грн.
Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Своїми діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Своїми діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у сховище.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав повністю та підтвердив факт і обставини вчинення злочинів, так, як це зазначено вище.
Оскільки учасники судового розгляду не заперечували, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, та з урахуванням вимог ч. 4 ст. 349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого, дослідженням даних, які характеризують його особу.
Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєнні вищезазначених злочинів доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження і обвинуваченим не оспорюються.
На виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України судом з`ясовано у обвинуваченого, чи правильно він розуміє зміст обставин, викладених у обвинувальному акті, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснено ОСОБА_3 , що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття визнається обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Мотиви призначення покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (в редакції Постанови Верховного Суду №8 від 12.06.2009), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого та тяжкого злочину, дані про особу винного, конкретні обставини вчинення злочину, характер та спосіб вчиненого, при цьому, призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи яка вчинила злочин та попередження нових злочинів.
Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Вивченням даних про особу ОСОБА_3 установлено, що він вважається таким, що раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з 03.2006 року у зв`язку з синдромом залежності від алкоголю.
За таких обставин справи суд вважає можливим призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини зазначених вище статей.
При вирішенні питання про те, який із передбачених ч. 1 ст. 70 КК України принципів необхідно застосувати ОСОБА_3 при призначенні покарання за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, суд дійшов висновку про застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Враховуючи тяжкість злочинів, особу винного, ставлення винного до скоєного, який щиро розкаявся у вчиненому, дані про його особу, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком та застосовує ст. 75 КК України. На період випробувального терміну суд покладає на нього обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, які вважає необхідними та достатніми для його виправлення.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 199/1496/17 кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України, не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК України.
З матеріалів справи вбачається, що вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 25.08.2020, ухваленим в порядку спрощеного провадження, ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання та визначенням іспитового строку в один рік.
Злочини, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК, за який засуджується ОСОБА_3 у цьому кримінальному провадженні, останній вчинив 15.07.2020, тобто до постановлення у попередній справі вищевказаного вироку від 25.08.2020, у зв`язку з чим, при визначенні остаточного покарання судом застосовуються правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керується суд.
Частиною 1 ст. 100 КПК України встановлено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Відповідно до постанови слідчого від 07.08.2020 бензинова коса «Урал 52сс БК-4100» HY40F191178576 визнана речовим доказом та передана на відповідальне зберігання потерпілого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим даний речовий доказ вважається повернутим власнику.
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Керуючись ст . ст. 368, 370, 374, 376, 377 КПК України, суд,
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання:
-за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити покарання ОСОБА_3 у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 25.08.2020 більш суворим покаранням за цим вироком призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового терміну в 2 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності зі ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речовий доказ у справі - бензинова коса «Урал 52сс БК-4100» HY40F191178576, яка знаходиться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_7 вважати повернутим останньому.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1