ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
та сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0002024 від 10.09.2019 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Чернівці, проживаючого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, офіційно непрацюючого, не одруженого, раніше судимого на підставі вироків, зокрема:

- 21.05.2002 р. Ленінським райсудом м. Чернівці за ст.ст. 185 ч.3, 75, 76 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки, з іспитовим строком на 1 рік;

- 17.07.2002 р. Ленінським райсудом м. Чернівці за ст.ст. 185 ч.1, 69,71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнився умовно достроково 18.10.2003 року. Невідбутий строк покарання 1 рік 7 місяців 23 доби;

- 12.05.2008 року Садгірським районним судом м. Чернівці за ст.ст. 289 ч.2, 69, 185 ч.2, 396 ч.1, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки;

- 22.11.2010 р. Садгірським районним судом м. Чернівці за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці. Звільнився по відбуттю покарання 03.12.2010 року;

ЄУНСС №727/11035/19 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8
Провадження №11-кп/822/14/21 Суддя - доповідач: ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 186 КК України
- 01.03.2011 р. Першотравневим районним судом м. Чернівці за ч.2 ст. 185, 43 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. Звільнився по відбуттю строку покарання 27.06.2012 року ;

- 16.09.2015 р. Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч.2 ст. 185, ст. 75,76 КК України до покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, з іспитовим строком 1 рік;

- 16.12.2016 р. Шевченківським районним судом м. Чернівці за ч.2 ст. 185,71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяці. Звільнився по відбуттю строку покарання 16.02.2018 р.;

- 22.12.2018 р. Шевченківським районним судом м. Чернівці за ст. 185 ч.2 КК України до покарання у вигляді арешту строком на 6 місяців. Звільнився по відбуттю строку покарання 07.08.2019 року, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Цим вироком ОСОБА_6 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обраховано з 30 вересня 2019 року (з часу затримання, в порядку ст. 208 КПК України а.с.82).

Міру запобіжного заходу, застосовану судом до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді тримання під вартою - залишено обрану до вступу вироку в закону силу.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерти в розмірі 628 грн. 04 коп..

Доводи апелянтів та заперечення сторони обвинувачення.

Захисник ОСОБА_7 , в своїй апеляційній скарзі, вважає, що висновки викладені у вироку суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, дії обвинуваченого кваліфіковані не вірно, що вплинуло на вирішення питання про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому вирок районного суду відносно ОСОБА_6 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, суд, з огляду на обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та вимоги ст. 94 КПК України по оцінці доказів, належним чином не перевірив всі обставини провадження та не надав всебічної, повної та об`єктивної оцінки зібраним по справі доказам, внаслідок чого прийшов до передчасного висновку про винність ОСОБА_6 в кримінальному правопорушенні передбаченому ч.2 ст. 186 КК України.

Вважає, що обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_6 не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку із неправильною кваліфікацією дій, які були вчинені ОСОБА_6 . Докази які були досліджені в суді вказують на непричетність його підзахисного до інкримінованого йому злочину, - відкритого заволодіння чужим майном, - грабежу (ч.2 ст. 186 КК України), натомість вказують на наявність в його діях ознак іншого злочину, передбаченого ст. 185 КК України, а саме крадіжки.

Стверджує, що покази свідка ОСОБА_9 повністю спростовують як покази потерпілого ОСОБА_10 , так і ряд письмових доказів в даному кримінальному провадженні таких як: протокол проведення слідчого експерименту та диск з відеофайлами його проведення вказуючи на їх недопустимість та повністю спростовує версію сторони обвинувачення щодо наявності в цьому кримінальному провадженні ознак відкритого заволодіння чужим майном, а відтак вказує і на те, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України є невірною.

Запевняє, що його підзахисний ОСОБА_6 , як на досудовому слідстві так і ході судового розгляду визнав вину та надав детальні покази щодо вчиненого ним кримінального правопорушення передбаченого ст. 185 КК України, а саме у вчиненні крадіжки та відшкодував заподіяну ним шкоду.

Звертає увагу, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі наводить доводи аналогічні захиснику.

Свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 186 КК України не визнав. Вважав, що вчинив крадіжку майна потерпілого. Зазначив, що дійсно він 09 вересня 2019 року в нічний період часу, знаходився на АДРЕСА_2 , де проходячи повз вулиці, помітив автомобіль, що був припаркований і дверцята якого були при відчинені, які він повністю відхилив та вліз всередину авто, де на переднім сидінні пасажирським лежала сумка, з якої діставав целофановий пакет. Він із пакетом в руці виліз з машини, та почав швидким кроком йти вверх по вулиці, подивився в пакет, там були документи, які він викинув і грошей не було в пакеті, він звернув вулицею і побіг.

Також вважає, що його покази не були спростовані ні доказами, ні показами потерпілого та свідків, а сторона обвинувачення не спростувала та не навела достатніх фактів в спростування тієї версії подій, які були вказані стороною захисту.

Прокурор Чернівецької місцевої прокуратури ОСОБА_11 , подала заперечення на апеляційні скарги учасників провадження, в якому вважає, що апеляції захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають. Доводи апеляційних скарг ґрунтуються лише на припущеннях сторони захисту з метою уникнення ОСОБА_6 кримінальної відповідальності за скоєний ним злочин. Визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відповідає вимогам чинного КГЇК України та ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи та доказів, зібраних в ході досудового розслідування злочину та досліджених в суді. При цьому судом першої інстанції було належним чином перевірено зазначені доводи обвинуваченого, їм надано належну правову оцінку, після чого суд на підставі безпосередньо досліджених доказів прийшов до - вірного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_6 , 09 вересня 2019 року біля 19 години, знаходячись по вулиці Матросова, 2 в м. Чернівці, переслідуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, протиправно, із корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, підійшов до автомобіля марки «ВАЗ 2105» державний номерний знак НОМЕР_1 та відкривши дверцята автомобіля, викрав з сумочки, що знаходилась на передньому пасажирському сидінні даного автомобіля грошові кошти в сумі 1320 грн. та документи на вказаний автомобіль і паспорт громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_10 .. В той час, протиправні дії ОСОБА_6 були помічені власником автомобіля, потерпілим ОСОБА_10 , який повертаючись до власного автомобіля, спостерігаючи як останній перебуває в автомобілі, біля його сумки, голосно став кричати ОСОБА_6 , вимагаючи припинити злочинні дії, однак ОСОБА_6 усвідомлюючи факт його викриття потерпілим, бажаючи довести їх до кінця, утримуючи викрадене майно біля себе, для уникнення відповідальності, почав втікати з місця події з викраденим, спричинивши протиправними своїми діями, матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 1320 грн..

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 , просили скасувати вирок районного суду. Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання в межах вже фактично відбутого ним покарання.

Прокурор наполягав на тому, що вину ОСОБА_6 у вироку суду обґрунтовано та доведено, а тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та думку захисника ОСОБА_7 в його інтересах, міркування прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи в апеляційній скарзі сторони захисту, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового засідання та технічного запису судового розгляду, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, за викладених у вироку обставин, суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 23 КПК України, на підставі доказів досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до правил ст.ст. 85,86 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності.

Судом1-ї інстанції досліджені всі обставини, які могли мати значення для справи, тому твердження в апеляції захисника, що висновки суду у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, дослідженим у суді доказам, яким суд не дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 94 КПК України не заслуговують на увагу й колегія суддів погодитись з ними не може та вважає їх безпідставними. Ці заперечення проти звинувачення детально розглядалися судом першої інстанції і спростовані наведеними у вироку доказами.

Ретельно перевіривши ці доводи, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду і на наступне.

При перевірці вироку суду І інстанції, колегією встановлено, що районним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 186 КК України, висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви, згідно з вимогами ст. 374 КПК України.

Як вбачається з вироку районного суду, обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 186 КК України не визнав. Пояснив, що дійсно 09 вересня 2019 року увечері, він знаходився на АДРЕСА_2 , де проходячи повз вулиці, помітив автомобіль, що був припаркований і дверцята якого були при відчинені, які він повністю відхилив та вліз всередину авто, де на переднім сидінні пасажирським лежала сумка, із якої діставав целофановий пакет і в той час почув крик. Чоловік незнайомий йому кричав, що ти робиш, зупинись. Він із пакетом в руці виліз з машини, чоловік підбігав до нього і голосно продовжував кричати зупинитися. Він почав швидким кроком йти вверх по вулиці, подивився в пакет, там були документи, які він викинув, а грошей не було в пакеті, він звернув вулицею і побіг.

В суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свої покази надані в суді першої інстанції та наполягав на тому, що він не вчиняв грабежу, а здійснив крадіжку.

Разом з тим, такі твердження обвинуваченого ОСОБА_6 спростовуються матеріалами справи, а його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаного у ході судового розгляду потерпілого ОСОБА_10 щодо обставин вчинення грабежу, під час якого він помітив незнайомого чоловіка, який копирсався у нього в машині. Він підходячи ближче до машини став кричати, а підсудний почувши його і побачивши став тікати вулицею вгору.

Виконуючи приписи закону, суд зіставив наведені у показаннях потерпілого фактичні обставини із даними, що містяться в досліджених у судовому засіданні письмових доказах, серед яких:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.09.2019 р. о 19 год. 20 хв. громадянина ОСОБА_10 (т.1 а.п.7);

- протокол огляду місця події з фотознімками від 09.09.2019 р., а саме транспортного засобу, марки «ВАЗ 2105», д.н.з. НОМЕР_2 білого кольору, що був припаркований на проїжджій частині дороги навпроти будинку АДРЕСА_2 , в салоні якого наявні особисті речі потерпілого. До огляду місця події було залучено собаку (т.1 а.п.8-17);

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.09.2019 р., який був проведений за участі потерпілого ОСОБА_10 у присутності понятих. Потерпілому були пред`явлені фотознімки із зображенням чотирьох осіб для впізнання особи, яка відкрито заволоділа майном ОСОБА_10 .. Потерпілий заявив, що впізнає особу, яка зображена на фото №4 ( ОСОБА_6 ) за загальними рисами обличчя та зовнішністю (т.1 а.п.22);

- протокол проведення слідчого експерименту від 27.09.2019 р. із застосуванням технічних засобів фіксації (відеозапису) за участю потерпілого ОСОБА_10 (т.1 а.п.53 57);

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.09.2019 р. (т.1 а.п.29), відповідно до якого свідок ОСОБА_9 , на фото 4 впізнала чоловіка, який швидким кроком пройшов повз неї по вул. Пирогова в м. Чернівці.

- висновок судової дактилоскопічної експертизи з фотознімками №1131-К від 24.09.2019 року (т.1 а.п.40-50);

- розписку, дослідженою в судовому засіданні, згідно якої потерпілий ОСОБА_10 отримав кошти в сумі 1320 грн. в якості відшкодування завданих йому матеріальних збитків, в повному обсязі (т.1 а.п.85).

Крім того, слід звернути увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні першої інстанції не заперечував самого факту викрадення майна, а навпаки вказав, що він повністю відхилив дверцята транспортного засобу та вліз всередину авто, де на передньому пасажирському сидінні лежала сумка, з якої він діставав целофановий пакет і в той час почув крик. Незнайомий йому чоловік кричав: «-що ти робиш, зупинись». Після чого, він із пакетом в руці виліз з машини, а чоловік підбігав до нього і голосно продовжував кричати зупинитися. Однак, він почав швидким кроком йти вверх по вулиці, подивився в пакет, в якому були документи, які він викинув, а грошей не було, він побіг.

В наданих районному суду показаннях та в суді апеляційної інстанції не заперечував, що в повному обсязі відшкодував потерпілому матеріальну шкоду. Пояснити, чому він це зробив, і при цьому, не визнає вини в пред`явленому обвинуваченні, та у зв`язку з чим потерпілий його оговорює, не зміг. Проте запевняв, що вчинив таємне викрадення майна, а не відкрито ним заволодів. В апеляційній інстанції ОСОБА_6 став наполягати на тому, що не чув і не бачив потерпілого, а мав умисел на вчинення таємного викрадання майна.

При цьому колегія суддів керується ч.3 ст. 404 КПК України та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» від 21 червня 2007 року, де у п.61 Суд зазначив, що «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових посилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру».

Зокрема, районним судом проаналізовано показання допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 під присягою, який в залі суду пояснив обставини, які мали місце 09 вересня 2019 року. Зазначив, що біля 19 год. приїхав на своєму автомобілі марки «ВАЗ 2105» на вул. Матросова, зупинився біля будинку №2, оскільки не зміг їхати далі, так як потрібно було залити воду в авто. Тому вийшовши з машини, пішов набрати води до наближеної криниці, що була розташована неподалік, зачинивши дверцята авто, але не на ключ. Вказав, що в автомобілі на пасажирському сидінні залишив клітчату сумку з речами та свою сумку чорного кольору, в якій знаходились особисті речі, документи на автомобіль, паспорт громадянина України та грошові кошти в сумі більше тисячі гривен. Відійшовши пару метрів від свого автомобіля, він озирнувся та побачив відчиненими дверцята з боку водія, що йому здалося підозрілим, так як добре пам`ятав, що їх зачиняв. Коли почав повертатися до автомобіля, то побачив, що в авто знаходиться невідомий йому чоловік і щось там шукає. Він почав кричати йому, що ти там робиш та зупинитися, але чоловік виліз з авто і почав тікати вверх вулиці Нагірної, при цьому в його руках був поліетиленовий пакет, у якому були його документами та гроші. Він став наздоганяти та добігши до будинку АДРЕСА_3 , побачив свої документи на дорозі, зібрав їх та повернувся до свого автомобіля і викликав працівників поліції.

Також вказав, що було в нього викрадено грошових коштів в сумі 1320 грн.. Обвинуваченого ОСОБА_6 він запам`ятав по рисах обличчя та за зовнішністю, а в подальшому упізнав при проведенні слідчих дій. Пояснив, що завдані збитки в сумі 1320 грн. йому були відшкодовані.

Свідок ОСОБА_9 під присягою, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні першої інстанції зазначила, що підстав оговорювати обвинуваченого ОСОБА_6 не має, так як з ним не знайома. Вказала, що 09.09.2019 р., під вечір, точної години не пам`ятала, вона поверталась з роботи до своєї невістки по вул. Пирогова в м. Чернівці. Коли йшла, помітила, що повз неї швидко пройшов чоловік. Чи був це обвинувачений пояснити не змогла, оскільки пройшло багато часу і зазначила, що в неї погана зорова пам`ять. З огляду на наведені докази суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та вмотивовано не прийняв до уваги доводи обвинуваченого щодо вчинення ним таємного викрадення майна розцінивши обрану позицію, як бажання обвинуваченого уникнути покарання за скоєне кримінальне правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.

Суд перевірив показання ОСОБА_6 та, з наведенням відповідних мотивів, дав їм належну оцінку. Ретельно розглянувши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх взаємозв`язку, суд аргументовано визнав неспроможними твердження підсудного, що він вчинив крадіжку і вмотивовано спростував висунуту підсудним на свій захист версію події .

З огляду на наведені докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та вмотивовано не прийняв до уваги доводи обвинуваченого щодо вчинення ним таємного викрадення майна, розцінивши обрану позицію, як бажання обвинуваченого уникнути покарання за скоєне кримінальне правопорушення.

За таких обставин, твердження апелянтів про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, суперечать наведеним вище доказам, окрім того жодним чином в своїх апеляційних скаргах таких висновків суду апелянти не спростовують.

Слід зазначити, що диспозицією статті 185 КК України визначено, що відповідальність за вказаною статтею настає за таємне викрадення чужого майна. Таємним визнається таке викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілих чи інших осіб.

На відміну від вказаної вище норми, стаття 186 КК України передбачає відповідальність за відкрите викрадення чужого майна. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна в присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Грабіж, вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява в злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим і, незважаючи на це, продовжені з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Отже, судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Саме з урахуванням цих доказів районним судом зроблено правильний висновок, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, підтверджена сукупністю переконливих, чітких, не спростованих і узгоджених між собою доказів.

Судом чітко в судовому засіданні установлено, що ОСОБА_6 розумів, що під час вчинення крадіжки з автомобіля, переднього пасажирського місця із сумки грошових коштів і документів, що містилися в кульку, був викритий власником авто, тобто потерпілим ОСОБА_10 , який йому неодноразово кричав: «що він робить і зупинитися», на що обвинувачений не реагував і вилізши з машини, став тікати з місця вчинення злочину. При цьому, обвинувачений усвідомлював, що його злочинні дії вже були викриті.

Що стосується доводів захисника щодо недоведеності участі обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом, то такі твердження апелянта спростовуються належним чином отриманими під час досудового розслідування доказами, які досліджено в ході судового розгляду та перевірено апеляційною інстанцією, які узгоджуються між собою та обставинами, встановленими під час судового розгляду.

Крім того, стороною захисту під час судового розгляду не подавалися докази, і в тому числі не ініціювалося їх отримання, у спосіб та у порядку передбаченому КПК України, які б спростовували або ставили під розумний сумнів докази обвинувачення. Жодних доказів, які були б безпосередньо пов`язані із такою процесуальною дією як затримання, або з проведенням будь-яких інших процесуальних дій в ході досудового розслідування за участю ОСОБА_6 і які б відповідали вимогам ст. 87 КПК України, захистом теж не надано, а тому обґрунтованих сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, покладених в основу вироку, у тому числі на предмет їх допустимості, й щодо дотримання судом приписів ст. 84 КПК України в колегії суддів немає.

Крім того, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі, поданій захисником, не наведено жодних аргументованих доказів щодо вчинення злочину за ст. 185 ч.2 КК та не мотивовано, чому висновки суду щодо оцінки вищевказаних доказів суперечать матеріалам справи. Не наведено таких доказів захисником і в суді апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині, колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні пояснення та докази щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, натомість, стороною захисту та самим обвинуваченим, жодним чином не спростовано доказів прокурора в протилежному, тобто у відсутності в діях ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину та наявності в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, які можуть бути підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, що доводиться наведеними вище доказами, які в своїй сукупності підтверджують вину останнього у вчиненні грабежу, поза розумним сумнівом.

Проаналізувавши наведені докази в цілому і давши їм оцінку, колегія суддів не може погодитись з апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого, оскільки усі вищевикладені доводи співвідносяться між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав допустимими за фактичними обставинами, встановленими судом, які свідчать про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненому. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Таким чином, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України є вірною та доведеною.

Що стосується міри покарання обраної обвинуваченому ОСОБА_6 , то на думку апеляційного суду та виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Обираючи ОСОБА_6 покарання, суд зважив на характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, судимість в законному порядку не знята та не погашена, посередньо характеризується за місцем проживання та позитивно за місцем утримання в ДУ Чернівецький слідчий ізолятор, не має сім`ї, не працював до затримання, перебуває на обліку в Чернівецькому наркологічному диспансері, на обліку в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні не перебуває. Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, враховано незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 за медичними даними і встановленим йому діагнозом ОКНП Чернівецький обласний центр з профілактики та боротьби зі Снідом від 19.08.2020 року №401 та від 31.07. 2020 року №03.213.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом враховано добровільне відшкодування завданого матеріального збитку потерпілому. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Згідно роз`яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції в повному обсязі виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, зважаючи на те, що останнім вчинено умисний злочин вчинений з корисливих мотивів, який відноситься до категорії тяжких злочинів, відповідно до ст. 12 КК України, особу обвинуваченого й призначив ОСОБА_6 покарання у виді 4-и роки позбавлення волі, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Інші доводи апелянтів, не заслуговують на увагу колегії суддів та є надуманими, оскільки вже були предметом дослідження та обговорення в суді першої інстанції, на які суд дав вичерпну, законну та обґрунтовану відповідь, яка не викликає жодних сумнівів у суддів апеляційної інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, підтверджених належними, допустимими та достовірними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку. При перевірці матеріалів кримінального провадження порушень норм процесуального законодавства, які були б безумовною підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозв`язку, прийшов до вірного рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні грабежу, а відтак, ухвалений відносно обвинуваченого вирок є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни, як про те апелює сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3