ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/331/21 Справа № 183/6733/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,
ВСТАНОВИЛА :

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 28 січня 2021 року включно.
В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт - відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, встановлена наявність ризику, що знаходячись на волі, усвідомлюючи, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, може переховуватися від суду.
Колегія суддів дійшла висновку про неможливість усунення ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановленого щодо ОСОБА_9 під час обрання запобіжного заходу, який не зменшився і себе не вичерпав, у менш обтяжливий спосіб, а враховуючи, що санкція ч.1 ст. 115 КК України передбачає покарання у вигляді лише позбавлення волі, суд не вбачає наразі іншої можливості запобігти ризику переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування та суду, у інший спосіб, ніж тримання його під вартою.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем його реєстрації.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що його підзахисний перебуває під вартою вже більше року, але після судового засідання 12 грудня 2019 року не відбулося жодного судового засідання, в якому б вчинялися будь-які процесуальні дії, за весь цей час у єдиному судовому засіданні, яке відбулося 10 червня 2020 року, був допитаний один свідок.
Також захисник вказує, що прокурор у клопотанні обмежується переліком стандартних підстав, визначених ст. 177 КПК України, при цьому жодним чином не мотивував, чому не можливо застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, хоча ОСОБА_9 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, батьків, сестру, до кримінальної відповідальності не притягувався.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши представлені матеріали та обговоривши апеляцію, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до абзацу 15 пункту 2.4. мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного суду України, надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника підлягає розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як видно з матеріалів справи, в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження № 0001297 стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2019 року обвинуваченому ОСОБА_9 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався на стадіях досудового розслідування та судового розгляду.
02 грудня 2020 року судом першої інстанції в судовому засіданні було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт того, що обставини, які стали підставою для взяття ОСОБА_9 під варту, на даний час не змінилися, ризик, який було встановлено під час обрання запобіжного заходу і під час вирішення питання про продовження його дії, а саме можливість переховуватися від суду, не зменшився.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_10 , яке є особливо тяжким злочином та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Як відображено у рішеннях ЄСПЛ, аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови) § 142; Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), § 173), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії), § 179).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик переховування особи від правосуддя, який може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Таким чином, висновки суду, що встановлені при обранні запобіжного заходу обставини та ризик не зменшились, і запобігання їх настанню можливо виключно шляхом продовження тримання ОСОБА_9 під вартою, з урахуванням також неможливості винесення вироку у справі до спливу терміну тримання під вартою, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого про незаконність та необгрунтованість ухвали суду апеляційний суд вважає безпідставними.
Посилання апелянта на те, що обвинувачений ОСОБА_9 значний час перебуває під вартою, а сторона обвинувачення не забезпечує явку свідків, а також що його підзахисний має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, батьків, сестру, до кримінальної відповідальності не притягувався колегія суддів вважає такими, що в цілому не зменшують встановлений судом ризик, у зв`язку з чим відсутні й підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки судовий розгляд кримінального провадження наразі триває, допитуються свідки, досліджуються докази, а тому вказаний ризик дійсно продовжує існувати і судом з урахуванням цього цілком обґрунтовано обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4