Справа № 477/1338/20
Провадження № 1-кп/477/75/21
УХВАЛА

(повний текст)

12 січня 2021 року м.Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого у справі - судді ОСОБА_1 , з секретарем ОСОБА_2 ,

з участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

під час проведення підготовчого судового засідання в залі суду Жовтневого районного суду Миколаївської області по розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000218 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Під час підготовчого судового засідання прокурор висловив думку щодо можливості призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 також не заперечували щодо цього.

Разом з цим суд не може погодитись з думкою учасників підготовчого судового засідання з огляду на наступне.

Як вбачається з обвинувального акту досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , засуджений 19.09.2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст.286 КК України до двох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

30 листопада 2018 року засуджений ОСОБА_5 дав письмову підписку про ознайомлення з порядком і умовами відбування покарання у вигляді позбавлення права займатися певною діяльністю, а саме керувати транспортними засобами, а також попереджений про правові наслідки ухилення від відбування покарання, які передбачає ч. 1 ст.389 КК України.

Однак, ОСОБА_5 , який будучи достовірно обізнаним з обов`язками встановленими вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.09.2018 року, маючи злочинний умисел направлений на ухилення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи реальну можливість виконувати покладені на нього обов`язки, незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність продовжив керувати транспортними засобами.

Так, після вступу в законну силу вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.09.2018 року, вчиняв адміністративні правопорушення та притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП та ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, тобто вчиняв адміністративні правопорушення, пов`язані з керуванням транспортними засобами.

Вказане діяння кваліфіковано за ч. 1 ст. 389 КК України.

Частиною 1 статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Тобто, одним із обов`язкових елементів доказування у кримінальному провадженні є подія кримінального правопорушення (злочину), яка розуміється як елемент об`єктивної сторони складу злочину, що відбувся у певному часі, місці та певним способом.

З чого слід дійти висновку, що час, місце та спосіб вчинення злочину є елементом об`єктивної сторони злочину та підлягає доказуванню.

Частиною 2 статті 291 КПК визначено, що обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що в обвинувальному акті мають бути викладені фактичні обставини злочину. Тобто, ті обставини, з яких вбачається, що відбулася подія злочину.

Як було зазначено вище складовою події злочину є час, місце та спосіб вчинення злочину, які в свою чергу підлягає доказуванню.

Вивчивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що вказаний обвинувальний акт не містить відомостей щодо часу, місця та способу вчинення злочину, оскільки у ньому лише зазначено, що обвинувачений притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП та ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. Однак відсутні відомості коли, де і у який спосіб це було вчинено обвинуваченим та яким чином це було встановлено.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, рекомендовано, що суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Стаття 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. При цьому варто зауважити, що йдеться саме про «практику Суду» у значенні, розкритому у статті 1 цього Закону, тобто практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини, а не лише про рішення щодо України. Крім того, необхідно зазначити, що у Законі України № 3477-ІУ немає положень, які б забороняли застосовувати рішення чи ухвали ЄСПЛ, постановлені щодо інших країн.

Так, Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, так як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

Крім того, ЄСПЛ нагадує, що у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. З ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Аналізуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що оскільки всупереч вищезазначеним вимогам в обвинувальному акті не вказаний повний виклад фактичних обставин кримінального проступку, які стали відомі слідчому під час дізнання, на підставі яких встановлюється об`єктивна сторона та склад кримінального правопорушення, то обвинувальний акт не відповідає вимогам закону.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , є кримінальним проступком.

Главою 30 КПК України визначений спрощений порядок провадження щодо кримінальних проступків.

Вказане кримінальне провадження надійшло до суду для розгляду у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засідання.

Однак, з огляду на матеріали кримінального провадження, відповідно до яких обвинувачений не визнавав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку під час проведення дізнання, та його заяву, суд визнав за неможливе ухвалити вирок в порядку передбаченому ч. 1 ст. 382 КПК України

Главою 30 КПК України визначено, що розгляд обвинувального акта проводиться як без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження (ч.2 ст. 381 КПК), так і у судовому засіданні з участю сторін кримінального провадження, якщо суд визнає це за необхідне (ч.3 ст. 382 КПК).

При цьому у вищезазначеній главі не врегульовано, як має чинити суддя при розгляді кримінальних проступків у разі якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини 6 статті 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, серед яких зазначені право на захист та змагальність сторін.

Як зазначалось вище, саме конкретизоване обвинувачення є гарантією забезпечення права обвинуваченого на захист, змагальність сторін, а отже на справедливий судовий розгляд.

З огляду на вказане судом було призначене підготовче судове засідання, оскільки як вбачається з норм Кримінального процесуального кодексу України, повернення обвинувального акта передбачене статтею 314 Кодексу, а саме під час проведення підготовчого судового засідання.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

З огляду на те, що у обвинувальному акті не зазначено час, місце та спосіб вчинення кримінального проступку, який ставиться у провину обвинуваченому, то суд приходить до висновку, що має місце неконкретність обвинувачення та обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що призведе до порушення права на захист обвинуваченого.

В зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Керуючись ст. 314 КПК України,

УХВАЛИВ:

Повернути прокурору обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом 7 днів з дня оголошення повного тексту ухвали.

Суддя ОСОБА_1