н/п 1-кп/953/1169/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2020 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001131 від 13.09.2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, не одруженого, працюючого диспетчером УПР Харківського РСП ДППРУ, раніше не судимого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 , 12.09.2020 року приблизно о 20:20 год., керував технічно справним автомобілем «Ford Focus», д.р.н. НОМЕР_1 та рухався по вул. Барабашова зі сторони вул. Героїв Праці в напрямку вул. Академіка Павлова у м. Харкові.

В цей час, ОСОБА_5 під час руху з невстановленою в ході досудового розслідування швидкістю, діючи необережно, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого на перехресті вул. Барабашова та вул. Валентинівської в м.Харкові, перед яким у лівій смузі відносно його автомобіля вже зупинився інший транспортний засіб, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину по вищевказаному пішохідному переходу зліва направо по ходу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 , та допустив на нього наїзд, чим порушив вимоги п.п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України згідно з якими:

п.18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;
п.18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Внаслідок дорожньотранспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень помер. Згідно висновку судово-медичної експертизи №12-17/343-А/20 від 27.10.2020 року причиною смерті ОСОБА_7 стала важка сукупна травма із ушкодженням внутрішніх органів та перелом кісток скелету, яка ускладнилася гострим розладом кровообігу та поліорганною недостатністю.
Згідно висновку авто технічної експертизи №7/1562/1563СЕ-20 від 22.10.2020 року у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Ford Focus», д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_5 є невідповідності вимогам п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_5 виразилось в тому, що він, керуючи транспортним засобом, наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід та перед яким зменшив швидкість та зупинився автомобіль «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , не зменшив швидкість, не зупинився, не дав дорогу пішоходу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , що спричинило вищевказані наслідки.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та дав суду показання про обставини вчинення ним правопорушення, а саме, що дійсно 12.09.2020 року приблизно о 20-20 годині, він керуючи автомобілем марки «Ford Focus», д.р.н. НОМЕР_1 на перехресті вул. Барабашова та вул. Валентинівської в м.Харкові на нерегульованому пішохідному переході допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який перетинав пішохідний перехід зліва направо по ходу руху його автомобіля. У скоєному щиросердно розкаюється, просив його суворо не карати.
Показання ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_5 винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, його показання відповідають суті обвинувачення, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння правопорушення обвинуваченим, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив правопорушення, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинувачуваного та вивченням даних, які характеризують особу обвинуваченого.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Сукупність наведених і оцінених судом доказів переконує в тому, що обвинувачений ОСОБА_5 здійснив порушення правил безпеки дорожнього руху, як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілогоі його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії тяжкого злочину, особу винного, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований диспетчером УПР Харківського РСП ДПП РУ, за місцем роботи характеризується виключно з позитивного боку, має постійне місце проживання, характеристика за місцем мешкання позитивна, неодружений, у лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліку не перебуває, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Обставинами, які згідно з положеннями статті 66 КК України, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого та його добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілому шляхом надання грошових коштів для лікування та подальшого поховання, відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд зазначає, що щире каяття ОСОБА_5 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій, та осудом своєї поведінки, що виражається в тому числі в намаганні ним відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Крім того, виходячи з того, що потерпілим не було заявлено цивільного позову до обвинуваченого, тому суд не вбачає підстав для оцінки розміру наданих ним коштів в добровільному порядку, з точки зору їх достатності.

Вказане також підтверджено заявою від батьків ОСОБА_7 , які зазначили, що обвинувачений сплатив їм матеріальну та моральну шкоду, спричинену ним внаслідок загибелі їх сина, цивільний позов не пред`являли, при винесені вироку просили не позбавляти ОСОБА_5 волі та звільнити його від покарання на підставі ст.. 75 КК України.

Обставин, які згідно з положеннями статті 67 КК України, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, так як відсутні умови і підстави призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з огляду на суспільно-небезпечний характер вчиненого ним кримінального правопорушення, категорії злочинів, до якої він відноситься, їх широку розповсюдженість за останній період.

Разом з тим, відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд наголошує, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Тому, зважаючи на дані про особу обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, позиція потерпілого у справі, який не наполягає на призначенні обвинуваченому покарання у вигляді реального позбавлення волі, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, намагання в добровільному порядку відшкодувати шкоду, завдану його діями, та інші наведені судом обставини, дійсно можуть бути підставами для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, бо ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину, його критичне ставлення до нього, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Отже, покарання обвинуваченому призначено судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Крім того, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Суд, з огляду на наслідки злочину, які настали, вважає за необхідне застосувати додаткове покарання до обвинуваченого на строк, передбачений санкцією статті 286 ч. 2 КК України.

Розподіл судових витрат провести згідно до вимог ст. 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлений.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Питання щодо майна, на яке накладено арешт, суд вирішує відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України.

Керуючись ст.ст. 349, 370, 371, 373, 374, 376,395 КПК України суд, -
У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Застосувати ст. ст. 75, 76 КК України та у відповідності з цими статтями кримінального закону звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного за цим вироком з випробуванням на строк 1 (один) рік, зобов`язавши його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з пробації, повідомляти уповноважений орган з пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід відповідно до видів, передбачених ст. 176 КПК України не обирався.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави в особі Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (, п/р UA0020005, код банку 37999680, УК в Слобідському районі м.Харкова) витрати за проведення судової авто технічної експертизи №7/1424СЕ від 12.10.2020 року у розмірі 1961 грн. 40 коп. та судової авто технічної експертизи №7/1562/1563 СЕ-20 від 22.10.2020 року в розмірі 1961,40 грн.
Арешт, накладений на автомобіль "Ford Focus", р.н. НОМЕР_1 , власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , є ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 16.09.2020 року - після набрання вироком законної сили - скасувати.

Речові докази транспортний засіб "Ford Focus", р.н. НОМЕР_1 , власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , є ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 після набрання вироком законної сили повернути власнику.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 діб з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку після його оголошення вручається прокурору та обвинуваченому.
Суд роз`яснює обвинуваченому, потерпілому право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Вирок складено в єдиному примірнику в нарадчій кімнаті.

Суддя -