ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 535/298/18 Номер провадження 11-кп/814/1095/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000036, за апеляційною скаргою начальника Котелевського відділу Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Знам`янка, Кіровоградської області, громадянку України, мешканку АДРЕСА_1 , з повною вищою освітою, пенсіонерку, раніше не судиму, визнано винуватою та засуджено:
-за ч. 2 ст. 140 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців з позбавленням права займатися лікарською діяльністю на строк 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від призначеного покарання, якщо вона протягом іспитового строку терміном 1 рік не вчинить нового злочину та покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 4740, 45 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , маючи повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа», за напрямом підготовки в інтернатурі маючи спеціальність «Інфекційні хвороби», кваліфікацію «Лікар-інфекціоніст» і вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Інфекційні хвороби», будучи медичним працівником, займаючи 29.01.2016 посаду лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення Котелевської центральної районної лікарні, внаслідок злочинної недбалості, не виконала та неналежно виконала свої професійні обов`язки внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді настання смерті, за наступних обставин.
ОСОБА_7 станом на 29.01.2016, перебуваючи в трудових відносинах із Котелевською центральною районною лікарнею, де обіймала посаду та виконувала обов`язки лікаря-інфекціоніста, неналежно виконала свої професійні обов`язки, передбачені п.2.1. Посадової інструкції - «Керуватись чинним законодавством України про охорону здоров`я та нормативно-правовими актами, що визначають діяльність органів управління та закладів охорони здоров`я, організацію медичної допомоги інфекційним хворим»; п.2.4. Посадової інструкції - «Здійснювати нагляд за побічними реакціями/діями лікарських засобів» і п.2.7. Посадової інструкції - «Організовувати та проводити консультацію хворих», а також, будучи лікуючим лікарем, неналежно виконала свої професійні обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (зі змінами та доповненнями) від 19.11.1992 року, щодо своєчасного і кваліфікованого обстеження та лікування вищевказаного малолітнього пацієнта.
Зокрема, лікар-інфекціоніст інфекційного відділення Котелевської ЦРЛ ОСОБА_7 , 29.01.2016 у період часу з 12 год. 30 хв. до 16 год. 15 хв., перебуваючи в інфекційному відділенні даної лікарні, яке знаходиться за адресою: Полтавська область, вул. Полтавський шлях, 283, внаслідок злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити, свідомо розуміючи, що вона за наявними кваліфікаційними характеристиками не відповідала вимогам до посади лікаря-інфекціоніста дитячого, не мала необхідних знань та навичок, не могла надавати кваліфіковану медичну допомогу малолітньому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не прийнявши рішення та не скориставшись своїм правом, тобто не виконавши вимоги п. 3.6 своєї Посадової інструкції, а саме: «У необхідних випадках повідомляти керівництво про необхідність залучення додаткових спеціалістів для проведення лікувально-діагностичних заходів», звернутися до заступника головного лікаря з медичної частини Котелевської ЦРЛ ОСОБА_12 , якому вона відповідно до п. 1.3. Посадової інструкції - була безпосередньо підпорядкована, для вирішення питання про залучення до лікування цієї дитини спеціаліста - лікаря-інфекціоніста дитячого, що нею не було зроблено. При цьому згідно з п. 4.1 Посадової інструкції «лікар-інфекціоніст несе відповідальність «…за неприйняття рішень, що входять у сферу його компетенції, а також за невикористання або неповне використання своїх функціональних прав, що передбачені цією посадовою інструкцією». Вищевказане призвело до гострого набряку головного мозку з розвитком дислокаційного синдрому та вклиненням структур мозку у великий потиличний отвір, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті 29.01.2016 о 16 год. 15 хв. малолітнього ОСОБА_11 в Котелевській центральній районній лікарні.
Дії обвинуваченої ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 140 КК України, як невиконання та неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому ОСОБА_11 (у виді його смерті).

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальному відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню при призначенні покарання та неправильним звільненням обвинуваченої від відбування покарання, та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватою та призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 140 КК України у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися лікарською діяльністю на строк 3 роки, на підставі ст.ст. 75, 76 звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо вона протягом іспитового строку терміном 1 рік не вчинить нового злочину з покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На обгрунтування вимог посилається на безпідставне звільнення ОСОБА_13 на підставі ст. 75 КК України як від основного покарання так і від додаткового, оскільки дана норма передбачає звільнення від відбування покарання лише щодо тих покарань, які перелічені в ст. 75 КК України, тобто таке рішення може бути ухвалено лише щодо основного покарання.

Обвинувачена ОСОБА_7 подала до апеляційного суду заяву про звільнення її від покарання на підставі пункту г статті 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав подану державним обвинувачем апеляційну скаргу.

Обвинувачена та захисник в її інтересах адвокат ОСОБА_8 підтримали подану заяву обвинуваченої, просили її задовольнити та звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання на підставі акту амністії.

Мотиви суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції, має право, зокрема змінити вирок суду.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та кваліфікація її дій за: ч. 2 ст. 140 КК України як невиконання та неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого та несумлінного ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому за обставин встановлених судом, у апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про неправильне звільнення обвинуваченої від відбування додаткового покарання на підставі ст. 75 КК України колегія суддів вважає слушними, оскільки вони узгоджуються із вимогами ч. 1 ст. 75 КК України згідно якої звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано тільки до осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років та абз. 1 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами). Отже звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Водночас заявлені вимоги прокурора про скасування вироку суду першої інстанції з ухваленням нового вироку наразі є безпідставними з огляду на заяву обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування до неї акту амністії з якою вона звернулася до апеляційного суду.

Відповідно до п. ґ ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» (далі Закону) звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, особи, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 вчинений нею 29 січня 2016 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

На день набрання чинності цим Законом ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , виповнилося повних 69 років.

Згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 140 КК України відноситься до нетяжких злочинів, а із суб`єктивної сторони характеризується необережною формою вини.

Статтею 10 Закону передбачено наявність згоди обвинуваченого (підсудного) або засудженого на застосування до нього вказаного нормативного акту. Обвинувачена ОСОБА_7 звернулася до суду апеляційної інстанції про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році».

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що наявні всі підстави для застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень п. ґ ст.1 Закону та звільнення її від відбування як основного так і додаткового покарання.

Передбачене актом амністії право обвинуваченої бути повністю звільненою від відбування покарання, нівелює вимоги прокурора про необхідність ухвалення щодо неї обвинувального вироку з вимогою, яка по своїй суті погіршує становище ОСОБА_7 , збільшуючи їй покарання, призначене вироком суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційних вимог прокурора, а вирок на підставі ч. 2 ст. 404 КПК України в частині звільнення від відбування покарання підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу начальника Котелевського відділу Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

На підставі ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання призначеного за вироком Котелевського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2020 року на підставі п. ґ ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3