Справа № 128/3202/20
УХВАЛА
Іменем України

04 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника КНП «ВОПЛ №2» ВОР (лікаря) ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5

особи, щодо якої розглядається заява, ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в режимі відеоконференції заяву лікаря - психіатра КПН «ВОПЛ № 2 ВОР» ОСОБА_4 про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

УСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області надійшла вищевказана заява, яка мотивована тим, що пацієнт ОСОБА_6 перебуває на лікуванні у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4» відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 28.07.2020 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру, примусові заходи медичного характеру були застосовані до нього ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23.05.2014 за вчинення суспільно-небезпечного діянь, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1, 2 ст. 146, ч. 1, 2 ст. 186, ч. 1,2 ст. 125 КК України. На основі огляду комісії лікарів - психіатрів за №90 від 17.11.2020, згідно якого пацієнт ОСОБА_6 за своїм психічним станом у теперішній час не становить суспільної небезпеки, тому не потребує подальшого продовження застосування примусових заходів медичного характеру та може бути виписаний за місцем проживання для подальшої амбулаторної психіатричної допомоги, лікар звернувся до суду з даною заявою.

В судовому засіданні лікар заяву підтримав, просив її задовольнити на підставі наданого суду висновку комісії лікарів-психіатрів, пояснив, що ОСОБА_6 отримує відповідне лікування та на даний час не представляє суспільної небезпеки, проявів агресії в нього не спостерігалося протягом 6 місяців, а тому примусові заходи медичного характеру щодо нього можуть бути припинені. Лікар вважає, що в подальшому ОСОБА_7 може надаватися амбулаторна психіатрична допомога в добровільному порядку за зверненням до відповідного лікаря за місцем проживання. Йому відомо, що ОСОБА_6 зараеєстрований в квартирі, в якій ніхто не проживає, квартира в гарному стані та ОСОБА_6 отримує пенсію по інвалідності, оскільки є інвалідом другої групи. Захворювання ОСОБА_6 є невиліковним та він потребує постійного прийняття ліків, за відсутності чого він може становити небезпеку, однак вважає, що за теперішнім станом він може самостійно приймати відповідне лікування.

Особа, щодо якої розглядається заява, ОСОБА_6 в судовому засіданні не зміг висловити свою думку щодо поданої лікарем заяви та не відповів на жодне поставлене судом запитання, відповідав лише на питання лікаря, односкладно, взагалі не виявляв здатності підтримувати спілкування та не зміг пояснити ні свого ставлення до вчиненого, в зв`язку з чим до нього було застосовано примусові заходи медичного характеру, ні того, яким чином він планує продовжити відповідне лікування та забезпечувати свої потреби.

Захисник ОСОБА_5 за наслідком судового розгляду та особистого спілкування з ОСОБА_6 в судовому засіданні при вирішенні поданої заяви поклалась на розсуд суду.

Прокурор в судовому засіданні просив в задоволенні заяви відмовити, оскільки вважає, що під час розгляду справи не доведено, що ОСОБА_6 не становитиме суспільної небезпеки в разі припинення застосування до нього примусових заходів медичного характеру та що він дійсно здатен забезпечити себе належними умовами та лікуванням.

Вивчивши заяву, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 514 КПК України, ч. 1 ст. 95 КК України та ч. 3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Згідно з ч. 2 ст. 95 КК України, особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами. Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КК України, якщо не буде визнано за необхідне застосування до психічно хворого примусових заходів медичного характеру, а також у разі припинення застосування таких заходів, суд може передати його на піклування родичам або опікунам з обов`язковим лікарським наглядом.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 перебуває на лікуванні у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4» відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 28.07.2020 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру. Примусові заходи медичного характеру застосовані до нього на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 23.05.2014 за вчинення суспільно-небезпечного діянь, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1, 2 ст. 146, ч. 1, 2 ст. 186, ч. 1, 2 ст. 125 КК України, а саме умисне легке тілесне ушкодження; умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; відкрите викрадення чужого майна (грабіж); відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно; незаконне позбавлення волі людини; незаконне позбавлення волі, що супроводжувалось заподіянням фізичного страждання потерпілій; напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за що до нього були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в психіатричну лікарню з посиленим режимом нагляду.

На даний час до ОСОБА_6 застосовуються примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, які згідно заяви були застосовані до ОСОБА_6 з 15.02.2019.

З висновку комісії лікарів - психіатрів за № 90 від 17.11.2020 комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку, щоОСОБА_6 за своїм психічним станом на теперішній час не становить суспільної небезпеки, тому не потребує подальшого продовження застосування примусових заходів медичного характеру у виді примусового лікування у «Відділенні для примусових заходів медичного характеру з звичайним наглядом, змішаному, № 4», та може бути виписаний за місцем проживання для подальшої амбулаторної психіатричної допомоги.

На обґрунтування необхідності припинення застосування примусових заходів медичного характеру (п. 27 висновку) зазначено: на підставі відсутності галюцинаторної симптоматики, нормалізації емоційної сфери, відсутності агресивних та ауто агресивних тенденцій в поведінці пацієнта, критичний до скоєного суспільно-небезпечного діяння, до захворювання частково.

Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд враховує, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів, ОСОБА_6 на першому курсі інституту вперше лікувався в ВОПНЛ ім. ак. О.І. Ющенка у відділенні неврозів, дружина з дітьми його залишила, відмовившись від будь-якого зв`язку, в подальшому щорічно (більше 30 разів) лікувався в психіатричній лікарні, зокрема пред`являв скарги на виражену дратівливість, загальну слабкість, знижений настрій, конфліктував з батьками, хворим себе не вважав, був незадоволений тим, що батьки його госпіталізували, спостерігались агресивні дії та негативне ставлення до матері, перебуваючи на стаціонарному лікуванні з 04.07.1997 по 20.08.1997 пішов на прогулянку з матір`ю і не повернувся, втік, після смерті матері жив більше 20 років сам, вдома підтримуюче лікування не приймав, вчинив ряд кримінальних правопорушень, зокрема проти жінок, за останні пів року пацієнта ніхто не відвідував, зв`язки з родичами втрачені, опікуна не має.

При цьому даним висновком та в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 залишається апатичним, безініціативним, на запитання суду не відповідав взагалі, на запитання лікаря - коротко та не завжди по суті.

За таких обставин, враховуючи, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження висновки комісії лікарів-психіатрів, що ОСОБА_6 усвідомлює необхідність прийому підтримуючого лікування та має достатню критику до захворювання, оскільки раніше за відсутності примусового лікування не приймав підтримуюче лікування та хворим себе не вважав, внаслідок чого вчинив відповідні суспільно-небезпечні діяння, обставин, які б підтверджували здатність ОСОБА_6 самостійно приймати ліки, не встановлено, а наявність у ОСОБА_6 родичів чи законного представника, який зміг би забезпечити йому відповідний нагляд, в судовому засіданні не встановлено, суд вважає недоведеним, що ОСОБА_6 не представляє небезпеку для себе та оточуючих настільки, що доцільність застосування будь-яких примусових заходів медичного характеру до нього відпала.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 примусові заходи медичного характеру припиняються у зв`язку з одужанням або зміною психічного стану особи настільки, що це виключає очевидну небезпечність для нього та для інших осіб.

Виходячи з вище викладеного, оскільки відсутні особи, які погодилися доглядати за ОСОБА_6 та забезпечити йому необхідне лікування в добровільному порядку, сприяти йому у вирішенні соціальних питань, суд вважає, що достатніх даних для задоволення даної заяви матеріали справи не містять та в ході судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_6 одужав або психічний стан змінився настільки, що це виключає очевидну небезпечність для нього та для інших осіб, в зв`язку з чим в задоволенні даної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 94, 95 КК України, ст.ст. 512, 514, 516 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви лікаря - психіатра КПН «ВОПЛ № 2 ВОР» ОСОБА_4 про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.
Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя: