Справа № 450/699/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/788/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року застосовано до ОСОБА_7 , за вчинення в стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
На дану ухвалу суду заступник прокурора Львівської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу змінити, виключивши з її мотивувальної частини покликання на умисел та мету нанесення побоїв. У решті ухвалу просить залишити без змін.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Апелянт покликаючись на положення ст.19, 23, 24 КК України та вимоги ст.505 КПК України, зазначає, що предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру не включає питання про винуватість обвинуваченого у кримінальному правопорушенні. Умисел, мета та мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Згідно оскаржуваної ухвали 06.10.2019р., близько 17:20 год. ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 , умисно, з метою нанесення побоїв, завдав потерпілій удар кулаком правої руки в спину, чим завдав останній фізичного болю, не спричинивши при цьому тілесних ушкоджень.
При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 підтримав вимоги поданої апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке містить об`єктивні ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, а також вид застосованих примусових заходів медичного характеру, в апеляційній скарзі не оспорюється і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими апеляційні доводи прокурора про безпідставність покликання суду першої інстанції про наявність умислу та мети дій ОСОБА_7 при вчиненні ним інкримінованого суспільно небезпечного діяння.
Так, осудність є однією з загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст.19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.
Виходячи з положень ст.ст. 23, 24 КК України умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.
Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа не здатна усвідомлювати характер і значення своїх дій та керувати ними, тобто є неосудною.
Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово - психіатричної експертизи № 12 від 12.02.2020р., ОСОБА_7 на даний час перебуває у стані формування ремісії ( значного послаблення хворобливих проявів) хронічного психічного захворювання у формі у шизоафективного розраду, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_7 не перебував в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, також страждав хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розраду, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 не здатний правильно сприймати обставини, які мають значення по справі та давати по них відповідні покази. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусового заходу медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. (а.с. 55-58).

З зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст.24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.
Отже, висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, що беззаперечно є свідченням неправильного застосування такого закону.
Апеляційний суд звертає увагу, на положення ст.505 КПК України, якими передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).
Тобто, предмет доказування у такому кримінальному проваджені має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Згідно ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити вирок або ухвалу без змін; 2) змінити вирок або ухвалу; 3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу; 5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження; 6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виявлене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме покликання в оскаржуваній ухвалі на спрямованість умислу та мети дій ОСОБА_7 , як на складові злочину, у той час коли вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, дає підстави суду апеляційної інстанції виправити допущену судом першої інстанції помилку та виключити з оскаржуваної ухвали зайві посилання.
За таких обставин, апеляційний суд визнає апеляційну скаргу прокурора обґрунтованою, а ухвалу суду першої інстанції такою, що підлягає зміні шляхом виключення посилання на спрямованість умислу та мету дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задоволити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на спрямованість умислу та мету дій ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.
У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: