Ухвала
Іменем України

02 жовтня 2020 року
м. Київ
Справа № 317/1958/19
Провадження № 51-4714 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанцій, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, та покладено обов`язки передбачені

ст. 76 цього Кодексу.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що 16 квітня 2019 року, приблизно о 12 годині, маючи умисел на спричинення легких тілесних ушкоджень, знаходячись біля огорожі території домоволодіння, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс ОСОБА_5 один удар головою в область перенісся, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області залишено без задоволення, а вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному застосуванні приписів статті 75 КК України, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд не в повній мірі врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, думку потерпілої щодо необхідності призначення суворого покарання, висловлену нею у суді першої інстанції, що в свою чергу свідчить про необхідність призначення покарання, яке слід відбувати реально.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та правову кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 125 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За приписами ст. 370 КПК України ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як слідує з оскаржуваної ухвали, при призначенні покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вік та стан здоров`я обвинуваченого, який на обліку у наркологічному диспансері та у психіатра не перебуває, думку потерпілої щодо призначення суворого покарання, дані що характеризують особу обвинуваченого, а саме: відсутність судимості, наявність постійного місця реєстрації та проживання, відсутність власної родини та дітей, а також вкрай негативну характеристику. Окрім цього, судом враховано відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч. 2 ст.125 КК України, від відбування якого обвинуваченого звільнив на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.
Залишаючи вказаний вирок суду без змін, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_4 покарання, при цьому зазначив, що судом в межах дискреційних повноважень призначено найсуворіший вид покарання передбачений санкцією ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі, хоча і в мінімальному розмірі, при цьому врахував позицію потерпілої, яка під час апеляційного розгляду не наполягала на призначенні ОСОБА_4 іншого покарання, а вирішення апеляційної скарги прокурора віднесла на розсуд суду, а тому визнав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та відмовив у її задоволенні.
На переконання Верховного Суду, суд апеляційної інстанції залишаючи без змін вирок суду, дійшов правильного висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України та відповідність призначеного ОСОБА_4 покарання вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги та дав на них змістовні відповіді.
Підстав вважати, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через м`якість та при його призначенні було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження, на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанцій, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 23 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3