У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000355 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та прокурора Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 червня 2020 року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Зелений Клин Баштанського району Миколаївської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9
обвинувачений ОСОБА_8
захисник ОСОБА_10
потерпіла ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі потерпілі просять вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді 3 років обмеження волі. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завдану їм матеріальну шкоду в розмірі 58 470грн., або 35 970грн. за крадіжку трьох вуликів. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завдану моральну шкоду в розмірі 10 000грн. кожному.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України з призначеним покаранням у виді 3 років обмеження волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 8670 (вісім тисяч шістсот сімдесят) гривень матеріальної шкоди. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок моральної шкоди кожному. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі потерпілі зауважують, що збоку обвинуваченого відсутні будь-які підставі, які б могли пом`якшувати його покарання, оскільки з його боку відсутні ознаки каяття, що могли б бути обставиною для пом`якшення ОСОБА_8 покарання. Вказують, що після скоєння злочину обвинувачений тривалий час всіляко вживав заходи до приховування злочину, упродовж тривалого часу навіть не вибачився перед ними, не запропонував відшкодування завданої злочином шкоди.

Вважають, що суд повинен був врахувати, що ОСОБА_8 скоєно кримінальне правопорушення відносно людей похилого віку, інвалідів, а вказані обставини, передбачені, як такі, що необхідно рахувати обтяжуючими обставинами.

Звертають увагу, що обвинувачений на шлях виправлення не став, а вже 04.07.2020р. в групі з іншими особами скоїв ряд нових злочинів, серед яких злочин, передбачений ст. 122 КК України, який скоєний безпосередньо ОСОБА_8 . На думку потерпілих, судом безпідставно обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Не погоджуються апелянти із розміром стягнутої матеріальної і моральної шкоди з обвинуваченого на їх користь та вказують, що ОСОБА_8 своїми злочинними діями, а саме викраденням п`яти вуликів, завдав їм матеріального збитку на суму 58 480грн. Пояснюють, що навіть за умови викрадення трьох вуликів, завдана шкоди складає 35 970грн. Посилаючись на витрачені кошти такі як, довідка Миколаївського товариства бджолярів від 20.12.2017р., автобусні квитки, вартість вуликів, вважають стягнуту матеріальну шкоду з ОСОБА_8 в сумі 8 670грн., неприйнятною.

Щодо відшкодування моральної шкоди апелянти вказують, що перенесли значний тривалий душевний біль, пережили емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, а тому визначили, що сума 10 000грн. кожному є реальною, розумною та посильною для відшкодування.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином його не обґрунтував, одні й ті ж самі обставини врахував як при призначенні покарання у виді обмеження волі, так одночасно розцінив їх як обставини, що дають підстави для відбування обвинуваченим покарання без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Зауважує, що ОСОБА_8 не визнав своєї вини у вчиненні злочину, щиро не розкаявся, не вжив жодних заходів спрямованих на відшкодування завданих збитків потерпілим, не сприяв розслідуванню кримінального правопорушення, категорично заперечував вчинення ним злочину. На думку сторони обвинувачення та за таких обставин, висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, є необґрунтованим та не сприятиме запобіганню вчиненню ОСОБА_8 нових кримінальних правопорушень.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що на початку травня 2016 року ОСОБА_8 спільно із невстановленою особою перебував у АДРЕСА_2 . В той час у них виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме вуликів із бджолосім`ями, які знаходилися у палісаднику на території домоволодіння АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 спільно із невстановленою особою, шляхом вільного доступу проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де з палісадника викрали три вулики типу лежак разом із навощеними рамками у кількості 24 штук у кожному вулику та бджолосім`ями вартістю 2890 гривень кожен, загальною вартістю 8670 гривень, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_5 після чого покинули територію зазначеного домоволодіння та перенесли викрадене майно на околицю с. Зелений Клин Баштанського району Миколаївської області. У подальшому ОСОБА_8 із невстановленою особою викраденими вуликами розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 8670 гривень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 , судом кваліфіковані за ч. 2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна(крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої та прокурора на підтримку вимог апеляційних скарг, заперечення обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у таємному викрадені чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та кваліфікація цих дій за ч.2 ст.185 КК України відповідно, сумнівів не викликають, ніким не оспорюються і в цій частині вирок суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом дотримано зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_8 в повному обсязі.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання врахував обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості скоєного злочину, який відносить до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Суд врахував сукупність обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, відсутність обставини, що пом`якшує та обтяжують покарання та прийшов до висновку, про необхідність призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на певний строк, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом одного року від дня проголошення вироку не вчинить нового злочину та виконуватиме покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Наведені дані про особу та призначення судом першої інстанції за ч. 2 ст. 185 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді обмеження волі, також скоєння ОСОБА_8 злочину невеликої тяжкості дають підстави вважати, що покарання, судом першої інстанції призначено обвинуваченому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК України, є справедливим за своїм видом та розміром, відповідає меті покарання, визначеній в ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Згідно положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, враховуючи відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також враховуючи відсутність будь-яких тяжких наслідків злочину, враховуючи особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем проживання, порушень громадського порядку не допускав, до адміністративної відповідальності не притягувався, враховуючи положення ст.2 КПК України, яка передбачає завдання кримінального судочинства, та керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, апеляційний суд приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливо досягти без його ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Тому доводи прокурора та потерпілих про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованого звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням та невідповідності призначеного судом покарання його особі є безпідставними.

Що стосується доводів потерпілих про відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд дійшов наступного.

Частиною 5 статті 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди має містити докази на підтвердження заявлених сум спричиненої шкоди.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілі звернулися до ОСОБА_8 з цивільним позовом в якому просять стягнути з останнього матеріальну шкоду в розмірі 58 470грн. На обґрунтування спричинених матеріальних збитків позивачі посилаються на: довідку Управління агропромислового розвитку райдержадміністрації № 116/01-10 від 03.11.2017 року, відповідно до якої встановлено, що у середньому на півдні України з 1 вулика за сезон збирають 50 кг меду; додатку до згаданої довідки, яким встановлено упущену вигоду потерпілих від недоотримання прибутку від пасіки, що становить за два роки: 2016 та 2017 роки 40750 гривень, а також сума вощини за 2016 рік становить 1700 гривень; довідкою голови Миколаївського міського товариства бджолярів № 2017/10 від 20.12.2017 року, якою підтверджено середню вартість одного двадцяти чотирьох рамкового вулику, типу лежак, з навощеними рамками та бджолосім`єю, яка становить 2890 гривень станом на 05.05.2016 року, а станом на травень 217 року 3100 гривень, а також документи, що підтверджують проїзд у м. Миколаїв Миколаївської області для збирання відповідних документів.

Разом з тим, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами кримінального провадження докази, вірно встановив суму завданих злочином потерпілим збитків саме в розмірі 8 670грн., та обґрунтовано стягнув зазначені кошти з обвинуваченого на користь потерпілих відшкодування вартості трьох вуликів із усіма складовими.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненому злочині, суд першої інстанції, задовольнив частково позовні вимоги потерпілих щодо стягнення моральної шкоди і стягнув із обвинуваченого завдану його злочинними діями моральну шкоду, розмір якої визначив у сумі 3000 грн. кожному.

При цьому, судом було враховано характер злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілих. Колегія суддів, обговорюючи доводи щодо стягнення моральної шкоди у розмірі визначеному судом, враховує ступінь вини обвинуваченого, те, що у зв`язку з крадіжкою вуликів потерпілі пережили емоційний стрес. З огляду на викладене вище колегія суддів погоджується з висновками суду щодо розміру стягнутої моральної шкоди, який було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням моральних страждань потерпілих, конкретних обставин справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни вироку суду в частині цивільного позову та скасування в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а тому апеляційні скарги потерпілих та прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407,424,425, 532 КПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та прокурора Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Новобузького рйонного суду Миколаївської області від 23 червня 2020р., стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: