Справа № 154/2456/19 Провадження №11-кп/802/91/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку виконання вироку суду Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у справі на ухвалу Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року,
В С Т А Н О В И В

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року, у зв`язку з закінчення іспитового строку, тривалістю 2 роки.
Своє рішення суд мотивував тим, що хоч в матеріалах провадження є дані про можливе вчинення ОСОБА_7 злочину під час іспитового строку, однак станом на час розгляду клопотання кримінальне провадження № 0000087 за обвинуваченням ОСОБА_7 та інших осіб у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України з 31 червня 2016 року перебуває на стадії розгляду у Володимир-Волинському міськомі суді Волинської області та вирок у ньому не ухвалено, інші відомості про вчинення ОСОБА_7 в період іспитового строку будь-яких інших правопорушень, в матеріалах справи відсутні.
Крім того зазначає, що матеріалами справи стверджуються обставини, які свідчать про належне виконання засудженим покладених вироком від 09.10.2015 обов`язків.
На вказану ухвалу суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду, постановити нову та відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що в матеріалах провадження містяться дані, які свідчать про те, що ОСОБА_7 не повідомив орган пробації - Дарницький РВ КВІ м. Києва про зміну місця проживання, чим створив умови для неможливості здійснення за ним нагляду у відповідності до ч.3 ст. 76 КК України, а усні пояснення засудженого про те, що він повідомив орган пробації (станом на 2015-2016 р кримінально-виконавча інспекція) про зміну місця свого проживання нічим не підтверджені, а тому суд безпідставно прийняв такі до уваги. Крім того, посилається, що на розгляді Володимир-Волинського міського суду знаходиться обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 за вчинення тим злочину, передбаченого ч.2 ст. 332 КК України в період іспитового строку, і в межах розслідування даного кримінального провадження ОСОБА_7 обирався запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Зазначені обставини свідчать, що ОСОБА_7 своєю поведінкою не довів звільнення від відбування покарання, а тому ухвала суду є передчасною.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, засудженого, який заперечив доводи скарги та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, передумовами для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є виконання покладених на нього обов`язків і не вчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину.

При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Кримінального процесуального кодексу України вважається невинуватою.

Принцип презумпції невинуватості закріплений у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

За таких обставин, відмова суду у задоволенні подання представника органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину і направлення матеріалів кримінального провадження до суду, як про це просить прокурор у свої апеляційній скарзі, є такою, що не ґрунтується на вказаних вимогах закону, та порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Враховуючи відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України вказівки на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину чи модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, а тому представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку мав право звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалив рішення про таке звільнення, яке відповідає вимогам закону.

Разом з тим суд вважає безпідставними доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 не повідомив орган пробації за місцем реєстрації його облікової справи про зміну місця свого проживання, оскільки дані обставини перевірялись судом першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження належними доказами у справі.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, за викладеними у ній доводами, апеляційний суд не знаходить.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові №738/1482/16-к від 23 січня 2019 року, дане судове рішення оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки було ухвалене в порядку виконання вироку.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну прокурора, який приймав участь у справі залишити без задоволення, а ухвалу Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 14 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді