Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/785/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2021 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Володимир-Волинський, Волинської області, громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше судимого:
-20.03.1991 року Київським обласним судом за ч. 2 ст. 89, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Звільнений 01.04.1999 року по відбуттю строку покарання;
-05.12.2003 року Апеляційним судом Волинської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;
-27.04.2004 року Апеляційним судом Рівненської області за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. 10.02.2016 року звільнений за Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року,
продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, тобто з 21 січня 2021 року до 21 березня 2021 року включно,
В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів.
Клопотання обґрунтовує тим, що на теперішній час не зникли ризики, зазначені у ст. 177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, які ще не допитані судом, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2021 року, стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів.
Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, пов`язаних з фізичним насильством, в тому числі, що спричинило смерть людини, а тому дійшов до висновку про існування ризику незаконно впливу обвинуваченим на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які ще не допитані судом.

Крім того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в тому числі за тяжкі та особливо тяжкі злочини, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку. Після звільнення 10.02.2016 року з місць позбавлення волі, ОСОБА_7 знову обвинувачується у вчиненні, починаючи з 06.07.2016 року, тяжких та особливих злочинів. Зазначені обставини в сукупності дають обґрунтовані підстави вважати, що існує ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.
Отже, суд приходить до висновку, що підстави та ризики, якими обґрунтовувалось обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, не зменшилися та не припинили існувати. Тобто, обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у вигляді тримання під вартою відпала, судом не встановлено.
За таких обставин, враховуючи, що строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується 24 січня 2021 року та до спливу цього строку судове провадження не може бути завершене з об`єктивних причин, суд вважає за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову, якою передати його по АДРЕСА_2 .

Свої вимоги апелян6т обґрунтовує тим, що в суді першої інстанції зникло його клопотання про зміну запобіжного заходу.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає про протиправні дії конвою.

Крім того, апелянт зазначає про те, що він не причетний до скоєного злочину, а свідок ОСОБА_10 був очевидцем скоєного вбивства, проте суд першої інстанції це не врахував.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає про незаконний продаж наркотичних речовин працівниками поліції.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001700 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він в ніч з 06.07.2016 року на 07.07.2016 року, точний час органами досудового розслідування не встановлено, перебував біля перехрестя вулиці Кіровоградське шосе з проспектом Будівельників, що в м. Олександрія, Кіровоградської області, де в цей час також знаходилась ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка поверталась додому зі святкування свята «Івана Купала», яке відбувалось на території пляжу «Розвага», який розташований на території мікрорайону «Перемога», що в м. Олександрія, Кіровоградської області.

Перебуваючи на вказаному місці, ОСОБА_7 зустрів ОСОБА_11 у якої при собі він побачив жіночу сумочку.

У цей час у ОСОБА_7 , який будучи раніше судимим за вчинення умисного вбивства, виник злочинний умисел направлений на позбавлення життя ОСОБА_11 з метою заволодіння особистими речами останньої. Для чого у подальшому виконуючи свій злочинний умисел направлений на позбавлення життя потерпілої та заволодіння її майном, ОСОБА_7 невстановленим в ході досудового розслідування тупим предметом наніс декілька ударів у життєво важливий орган, тобто по голові ОСОБА_11 , тим самим спричинив останній згідно лікарського свідоцтва про смерть № 1774/279 від 08.07.2016 року тілесні ушкодження у вигляді: забій головного мозку, відкрита черепно-мозкова травма, множинні переломи черепу та кісток обличчя.

Після чого, ОСОБА_7 , впевнившись у тому що ОСОБА_11 не зможе чинити опір та не завадить йому заволодіти її майном, забрав її сумочку з особистими речами та з місця події зник у невідомому напрямку. Потерпіла ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці.

Крім того, 26 липня 2016 року, близько 22 години 30 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, перебуваючи на березі річки Інгулець на території парку імені Шахтарів, в місті Олександрія, Кіровоградської області, підійшов до раніше не знайомої йому ОСОБА_12 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , з метою заволодіння чужим майном, застосував насильство, котре не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого у момент його заподіяння, що виразилося у нанесені одного удару в область голови ОСОБА_12 , не встановленим предметом, намагався заволодіти жіночою сумкою останньої, проте ОСОБА_12 вчинивши опір намагалася зникнути з місця події.

Після цього, ОСОБА_12 , побоюючись за своє життя та здоров`я, усвідомлюючи протиправний характер дій ОСОБА_7 , кинула свою сумку з грошовими коштами в сумі 1500 гривень, на ґрунтове покриття, та почала тікати з місця події.

В свою чергу, ОСОБА_7 , відкрито заволодівши сумкою потерпілої ОСОБА_12 , з місця події зник, та викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши цим самим, потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1500 гривень.

Крім того, 01.08.2016 року, точний час органами досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Олександрії Кіровоградської області, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині зустрівся з малолітнім ОСОБА_13 . Так, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, направлених на позбавлення життя малолітнього ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення умисного вбивства, наявним у нього предметом, за своїми властивостями схожим на петлю, обмотав та затягнув шию малолітнього ОСОБА_13 , поваливши останнього на землю, де діючи умисно та цілеспрямовано, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, побоюючись, що останній почне кричати закрив своїми руками отвір роту малолітнього ОСОБА_13 , та за допомогою завчасно приготованого та принесеного з собою тупого предмету, став наносити удари по голові останнього, чим спричинив йому, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 1808/309 від 04.08.2016 року, тілесні ушкодження у вигляді: забою головного мозку, закритої черепно-мозкової травми, множинних переломів кісток склепіння та основи черепу, внаслідок чого настала смерть останнього.

На думку колегії суддів, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до кримінального провадження та клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187, п. 4, п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 15 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187, п. 2 п. 6, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, обвинувачення у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 , встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування або суду, впливати на потерпілих, свідків по даному кримінальному провадженню, оскільки за вчинення інкримінованих йому злочинів, обвинуваченому загрожує покарання у виді довічного позбавлення волі, а також, як особа, що неодноразово судима та схильна до скоєння злочинів може вчинити інше кримінальне правопорушення .
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, слід зазначити, що оскільки на даний час матеріали кримінального провадження перебувають на розгляді у районному суді, обвинувачений вину в інкримінованих йому злочинах не визнає, а тому у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, останній зможе незаконно впливати на хід досудового розслідування, в тому числі впливати на потерпілу, свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Крім того, колегія суддів враховує, що змінився склад суду і розгляд кримінального провадження розпочато заново.

Також необхідно зазначити про особу ОСОБА_7 , який офіційно не працює та не має постійного місця роботи та проживання, жодних заробітків, не одружений, на утриманні нікого не має, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суддя районного суду обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і застосував до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки під час розгляду клопотання встановлені обставини, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зазначених у ст. 176 КПК України не зможе запобігти доведеним ризикам, та забезпечити виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за обставин даного кримінального провадження, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи ОСОБА_7 про незаконну трансплантацію органів а також продаж наркотичних речовин колегією суддів не можуть бути враховані, оскільки вони не стосуються пред`явленого обвинувачення..

При цьому ОСОБА_7 не зазначає, яким саме чином трансплантація органів а також продаж наркотичних речовин можуть вплинути на кваліфікацію його дій у інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Також колегією суддів не можуть бути враховані доводи ОСОБА_7 , як підстава для скасування запобіжного заходу, стосовно дії конвой служби, оскільки це не може бути підстави для скасування або зміни обраного запобіжного заходу, до того ж обвинувачений чи захисник мають право звернутися з заявою до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, які в ході проведення досудового розслідування можуть перевірити вказані факти.

Що стосується вимог ОСОБА_7 стосовно його утримання в режимному об`єкті Олександрійський геріатричний пансіонат з спеціальним відділенням, що надає соціальну допомогу із забезпеченим проживанням та розташований по АДРЕСА_2 , необхідно зазначити наступне.

Вимогами КПК України передбачено вичерпний перелік запобіжних заходів, які застосовуються з метою є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам встановленими ч. 1 ст. 177 КПК України,а саме особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.
При цьому необхідно зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.
Олександрійський геріатричний пансіонат з спеціальним відділенням, що надає соціальну допомогу із забезпеченим проживанням та, що розташований по АДРЕСА_2 про який зазначає ОСОБА_7 в апеляційній скарзі відповідно до вимог ст. 4 «Про попереднє ув`язнення» не є установами для тримання осіб, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому запобіжний захід у вигляд домашнього арешту з носінням електронних засобів контролю в розумінні вимог КПК України не можу бути застосовано за місцем розташування Олександрійського геріатричний пансіонату з спеціальним відділенням, оскільки відповідно до вимог ст. 181 КПК України зазначений запобіжний захід застосовується виключно за місцем проживання особи.

Отже, доводи апеляції ОСОБА_7 про його утримання в режимному об`єкті не можуть бути задоволені.

Більш того, суд першої та апеляційної інстанції не може постановити рішення про утримання ОСОБА_7 , як вказано в його апеляційній скарзі в об`єкті, що розташований по АДРЕСА_2 , оскільки вказане рішення не передбачено вимогами КПК України.

При цьому необхідно зазначити про те, що суд першої та апеляційній інстанції в порядку та у спосіб передбачений процесуальним Законом може обрати або змінити запобіжний захід які передбачені законом.

Переведення обвинуваченого до закладу охорони здоров`я або до іншої установи з подальшим його утримання в ній вимогами КПК України не передбачено.

Таким чином враховуючи те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить прийняти рішення, яке не передбачено процесуальним законом колегія суддів також залишає без задоволення доводи апеляції ОСОБА_7 про його утримання в режимному об`єкті.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

При цьому колегія суддів враховує те, що ОСОБА_7 проживає без постійного місця проживання, що в свою чергу унеможливлює належне виконання останнім процесуальних обов`язків та надасть йому змогу вчинити нове кримінальне правопорушення та переховуватися від суду.
А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень а також, те, що ОСОБА_7 не має жодних заробітків, немає постійного місця проживання колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого та його захисників про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Апеляційні доводи ОСОБА_7 стосовно зміни йому запобіжного заходу на особисту поруку, колегія суддів залишає без розгляду, оскільки в матеріалах справи відсутні письмові зобов`язання осіб про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Таким чином враховуючи те, що ОСОБА_14 геріатричний пансіонат з спеціальним відділенням, що надає соціальну допомогу із забезпеченим проживанням та розташований по АДРЕСА_2 , не є установою для тримання осіб, щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в матеріалах справи не має письмові зобов`язання осіб про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків, обвинувачений ОСОБА_7 не має постійного місця проживання, колегія судді приходить до висновку про не можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодний з них не забезпечить належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а навпаки надасть йому змогу вчинити дії передбачені ст. 177 КПК України.

Також, не може бути скасована ухвала з тих підстав, що вона винесена одно особо членом колегії суддів, який не є головуючим по справі, оскільки це дозволено вимогам абз. 5 пункту 20-5 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України, який передбачає, що у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2021 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на шістдесят днів, з 21 січня 2021 року до 21 березня 2021 року включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3