Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 лютого 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з ДУ «Городищенська ВК (№96)», матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ст.82 КК України,

за участі:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить оскаржувану ухвалу відносно нього скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання більш м`яким.

Згідно оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання більш м`яким на підставі ст.82 КК України відмовлено.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги усі належні й переконливі дані, наявні у матеріалах судового провадження, які, на його думку, могли бути підставою для застосування до нього заміни покарання більш м`яким, в порядку ст.82 КК України. Додає, що суд першої інстанції відмовився застосувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та відповідну практику ЄСПЛ, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного покарання у нормах законів України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваній ухвалі, що посилання заявника як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відбуття 20 років ув`язнення та відсутності в законодавстві України на час вчинення ним злочинів покарання у виді довічного позбавлення волі, є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи засудженого про задоволення апеляційної скарги, думку прокурора про залишення оскаржуваної ухвали без змін, перевіривши матеріали судового провадження за апеляційною скаргою, обговоривши, наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів прийшла до слідуючого висновку.

Згідно з приписами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

На переконання колегії суддів оскаржувана ухвала суду відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону.

Так, ОСОБА_4 вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 11.03.1998 року визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 206 ч.2, 17-117 ч.4, ст.93 п. «ж», «з» КК України (в редакції 1960 року) та засуджено до смертної кари, 27.06.2000 смертна кара замінена довічним ув`язненням.

Відповідно до законодавства, яке діяло станом на час засудження, стаття 93 КК України передбачала покарання у виді смертної кари, (положення статті 93, яке передбачає смертну кару як вид покарання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.99 р. N 11-рп/99).

Відповідно до ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Положення КК України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві. У вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483- III, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів доводи апеляційної скарги засудженого про відмову суду першої інстанції застосувати Конвенцію та відповідну практику ЄСПЛ, вважає безпідставними.

Згідно ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Проте, під час апеляційного розгляду засуджений пояснив, що до Президента України він з клопотанням про помилування не звертався.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали судду, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми доказами, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_4 , залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та оскарженнню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3