н/п 1-кс/953/5952/20
"30" липня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
В обґрунтування клопотання посилається на те, що він є власником зазначеної квартири. 06.07.2016 р. слідчим суддею винесено ухвалу, якою накладено арешт на належну йому на праві власності квартиру. Вважає в подальшому в застосуванні арешту відпала потреба. Посилаючись на вимоги ст. 21, 28, 100, 132 КПК України, просить скасувати арешт.
Заявник в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, клопотання підтримав, просив його задовольнити.
Прокурор до судового засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заперечень до суду не надійшло, хоча про день та час розгляду клопотання повідомлений належним чином.
Старший слідчий СУ ГУ НП в Харківській області ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, надав письмові заперечення, посилаючись на те, що квартира є речовим доказом предметом вчиненого злочину, а тому її відчуження в подальшому унеможливить відшкодування матеріальної шкоди.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді від 06.07.2016 р., арешт на вищевказану квартиру був накладений з метою збереження речових доказів. З посиланням на ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя зазначив про доведену необхідність накладення арешту на вказану квартиру з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. При цьому, ч. 3 вказаної статті встановлено, що у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Однією із загальних засад кримінального провадження, визначених п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України, є розумність строків. Відповідно до ст. 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Так, відповідно до ч.4 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Досудовим слідством не надано доказів, які б свідчили, що у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт зазначеної квартири, належної на праві власності ОСОБА_3 , існує подальша потреба.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Заперечення слідчого на клопотання містять лише припущення щодо незаконного заволодіння майном заявником ОСОБА_3 квартирою. При цьому в запереченнях слідчий не навів жодної слідчої дії, проведеної за 4 роки перебування в провадженні кримінального провадження.
Так, Ухвала слідчого судді від 06.07.2016 р. про накладення арешту на квартиру, була оскаржена до апеляційної інстанції та Ухвалою Харківського апеляційного суду м. Харкова від 24.01.2019 р. ухвала слідчого судді від 06.06.2016 р. залишена без змін (а.с. 12-14). Разом з тим ухвала апеляційної інстанції містить посилання на те, що порушення органом досудового розслідування принципу розумних строків, власник майна або його представник може звернутись до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту.
Враховуючи наслідки арешту квартири для власника майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приймаючи до уваги той факт, що квартира перебуває під арештом 4 роки, керуючись також загальними засадами кримінального провадження, визначеними у ст. 7 КПК України, положеннями ч. 4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 372 КПК України, слідчий суддя, -
Клопотання задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя - ОСОБА_1