Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 316/667/18

провадження № 51-4974 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року щодо нього,
встановив:
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 травня 2020 року відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення процесуального строку в рамках розгляду клопотання останнього про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 травня 2020 року залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 проситьскасувати вказані судові рішення у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування своєї скарги засуджений зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховані його доводи з приводу того, що він не мав можливості отримати будь-яку інформацію з 2000 по 2017 рік, оскільки знаходився в повній ізоляції і йому ніхто не міг надати юридичної допомоги, і, як вважає засуджений, у нього не було можливості оскаржити рішення Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року і, що така можливість у нього з`явилась лише наприкінці 2017 року. Вважає, що 16 червня 2000 року Запорізький обласний суд повинен був переглянути його справу за його участю та участю захисника, а відтак порушив його право на захист.
Також зазначає про те, що постановлена Касаційним цивільним судом Верховного Суду постанова від 4 листопада 2019 року, в якій встановлюються порушення, допущені Запорізьким обласним судом при винесенні ухвали від 16 червня 2000 року, зокрема порушення права на захист, на думку засудженого, надає йому право вимагати поновлення строку для перегляду провадження щодо нього.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї документи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Так, згідно з ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
За змістом пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК, звертаючись з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, особа, яка подає заяву, повинна вказати на обставини, що згідно з ч. 2 ст. 459 КПК визнаються нововиявленими, а також належним чином обґрунтувати свої доводи щодо наявності відповідних обставин у кримінальному провадженні.
Проте вказаних приписів закону засуджений ОСОБА_4 не виконав, оскільки у заяві не зазначено обставин, що згідно з ч. 2 ст. 459 КПК визнаються нововиявленими та могли би вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду й засудженому під час розгляду справи.
Тому, колегія суддів Верховного Суду погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, що посилання засудженого ОСОБА_4 на постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 4 листопада 2019 року, як на підставу для поновлення процесуального строку, є безпідставною, оскільки в цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що питання щодо права на захист підсудного має розглядатись під час кримінального провадження за правилами кримінального судочинства, зазначивши, що заявник має право звернутися до суду в порядку кримінального судочинства не із заявою про встановлення факту, а з вимогою про перегляд судового рішення у звязку з порушенням його права на захист.
Засуджений не був позбавлений можливості звертатися до суду в установленому законом порядку із заявами про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року у встановлений законом строк.
Крім того, як зазначають суди першої та апеляційної інстанцій, в самій заяві про поновлення пропущеного строку засуджений підтвердив той факт, що копію вищезазначеної ухвали Запорізького обласного суду він отримав ще у 2000 році, а тому твердження засудженого ОСОБА_4 про те, що він не мав можливості отримати будь-яку інформацію з 2000 по 2017 рік, оскільки знаходився в повній ізоляції, є безпідставним.
Колегія суддів Верховного Суду з наявних матеріалів провадження не вбачає обставин, які об`єктивно унеможливлювали звернення засудженого з заявою про перегляд ухвали Запорізького обласного суду від 16 червня 2000 року у встановлений законом строк.
Тому, колегія суддів Верховного Суду вважає ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 7 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року достатньо мотивованими та такими, що відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 травня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3