Справа №591/4506/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/234/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми в залі суду матеріали кримінального провадження а апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2020 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, студента 4-го курсу Машинобудівного фахового коледжу СумДУ, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 в якій він, не оспорюючи обставин вчиненого правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13.08.2020 відносно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з призначенням йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В іншій частині вирок суду прокурор просив залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавленням права керування транспортними засобами.

Згідно зі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік та відповідно до ст.76 КК України покладено на нього наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати в сумі 9153,20 грн.

Скасовано арешт з речових доказів та їх долю вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказував, що при призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 65 КК України, належним чином не врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення та особу обвинуваченого і призначив йому покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а саме не призначив додаткового покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, навіть не врахувавши тієї обставини, що обвинувачений ніде не працює та його заробіток не пов`язаний із керуванням транспортними засобами.

Наголошував, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд неповною мірою врахував, що вчинене ним правопорушення згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого, в результаті ігнорування водієм загальновідомих Правил дорожнього руху, настали невідворотні наслідки, зокрема смерть потерпілого, а тому на його переконання не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є несправедливо м`яким і не є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Інші учасники кримінального провадження обвинувачений, захисник та потерпілий апеляційні скарги на судове рішення не подавали, письмових заперечень на подану апеляційну скаргу не надійшло.

Як встановлено судом першої інстанції, 05.06.2020 близько 20:50 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Ford Focus», р.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, а саме: рухався зі швидкістю (58,6?70,6 км/год), яка перевищує максимально допустиму (50 км/год) в межах населеного пункту по вул. Лінійна в м. Суми від вул. Харківська у напрямку до вул. Чернігівська, а у районі споруди №17 - знехтував безпекою дорожнього руху: не врахував дорожньої обстановки та маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити велосипедиста ОСОБА_11 (який в свою чергу, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухався вздовж правого краю проїзної частини і в порушення вимог п.п. 2.9 «а», 9.3, 9.4, 10.1, 10.4 ПДР України, без подачі сигналу про намір виконання повороту, раптово змінив траєкторію свого руху вліво, відносно напрямку руху автомобіля), не прийняв міри до зниження швидкості руху автомобіля аж до зупинки без зміни свого напрямку руху, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 .

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що наявна у вигляді переломів кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під тверду мозкову оболонку об`ємом 140 мл й ускладнилася набряком головного мозку та його стисненням, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в приміщенні КНП «Сумська обласна клінічна лікарня» СОР.

Порушення водієм пунктів 12.3, 12.4 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка вимоги апеляційної скарги підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_7 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора заперечували, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка поклалась на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні, внаслідок чого, розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції за згодою учасників кримінального провадження, а саме обвинуваченого, прокурора, захисника та потерпілої відбувався у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченого судом вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином, висновки суду в цій частині щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій, які не оскаржуються в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що при призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 65 КК України, належним чином не врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, а саме не призначив додаткового покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суд має суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що всупереч доводам прокурора, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України, призначаючи покарання ОСОБА_8 належним чином врахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, у відповідності до вимог ст. 66 КК України суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання: повне визнання вини обвинуваченим, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом не встановлено.

Крім іншого, судом належним чином враховано, що ОСОБА_8 є не судимою особою, студент, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліку в нарко- та псих- диспансерах не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції при призначенні виду та міри покарання, обґрунтовано врахував, що вчинений злочин відноситься до необережного, поведінку потерпілого ОСОБА_11 , яка внаслідок порушення потерпілим ПДР також була причиною ДТП, поведінку ОСОБА_8 , який відразу після події ДТП не тільки вживав заходи щодо виклику швидкої та поліції, а й надавав першу допомогу потерпілому, наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, та беручи до уваги позицію потерпілої у справі, яка просила суворо не карати обвинуваченого, не позбавляти останнього волі та застосувати найменш суворе покарання, суд прийшов до правильного висновку на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, що в апеляційній скарзі й не оскаржується.

Що стосується доводів прокурора що суд першої інстанції визначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість , оскільки не призначив, при цьому, додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Відповідно до п.п.20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 12 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання, зокрема, за ст.286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні суду першої інстанції, а також при апеляційному перегляді справи, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, дуже жалкував про скоєне, просив пробачення у потерпілої та відшкодував матеріальні та моральні збитки.

На думку колегії суддів поведінка обвинуваченого як до ухвалення відносно нього вироку, так і під час апеляційного провадження, сприяла правосуддю, та дійсно свідчила про його щире каяття, що також підтверджує позиція потерпілого, у суді першої інстанції, яка просила суворо не карати обвинуваченого, не позбавляти останнього волі та застосувати найменш суворе покарання.

Крім того, враховуючи, що оскільки причиною ДТП стала, перш за все, поведінка потерпілого, який порушив цілий ряд пунктів ПДР, суд дійшов до висновку, не призначати обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з чим за даних обставин погоджується і колегія суддів. Таке покарання колегія суддів в супереч доводам прокурора, вважає справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи прокурора, щодо необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки судом не враховано, що обвинувачений ніде не працює та його заробіток не пов`язаний із керуванням транспортними засобами, колегія суддів в сукупності з встановленими судом обставинами, не вважає їх достатніми для скасування вироку суду в частині призначеного покарання в сторону його суворості.

Інших переконливих аргументів, які б доводили явну несправедливість покарання, призначеного обвинуваченому за вироком суду та наявність підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в апеляційній скарзі прокурора не наведено, у зв`язку з чим підстави для її задоволення відсутні.

Істотних порушень норм КПК України, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного вироку суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2020 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4