Справа № 127/2700/20
Провадження №11-кп/801/525/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення чіткого можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватись,

в с т а н о в и в:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватися.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та вважає, що на підставі ст.28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані пенологічні підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, тому просить умовно - достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткий термін можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення чіткого можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, на підставі яких він має відбуватись.
Приймаючи рішення суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Особи, які засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог Кримінального Кодексу України не можуть бути звільнені від даного покарання умовно-достроково.
Що стосується вимоги про визначення чітких термінів можливого перегляду покарання та проміжків часу для його повторного перегляду, а також визначення чітких критеріїв, на підставі яких це може відбуватися, суд зазначає, що такі вимоги засудженого не підлягають задоволенню, оскільки не відносяться до питань судової дискреції, та повинні встановлюватися законодавчими актами.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить звільнити його від відбування покарання умовно-достроково або замінити йому на більш м`яке покарання; визначити чіткий строк можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції при розгляді його клопотання порушив вимоги Конституції України.
Суд першої інстанції зазначив, що з моменту винесення Конституційним судом України рішення о неконституційності смертній карі від 29.12.1999 року (№11-рн/99) до вступу в силу Закона України від 22.02.2000 №1483-ІІІ, який був введений новий вид покарання довічне позбавлення волі, у вказаному проміжку часу не був альтернативним, що не відповідає дійсності і повністю протирічить рішенням судів по всій Україні, так як особи, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі і вчинили злочини у вищевказаний період, їм дане покарання було замінено на позбавлення волі на 15 років з чітким формулюванням альтернативній санкції ст.93 КК України (1960 року).
Суд першої інстанції у оскаржуваній ухвалі зазначив, що умовно дострокове звільнення не може бути застосовано до осіб довічно засуджених, також не може бути застосоване і більш м`яке покарання, проте дане рішення протирічить рішенню Верховного Суду у справі Ласло Магияр проти Венгриї, яке встановило цим пряме порушення ст.3 Конвенції (§58 рішення).
Висновки суду першої інстанції про те, що засуджений відповідно до ст.87 КК України може звернутися до Президента України з актом про помилування, порушують вимоги ч.2 ст.4 КК України, оскільки він був у 1999 р. засуджений до смертної кари, акт про помилування йому можна було писати лише протягом 7 днів, після проголошення рішення Касаційної інстанції, але 20-ти років (що погіршує становище засудженого) і помилування змінювало смертну кару на строк 20 років, а не на строк не менше 25 років, як вказав суд у оскаржуваній ухвалі.
Заслухавши засудженого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

ОСОБА_9 відбуває покарання за вироком Київського міського суду від 17.02.1999 року, згідно якого він засуджений за п.п. "г", "е" ст.93, ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року), з урахуванням положень ст.42 КК України, до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 24.06.1999 року вирок Київського міського суду від 17.02.1999 року відносно ОСОБА_9 залишено без змін.
Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 02.09.1999 року вирок Київського міського суду від 17.02.1999 року відносно ОСОБА_9 залишено без змін, а доповнення до касаційної скарги без задоволення.
Ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 року постановлено вважати ОСОБА_9 засудженим за п.п. "г", "е" ст. 93, ч. 2 ст. 140 КК України, з урахуванням положень ст.42 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч.4 ст.5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд засуджений ОСОБА_9 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред.1960 року на час вчинення ОСОБА_9 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_9 ), не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Для застосування положень ст.ст.81, 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Відповідно до ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Що стосується вимоги про визначення чітких термінів можливого перегляду покарання та проміжків часу для його повторного перегляду, а також визначення чітких критеріїв, на підставі яких це може відбуватися, колегія суддів зазначає, що такі вимоги засудженого не підлягають задоволенню, оскільки не відносяться до питань судової дискреції, та повинні встановлюватися законодавчими актами.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення чіткого можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його повторного перегляду та встановлення критеріїв, не підставі яких він має відбуватись залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : (підпис)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4