ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8674/18 Номер провадження 11-кп/814/484/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження №0002813 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Очканівка Полтавського району Полтавської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого
- 10.12.2018 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців, із конфіскацією частини майна, що є його власністю.
Обрано обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з взяттям під варту негайно в залі суду.
Визначено вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2018, яким ОСОБА_7 засудженого за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік виконувати окремо.
Вирішено питання відносно речових доказів та стягнуто із обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз в сумі по 858 грн. з кожного.
Цим же вироком визнано винуватим ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який також оскаржується прокурором та захисником ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та щодо ОСОБА_8 постановлено ухвалу.
Вироком встановлено, що 30.08.2018 року приблизно о 04 годині ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , умисно, з метою заволодіння чужим майном прослідували за потерпілим ОСОБА_12 АДРЕСА_2 , де вчинили на нього напад, поваливши на землю. При цьому застосували до нього насильство, небезпечне для життя та здоров`я, а саме спільно завдали потерпілому кілька ударів руками та ногами в область голови, тулубу, кінцівок, чим спричинили йому легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та легкі тілесні ушкодження у виді гіперпігментації шкіри верхньої правої кінцівки, що є наслідком загоєння саден шкіри.
Подолавши таким чином опір потерпілого, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , спільно відкрито заволоділи сумкою вартістю 162 грн, в якій знаходились грошові кошти в сумі 800 грн, банківські платіжні картки і інші особисті документи, а також витягнули з кишені його брюк мобільний телефон «HUAWEI модель CRO-UOO» (HUAWEI Y3 2017) s/n НОМЕР_1 IMEI 1: НОМЕР_2 IMEI 2: НОМЕР_3 вартістю 2033,33 грн, чим спричинили матеріального збитку на загальну суму 2995,33 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 .
Не оспорюючи доведеності вини, кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор в поданій скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна. Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2018, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 309 КК України на 1 рік позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік виконувати окремо.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених через його м`якість.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд необґрунтовано та незаконно призначив м`яке покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 187 КК України, а саме у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією частини майна, що є його власністю. Зокрема, при призначенні покарання місцевий суд не врахував того, що ОСОБА_7 вину у вчиненому злочині визнав лише частково, його щире каяття, яке носить формальний характер, спрямований виключно на поблажливість суду при призначенні покарання.
Стверджує, що пом`якшуючі покарання ОСОБА_7 , обставини мають використовуватись для індивідуалізації покарання в межах санкції ч.2 ст.187 КК України, тобто виключно як такі, що впливають на рівень небезпечності особи винного, а не на істотне зниження ступеня тяжкості злочину, як підставу застосування ст.69 КК України.
Крім того, прокурор стверджує, що висновок суду щодо застосування положень ст. 69 КК України, є необґрунтованим, оскільки при призначенні покарання суд не взяв до уваги встановлені під час судового розгляду обставини вчиненого злочину, на які акцентував увагу прокурор в судовому засіданні, а саме попередню поведінку ОСОБА_7 , який незадовго до цього разом з ОСОБА_8 хотіли напасти на невідомого чоловіка, відношення ОСОБА_7 до інших людей, оскільки він обізвав потерпілого як «шатающееся тело», вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, які фізично переважали потерпілого, характер застосованого фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_12 , яке виразилось у продовженні нанесення останньому тілесних ушкоджень навіть після його прохання про припинення та відсутність опору.
В запереченнях захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на апеляційну скаргу прокурора, останній посилаючись на безпідставність, на його думку, доводів апеляційної скарги прокурора, просив залишити її без задоволення просить вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок місцевого суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з ч.2 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Як передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обох обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.
Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, фактичні обставини провадження та юридична кваліфікація його дій ніким не оспорюються і згідно ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції вирок суду в цій частині не переглядається.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність (ст. 69 КК України, яка не підлягає застосуванню) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, що потягло за собою призначення занадто м`якого покарання, яке не є достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.
Так, статтею 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», передбачено, що під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
При цьому, відповідно до п.8 згаданої Постанови, яка аналогічна позиції Колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій

тощо.

Однак вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.

Слід зазначити, що розбій належить до найбільш небезпечних корисливо-насильницьких злочинів. Він посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких, та його корисливе спрямування, пов`язане із заподіянням шкоди здоров`ю потерпілого, являючи підвищену небезпеку, особи обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції визнано добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди, щире каяття, позитивні характеристики та відносно молодий вік обвинуваченого.

Згідно ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання у обвинуваченого ОСОБА_7 місцевим судом не встановлено.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання з урахуванням ч.1 ст. 69 КК України врахував наявність чотирьох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди, щире каяття, позитивні характеристики та відносно молодий вік обвинуваченого), відсутність обставин, що обтяжують покарання, з урахуванням особи винного, який злочин вчинив вперше, та до цього не був судимий, наразі працює, одружений, характеризується позитивно, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відсутність великої шкоди здоров`ю потерпілого та у відповідності до вимог закону, призначив йому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 187 КК України, що відповідає нормі ч.1 ст. 69 КК України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки це не відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому суд першої інстанції повинен був врахувати, що обов`язковою умовою для правомірного застосування ст. 69 КК України законодавець передбачив наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину. До них можуть належати як обставини, що зазначені в ч.1 ст. 66 КК України, так і визнані судом такими, що пом`якшують покарання, однак ці обставини повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості злочину істотно, і такі обставини мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні і взаємодії та у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б несправедливим. Тобто, застосування судом ст. 69 КК України можливе у виняткових випадках, вмотивованим прийнятим рішенням.
Норма ч.2 ст.66 КК України визначає, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч.1 ст.69 КК України. Ці обставини можуть характеризувати меншу ступінь небезпечності як самого діяння так і особи винного.
Судом, окрім щирого каяття та добровільного відшкодування завданої матеріальної шкоди, визнано пом`якшуючими покарання інші обставини, не зазначені в ст. 66 КК України.
Крім того, визнаючи ті чи інші, не вказані в законі обставини, такими, що пом`якшують покарання, суд повинен мотивувати це рішення у вироку і посилатися на ч.2 ст. 69 КК України, чого суддею першої інстанції не було дотримано.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Так, на думку колегії суддів наявність у ОСОБА_7 такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття викликає сумнів, оскільки місцевий суд не врахував те, що не зважаючи на часткове визнання вини в судовому засіданні та спростування наявності кваліфікуючої ознаки попередньої змови з ОСОБА_8 , у подальшому при наданні показань по суті обвинувачення ОСОБА_7 фактично визнав лише те, що він із ОСОБА_8 дійсно напали на ОСОБА_12 , однак він особисто сумки не зривав, а її пізніше передав йому ОСОБА_8 , в подальшому з хлопцями їздив здавати до ломбарду викрадений мобільний телефон, та прийшов до передчасного висновку про наявність у ОСОБА_7 вказаної пом`якшуючої обставини.
Крім того, аналіз обставин справи, характеру та послідовності дій обвинувачених, які будучи раніше знайомими, незадовго до злочину хотіли напасти на іншого невідомого чоловіка на зупинці громадського транспорту «ГРЛ», який не був реалізований оскільки вони злякались через проїжджаючий поруч автомобіль, разом переслідували потерпілого та вчинили напад на нього (при цьому ці факти стороною захисту не спростовуються і підтверджуються дослідженими судом доказами) у своїй сукупності свідчать, що обвинувачені заздалегідь домовлялись про вчинення спланованого обвинуваченими розбою.
Тобто, обвинувачений ОСОБА_7 визнає свою вину тільки під тиском беззаперечних доказів, що свідчить про небажання визнати вину добровільно і про бажання уникнути відповідальності. А лише повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину, викликане щирим каяттям або бажанням сприяти розкриттю злочину може бути враховано при призначенні покарання у бік його пом`якшення.
Також, суд першої інстанції безпідставно відніс до обставин, які пом`якшують покарання, - позитивну характеристику, оскільки зазначена обставина стосується даних про особу обвинуваченого.
Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, хоч і без посилання на ч.2 ст.66 КК України, щодо врахування такої обставини як молодий вік обвинуваченого і, зокрема, відсутність життєвого досвіду, як пом`якшуючої обставини і не відносить цю ознаку до характеристик особи винного, оскільки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і на момент вчинення злочину обвинуваченому виповнилось 19 років і три місяці, що на думку колегії суддів свідчить про відсутність достатнього життєвого досвіду.
Колегія суддів також погоджується і з наявністю такої пом`якшуючої покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставини, як добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки ОСОБА_7 до винесення обвинувального вироку відшкодував потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду та він до нього матеріальних претензій не має.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи прокурора про безпідставне визнання вчинення злочину вперше, наявність роботи, перебування у шлюбі, невелика матеріальна шкода та відсутність великої шкоди здоров`ю потерпілого пом`якшуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставинами, оскільки як вбачається з самого вироку суд першої інстанції відніс їх до ознак, що характеризують особу обвинуваченого та конкретних обставин справи, а не до пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин.
Встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання обвинувачених - за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими умисного тяжкого злочину проти власності із застосуванням насильства. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст. 69 КК України.
Отже, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло як наслідок призначення судом покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання ОСОБА_7 та відповідно до ст. 420 КПК України ухвалення нового вироку.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; наявності двох пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин і відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, який злочин вчинив вперше, та до цього не був судимий, наразі працює, одружений, характеризується позитивно та відсутність великої шкоди здоров`ю потерпілого.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено в мінімальних межах санкції ч.2 ст.187 КК України, при цьому, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у більшому розмірі, оскільки вважає, що покарання у мінімальному розмірі, передбачене санкцією ч.2 ст. 187 КК України є необхідним і достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України - виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Крім того, не ґрунтуються на вимогах закону і доводи прокурора про конфіскацію всього майна, належного обвинуваченому ОСОБА_7 .
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, тобто такі, які вчиняються з бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.
У п.15 Постанови №7 від 24.10.2003 року, Пленум Верховного суду України зазначив, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами та рекомендував судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. При цьому треба мати на увазі, що додаткові покарання можуть приєднуватися до будь-яких видів основного покарання, передбачених санкцією статті
У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України зазначено, що вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.
З формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, видно, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив з корисливого мотиву.
Санкція ч. 2 ст. 187 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна. У цій нормі конфіскація майна передбачена як обов`язкове додаткове покарання.
На підставі наведеного рішення суду про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна є обґрунтованим.
Підстав для конфіскації всього майна обвинуваченого колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2019 року необхідно скасувати з ухваленням нового вироку в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі із конфіскацією частини майна, що є його власністю.
В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в цей же строк, з дня отримання копії вироку.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4