Ухвала
Іменем України

10 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 629/794/20

провадження № 51- 4293 ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Лозівський міськрайонний суд Харківської області вироком від 25 березня 2020 року визнав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , має середню освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, раніше судимий, останній раз 12 червня 2019 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково у виді 2 місяців позбавлення волі приєднано невідбуту ОСОБА_4 частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12 червня 2019 року і остаточно призначено йому покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 04 червня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 30 січня 2020 року, близько 17 год. 40 хв., з метою викрадення чужого майна, прийшов до приміщення супермаркету ТОВ АТБ Маркет «Продукти 221», який розташований за адресою: Харківська область, м. Лозова, мікрорайон 4, буд. 44-А, та діючи з корисливих мотивів, маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, викрав одну пляшку віскі «Jack Daniels» об`ємом 0,5 л, чим завдав майнової шкоди ТОВ АТБ Маркет «Продукти 221» на суму 404, 67 грн. Після цього ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, оскільки не в повній мірі врахував дані про його особу, зокрема те, що він не працює, характеристика щодо нього є формальною, будучи раніше судимим, під час іспитового строку він повторно вчинив умисний злочин. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та даним про його особу, ухвалу належним чином не мотивував.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості та дані про його особу, який не працює, раніше судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліках у лікарів нарколога, психіатра не перебуває. Разом з цим, суд врахував пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та відшкодування шкоди, завданої вчиненим злочином. Обставиною що обтяжує покарання суд визнав рецидив злочинів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально .

Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання, неналежного дослідження даних про його особу, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції.

Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст.65 КК України та погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання останньому в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має середню освіту, має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, а також обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття і відшкодування шкоди потерпілому та обставину, яка його обтяжує - рецидив злочинів.

При цьому колегія суддів зауважила, що враховуючи встановлені обставини та дані про особу ОСОБА_4 , призначене судом першої інстанції за ч. 2 ст. 185 КК України покарання не у максимальних межах, передбачених санкцією цієї статті є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора та ОСОБА_4 , судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3