Справа № 352/82/20
Провадження № 11-кп/4808/509/20
Категорія ст.197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську матеріали за апеляційною скаргою (далі АС) обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 11.11.2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо нього,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 11.11.2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187КК та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187КК до 09 січня 2021 року, до 17.00 год включно.

Дана ухвала щодо обвинуваченого ОСОБА_10 не оскаржується.

Своє рішення суд мотивував тим, що враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , тяжкість вчиненого злочину, може переховуватись від суду, обвинувачуються у вчиненні злочину щодо особи похилого віку, а також те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 09.01.2021 року включно .

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, обвинувачений ОСОБА_8 подав АС, в якій зазначає, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою щодо нього ухвалена із значними порушеннями вимог кримінального процесуального права та вказує на відсутність необхідності у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, зазначив, що його батько переніс інсульт та потребує догляду .

Просить ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 11.11. 2020 року скасувати та постановити нову, якою змінити міру запобіжного заходу для ОСОБА_8 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали АС, просять ухвалу суду скасувати та задовольнити його апеляційні вимоги; пояснення прокурора , яка вважає АС необгрунтваною, просить залишити її без задволення, а ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляції підлягають розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Колегія суддів виходить з того, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним з обмеженням конституційного права особи на свободу, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Ухвалою Коломийського міськрайонногого суду від 11.11.2020 року продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_8 до 09 січня 2020 року включно.

З копій контрольного кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт було спрямовано до суду 13 січня 2020 року.

З обвинувального акта вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_12 звинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187КК, за який передбачено покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі, і який відноситься, відповідно до ст.12 КК до особливо тяжкого злочину.

Згідно з вимогами ч. ч. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.183 КПК визначено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом ч.2 ст. 492 КПК України тримання під вартою може застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при обрані запобіжного заходу, у відповідності до вимог ст.ст. 193, 194 КПК , судом об`єктивно взято до уваги дані про особу обвинуваченого, який звинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що заявлені у клопотанні ризики є реальними, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у його вчиненені. Відповідно до вимог ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

3) незаконно впливати на потерпілих, свідків;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він вже неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності..

Таким чином, основною метою продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, і що ризики зазначені у ч.1 ст. 177 КПК не відпали, а навпаки існують.

Крім цього, колегія суддів, бере до уваги той факт, що обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проходять як обвинувачені за об`єднаним кримінальним провадженням про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186, ч.2 ст. 187 КК, які розглядається Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області і певний час знаходились під домашнім арештом, однак перебуваючи під домашнім арештом, обвинувачуються у вчиненні нового тяжкого злочину щодо особи похилого віку.

Зі змісту ухвали суду про продовження строків тримання під вартою вбачається, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення; наявність судимості в обвинуваченого. Крім цього, колегія суддів бере до уваги перебування обвинувальних актів в суді про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інших кримінальних правопорушень, судовий розгляд яких не завершився.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК , Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, АС обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,418, 419, 422 КПК, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 11 листопада. 2020 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала оскраженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5