Справа № 1-14/2003
Провадження № 1-в/161/117/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2020 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в режимі відеоконференції клопотання (заяву) засудженого ОСОБА_3 про інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а саме, його звільнення від подальшого відбування покарання за спливом строку давності або ж заміну йому покарання більш м`яким,

за участю засудженого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В:

14 травня 2020 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області з ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 травня 2020 року надійшло клопотання (заява) засудженого ОСОБА_3 про інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а саме, його звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за спливом строку давності або ж заміну даного покарання більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі.

Своє клопотання (заяву) та подані доповнення до нього засуджений ОСОБА_3 мотивує тим, що вироком апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року його засуджено до довічного позбавлення волі. Від моменту затримання 07 квітня 2002 року він відбуває покарання. Йому зараховано термін слідства день за два відповідно до "Закону Савченко". Станом на даний час відбув майже 25 років покарання. Крім того, йому ще не зараховано термін перебування його в ДУ "Луцький слідчий ізолятор", до якого його етаповано із Замкової виправної колонії №58 з метою розгляду його заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, яка з вересня 2016 року перебуває в провадженні Ковельського міськрайонного суду Волинської області, а тому просив суд застосувати відносно нього ч. 5 ст. 80 КК України та звільнити його від подальшого відбування покарання за спливом строку давності або замінити довічне позбавлення волі на певний строк, вважаючи, що подальшим його перебуванням під вартою здійснюється його катування.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, які просили задовольнити подане клопотання (заяву), прокурора, який просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи безпідставністю, оглянувши матеріали клопотання (заяви) та долучені до нього документи, письмові доповнення засудженого, суд приходить до висновку, що клопотання (заява) до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року, який змінено ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2004 року, за ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року), ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 185, п. 8 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ст.ст. 70, 71 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Строк відбуття покарання рахується ОСОБА_3 з дня його затримання 07 квітня 2002 року.

Вирок апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року відносно ОСОБА_3 набрав законної сили 22 червня 2004 року.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 07 вересня 2016 року ОСОБА_3 зараховано в строк попереднього ув`язнення, з дня його затримання та тримання під вартою, як запобіжний захід з 07 квітня 2002 року по 22 червня 2004 року включно та 10 місяців 18 днів, приєднаних на підставі ст. 71 КК України, що становить 03 роки 01 місяць 03 дні, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2. ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. Давність не застосовується у разі засудження за злочини проти миру та безпеки людства, передбачені статтями 437-439 та частиною першою статті 442 цього Кодексу.

Суд приходить до висновку, що доводи засудженого з приводу можливості застосування відносно нього ч. 5 ст. 80 КК України не можуть мати місце, оскільки вирок апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року, яким його засуджено, набрав законної сили 22 червня 2004 року та його приведено до виконання.

Разом з тим, поняття строку давності врегульовано у ст. 49 КК України, де строк давності - це певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (статті 284-288 КПК України).

Давність, згідно з ч. 5 ст. 49 КК України, не застосовується у разі вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України (статті 109-114-1 КК України), проти миру та безпеки людства (статті 437-439 і ч. 1 ст. 442 КК України).

Положеннями ст. 49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України визнається благополучне закінчення певних строків давності з дня вчинення кримінального правопорушення і до набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа засуджена за вчинений нею кримінального правопорушення певної тяжкості.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Благополучним визнається таке закінчення зазначених строків давності, протягом яких особа, що вчинила кримінальне правопорушення, виконала дві умови: не ухилялася від слідства або суду; не вчинила нове кримінальне правопорушення, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Для правильного обчислення строків давності необхідно визначити момент початку строку і його закінчення. Початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопоуршення було вчинене.

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.ст. 49, 106 КК України є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення певної тяжкості. Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

Якщо строк давності закінчується після ухвалення обвинувального вироку, то особу може бути звільнено від кримінальної відповідальності (покарання) тільки до набрання вироком законної сили.

Згідно вироку апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 22 червня 2004 року, останній епізод злочинної діяльності за ч. 4 ст. 187, п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України, який кваліфікується відповідно до ст. 12 КК України, як тяжкі та особливо тяжкі злочини, вчинений ОСОБА_3 20 березня 2002 року, суд приходить до висновку, що клопотання останнього про звільнення його від подальшого відбування покарання чи заміну призначеного покарання на підставі ст. 80 КК України задоволенню не підлягає, оскільки на момент набрання вказаним вироком законної сили, а саме, 22 червня 2004 року не минуло строків, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України.

При цьому, доводи ОСОБА_3 , що на даний момент з урахуванням ч. 5 ст.72 КК України ним фактично відбуто покарання в місцях позбавлення волі більше 25 років, суд до уваги не приймає, оскільки початком перебігу строку давності є саме день, коли злочин вчинено, а кількість проведених років в місцях позбавлення волі в даному випадку не має жодного доказового значення.

Також твердження засудженого ОСОБА_3 про його катування, у зв`язку із виконанням вироку відносно нього у виді довічного позбавлення волі є безпідставним, оскільки національним законодавством чітко визначений порядок утримання таких осіб в місцях позбавленні волі.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність передбачених законодавством України підстав для звільнення засудженого від подальшого відбування покарання чи заміни довічного позбавлення волі на певний строк.

На підставі ст.ст. 49, 80 КК України, керуючись ст.ст. 372, 376, 537 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання (заяви) засудженого ОСОБА_3 про інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, а саме, його звільнення від подальшого відбування покарання за спливом строку давності або ж заміну йому покарання більш м`яким - відмовити.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали проголошено о 11 год. 02 листопада 2020 року.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1