Дата документу 30.09.2020 Справа № 316/1293/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 316/1293/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1365/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_12 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Енергодар, Запорізької області, громадянин України, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 1 лютого 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальної шкоди 30892,09 гривень, моральної шкоди 250000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальної шкоди 25284 гривень, моральної шкоди 200000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, за наступних обставин.

1 лютого 2020 року, приблизно о 17 годині 34 хвилин, водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух по дворовому проїзду, що розташований біля буд. 2 по бул. Каштановому в м. Енергодар Запорізької області.
В цей же час, по пішохідному тротуару біля вказаного будинку йшли пішоходи ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .
Продовжуючи рух, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які йшли зліва від проїзної частини дворового проїзду буд. АДРЕСА_2 , по пішохідному тротуарі, у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, не впевнився, що це буде безпечним, змінив напрямок руху автомобіля вліво, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини на тротуар, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .
Внаслідок ДТП смерть пішохода ОСОБА_13 згідно з висновком експерта №53 від 4.02.2020 настала від множинних відкритих переломів кісток черепу та кісток обличчя з переломами кісток склепіння та основи черепу, розривами твердої мозкової оболонки, вогнищами забиття головного мозку, множинними переломами кісток верхньої та нижньої щелепи, садна, рани голови, які призвели до розвитку травматичного шоку, який і став безпосередньо причиною смерті. Пошкодження у вигляді множинних відкритих переломів кісток черепу та кісток обличчя, які ускладнилася розвитком небезпечного для життя стану шоку мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_9 згідно з висновком експерта №42 від 19.03.2020 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому 1-3 поперекових хребців, забій дисторція хребта, які не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я понад 21 день та кваліфікуються як пошкодження середньої ступені тяжкості.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 2.9 а), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
- п. 2.9. «Водієві забороняється:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;
- п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 10.1, Правил дорожнього руху України, згідно висновку комплексної фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №9-190/25-40 від 2.04.2020, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, 1 лютого 2020 року, приблизно 17 годині 34 хвилин, водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух по дворовому проїзду, що розташований біля буд. 2 по бул. Каштановому в м. Енергодарі Запорізької області.
В цей же час, по пішохідному тротуару йшли пішоходи ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .
Продовжуючи рух, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , які йшли зліва від проїзної частини дворового проїзду по пішохідному тротуарі, змінив напрямок руху вліво, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини на тротуар, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , чим поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, в якому вони внаслідок безпорадного стану були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження.
ОСОБА_7 , усвідомлюючи це, був зобов`язаний згідно п.2.10 г) Правил дорожнього руху та ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це не можливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу.
Незважаючи на це, ОСОБА_7 , будучи особою, яка завідомо поставила ОСОБА_13 та ОСОБА_9 в небезпечне для життя становище, перебуваючи у якому, останні внаслідок безпорадного стану були позбавлені можливості вжити заходів щодо самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілих і маючи таку об`єктивну можливість, заходів для надання допомоги потерпілим не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а втік з місця події, не повідомивши нікому про ДТП.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що підлягає зміні.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не враховував обставини, які пом`якшують покарання, а саме, те, що обвинувачений публічно приніс вибачення потерпілим, провину у вчиненні даних кримінальних правопорушень визнав повністю, щиросердечно розкаявся та приніс вибачення потерпілим. Крім того, обвинуваченим частково відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 20000 гривень.
Просить вирок суду змінити та призначити покарання в межах санкції ст.ст. 135 та 286 КК України ближче до нижньої межі, із застосуванням ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вважають вирок суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що дії обвинуваченого не вказують на його щире каяття у скоєному, а лише вказують на спроби останнього уникнути відповідальності за скоєне, відповідно до встановлених обставин.

Обставинами, що обтяжують покарання є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину, внаслідок чого спричинено смерть іншій людині, залишення місце дорожньо-транспортної пригоди, та не надання допомоги постраждалим.

Крім того, не погоджуючись щодо обставин, які пом`якшують покарання, а саме, часткове відшкодування завданих збитків, потерпілі зазначають, що грошові кошти в рахунок часткового відшкодування вони отримали від батьків обвинуваченого, а не від нього. Таким чином, застосування судом при призначенні покарання ОСОБА_7 обставини, що пом`якшує покарання, як часткове відшкодування завданих збитків є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції не надано належної оцінки та не зазначено у вироку щодо швидкості автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , не вказані обставини щодо ділянки дороги, де відбулась дорожньо-транспортна пригода, а також не взяті до уваги інші обставини справи.

Також, потерпілі в своїй апеляційній скарзі зазначають, що оскільки обвинуваченим було визнано цивільний позов та підтверджено доказами, то він підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд першої інстанції безпідставно зменшив суму відшкодування матеріальної шкоди на 5000 гривень за розпискою від 24.02.2020 року, оскільки зменшення таких збитків не були підтверджені документально. Визначений судом розмір суми відшкодування матеріальних збитків є малим.

Просять вирок суду першої інстанції скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування матеріальної шкоди у сумі 35892,09 гривень. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1100000 гривень. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дав оцінку тяжкості скоєних злочинів, ступеню суспільної небезпеки вчинених злочинів, зокрема, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, внаслідок його дій та грубого порушення Правил дорожнього руху було позбавлено людину життя.
Крім того, впродовж всього судового розгляду, ОСОБА_7 змінював показання щодо вживання алкоголю в день дорожньо-транспортної пригоди та щодо обставин самої події, надавав суперечливі показання щодо характеру дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. Крім того, обвинувачений лише під час судового розгляду відшкодував потерпілій матеріальні збитки, а завдану потерпілій моральну шкоду не відшкодував.
Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_7 та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України призначити покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
14.09.2020 року на адресу апеляційного суду надійшли заперечення від потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на апеляційну скаргу обвинуваченого та відзив на апеляційну скаргу прокурора.
Так, з апеляційною скаргою ОСОБА_7 потерпілі не згодні в повному обсязі, вказуючи на те, що попре визнання обвинуваченим вини та щирого каяття, останній впродовж судового розгляду змінював показання щодо вживання алкоголю в день дорожньо-транспортної пригоди та щодо обставин самої події, надавав суперечливі показання щодо характеру дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, що є спробами уникнути відповідальність за скоєне, відповідно до встановлених обставин.
З доводами апеляційної скарги прокурора повністю згодні, вони узгоджуються з доводами потерпілих.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу. Заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора. Зазначив, що у скоєному розкаявся, цивільний позов потерпілих буде відшкодувати.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора. Доводи прокурора щодо зміни показань обвинуваченого спростовує, вказуючи на те, що у суді першої інстанції були допитані свідки, які знаходилась на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди в автомобілі та які підтвердили показання обвинуваченого. Крім того, зазначила, що відшкодувати шкоду потерпілим самостійно ОСОБА_7 можливості не мав, оскільки останнього одразу після скоєння кримінального правопорушення було затримано. Також ОСОБА_7 навчається та доходів не має, а тому його батьки частково відшкодували шкоду потерпілим. Також, зазначила, що у суді першої інстанції, обвинувачений визнав частково моральну шкоду у розмірі 200000 гривень кожному потерпілому та повністю визнав матеріальні збитки.
Щодо апеляційної скарги потерпілих, захисник обвинуваченого зазначила, що у суді першої інстанції згідно встановленого судом порядку були встановлені всі фактичні обставини, а саме, допитані свідки, які були на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди в автомобілі, переглянуто відео з місця події. Крім того, суд вірно врахував обставини, які пом`якшують покарання. Просила скаргу обвинуваченого задовольнити, оскільки останній визнав провину, свою поведінку піддав критичній оцінці.
Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечувала, просила призначити покарання в максимальному розмірі, передбаченому законом. Вважала, що ОСОБА_7 навмисно скоїв наїзд на бордюр та на потерпілих. Також зазначила, що обвинувачений тільки в останньому судовому засіданні формально вибачився перед потерпілими.
Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою апеляційну скаргу та прокурора, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду вказав, що у суді першої інстанції були допитані свідки, які показали обставини, які були до дорожньо-транспортної пригоди та після неї. Показання, щодо обставин, які були безпосередньо під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди фактично відмовились надавати.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду, просив апеляційні скарги прокурора Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_12 та потерпілих задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого просив відмовити.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника, потерпілих, представника потерпілих, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах фактично не оспорюються.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого є суворим, і навпаки, на думку прокурора та потерпілих є занадто м`яким та не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений, прокурор та потерпілі фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), та які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до категорії злочину невеликої тяжкості та тяжкого злочину, визнав часткове відшкодування завданих збитків за обставину, що пом`якшує покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, частково відшкодував шкоду, завдану потерпілим, вік обвинуваченого, обставини скоєння злочину, відношення ОСОБА_7 до скоєного злочину, думку потерпілих.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений, грубо порушуючи вимоги ПДР України, перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`яніння, спричинив смерть одній особі та заподіяв середньої тяжкості тілесні ушкодження іншій особі, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, та не надав допомоги постраждалим, чим фактично сам поставив їх у небезпечний для життя стан.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стійких соціальних зв`язків не має, не одружений.

За наявності сукупності цих обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому лише покарання у виді позбавлення волі, та підстави для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання, або зменшення чи збільшення розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 не було призначене покарання в мінімальних або максимальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України суд застосував принцип часткового складання призначених покарань, що в сукупності не свідчить про несправедливість призначеного покарання як через його суворість, так і через його м`якість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, факт вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та скоєння злочину, внаслідок якого спричинено смерть одній особі та заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження іншій особі, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш тяжкого чи більш м`якого покарання, а остаточне покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, не є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілих з приводу м`якості призначеного покарання, оскільки викладені в них обставини вже були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, а саме, визнання провини, щирого каяття, вибачення перед потерпілими та часткового відшкодування матеріальної шкоди.

Так, як вже зазначалось, судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України було призначено не в максимальних розмірах, передбачених санкцією вказаної статті, тобто судом були враховані всі обставини, які пом`якшують покарання, а саме, часткове відшкодування завданих збитків потерпілим та визнання провини.

Попре те, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_7 грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 51-2658км18 (єдиний унікальний номер 484/3291/16-к).

Отже, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, його виду та розміру, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає вимогам кримінального закону, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання, або його пом`якшення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про розмір відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілім, то колегія суддів вважає, що рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 у розмірі 250000 гривень, а потерпілому ОСОБА_10 у розмірі 200000 гривень є обґрунтованим, а розмір стягнутої суми відповідає обставинам, які настали для потерпілих після скоєння кримінальних правопорушень щодо них.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги потерпілих з приводу того, що суд першої інстанції не дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості при вирішення питання про розмір моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , судом було взято до уваги те, що останні безумовно зазнали страждань внаслідок втрати їх доньки, а також враховано те, що ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження під час вчинення кримінального правопорушення щодо неї.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 в сумі 250000 гривень, а потерпілому ОСОБА_10 у розмірі 200000 гривень, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення, врахувавши місце вчинення злочину, перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння, характер вчиненого злочину, глибину фізичних та душевних страждань, а також майновий стан обвинуваченого і реальні можливості для її відшкодування, та прийшов до правильного висновку про те, що заявлений цивільний позов щодо стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 у розмірі 1100000 гривень, а на користь ОСОБА_10 у сумі 1000000 є завищеним, і тому, на переконання колегії суддів, моральна шкода потерпілим ОСОБА_9 у сумі 250000 гривень та ОСОБА_10 у розмірі 200000 гривень видається зваженою і справедливою і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілих.

З приводу матеріальних збитків, колегія суддів приходить до наступного.

Так, як вбачається із наданої розписки від 24.02.2020 року, ОСОБА_10 відшкодовано в рахунок матеріальної шкоди 5000 гривень (т. 1, а.с. 82)

Крім того, із розписки від 06.05.2020 року в рахунок часткового відшкодування матеріальних збитків було отримано ОСОБА_9 та ОСОБА_10 15000 гривень (т. 1, а.с. 186). Розмежувати розмір відшкодованих збитків у сумі 15000 гривень між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 неможливо, також, колегія суддів бере до уваги, те, що останні є членами однієї родини.

Таким чином, ОСОБА_7 було відшкодовано 20000 гривень в рахунок матеріальних збитків потерпілим.

Враховуюче вказане, визначний розмір судом першої інстанції матеріальних збитків, який підлягає стягненню з ОСОБА_7 є обґрунтованим та підтверджений письмовими доказами.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Енергодарської місцевої прокуратури ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 червня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4