ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/91/21 Справа № 707/2564/19 Категорія: ч.2 ст.389 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_9 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця,

громадянина України, уродженця м. Черкаси, з неповною середньою освітою,

не працюючого, не одруженого, проживаючого без реєстрації у

АДРЕСА_1 , раніше

судимого:

- вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2019 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, на підставі ухвали Черкаського районного суду Черкаської області від 10.02.2020 звільнений від призначеного покарання;

- вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2019 за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт,

визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначено йому покарання у виді трьох місяців арешту.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту звернення вироку, (який набрав законної сили), до виконання та затримання ОСОБА_7 для поміщення до установи відбування покарання.

Вирішено питання щодо речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2019 ОСОБА_7 , був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин, який 29.03.2019 набрав законної сили.

02.04.2019 ОСОБА_7 був поставлений на облік до Черкаського районного відділення філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області Міністерства юстиції України, де його ознайомлено з порядком та умовами відбування призначеного судом покарання, а також попереджено про відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 389 КК України у разі ухилення від відбування покарання, про що ОСОБА_7 надав підписку про ознайомлення з вимогами щодо осіб, засуджених до громадських робіт та отримав направлення для відбування призначеного покарання до Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області.

12.04.2019 ОСОБА_7 повинен був з`явитися до вказаної вище сільської ради та приступити до виконання громадських робіт однак цього не зробив, про поважні причини свого неприбуття не повідомив, та в подальшому з`явився до сільської ради лише один раз 07.05.2019 та відбув 4 години громадських робіт.

12.04.2019 ОСОБА_7 умисно, протиправно, переслідуючи мету ухилитися від відбування громадських робіт, не прибув до Тубільцівської сільської ради для відбуття покарання у виді громадських робіт та в період часу з 12.04.2019 по 15.06.2019 року систематично не виходив на громадські роботи і фактично ухилився від відбуття 96 годин громадських робіт.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 подали спільну апеляційну скаргу, у якій просили змінити вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2020 року відносно ОСОБА_7 , а саме: скасувати обвинувальний вирок в частині призначення покарання у вигляді трьох місяців арешту та постановити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.75 КК України, тобто не пов`язане із позбавленням волі.

В обґрунтування доводів спільної апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_7 покарання пов`язаного з позбавленням волі, адже ОСОБА_7 жодного разу не був засуджений до реального позбавлення волі і такий арешт буде фактично проходити в умовах СІЗО м. Черкаси, що відповідає умовам тюремного відбування покарання, а тому суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 «явно несправедливе покарання».

Крім того, дії ОСОБА_7 на сьогоднішній день кваліфікуються як «кримінальний проступок», що дає можливість суду застосувати більш м`яке покарання (в межах дискреції).

Також скаржники зазначили, що під час слухання справи ОСОБА_7 надав до суду довідку з лікарні від 01.06.2020, з якої вбачається, що він має хронічне захворювання хребта і знаходиться на «Д» обліку з даного приводу. Таким чином він з об`єктивних підстав не міг одразу відпрацювати фізично необхідні години призначених йому громадських робіт.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали спільну апеляційну скаргу обвинуваченого та адвоката ОСОБА_9 та просили її задовольнити із вказаних у ній підстав, міркування прокурора, яка заперечувала проти задоволення вказаної апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження і перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що спільна апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_9 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до змісту вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину і щиро розкаявся у вчиненому. З огляду на це, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуте судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

Згідно вимог ч. 2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог в цілому дотримався.

Оцінюючи вимоги спільної апеляційної скарги щодо пом`якшення обвинуваченому визначеного йому судом першої інстанції покарання, колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими, й апеляційну скаргу відхиляє з наступних міркувань.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, засудивши ОСОБА_7 , призначив йому обґрунтоване, законне і справедливе покарання, яке відповідає ступеню суспільної небезпечності вчиненого кримінального проступку, його характеру та особі винного.

Також суд першої інстанції обґрунтовано визнав рецидив кримінальних правопорушень обставиною, що обтяжує покарання та відсутність пом`якшуючих обставин покарання.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з тим, що посилання сторони обвинувачення на таку обставину як щире каяття не знайшло свого підтвердження, оскільки розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Проте, у матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений кається. Відбуття ОСОБА_7 громадських робіт, після направлення справи до суду, на стадії судового провадження, свідчить про намагання особи уникнути суворого покарання, а не про щирий жаль з приводу своєї умисної бездіяльності.

Також колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для постановлення нового вироку, яким необхідно призначити покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.75 КК України, тобто не пов`язаного із позбавленням волі, як про це просили обвинувачений та захисник, оскільки обвинувачений, який на час скоєння кримінального проступку мав не зняту та непогашену судимість і перебував на іспитовому строці на підставі вироку Соломянського районного суду м. Києва від 16.01.2019, однак продовжив поводити себе зухвало, і свідомо не відбував покарання за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2019, місцевий суд дійшов висновку про те, що достатньою мірою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень має бути кримінальне покарання у виді арешту в межах санкції інкримінованого йому кримінального проступку. Зважаючи на відсутність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого, як стримуючих засобів від девіантної поведінки, явну неповагу обвинуваченого до Закону і зухвалу поведінку, суд не вбачав підстав, для застосування положень ст. 75 КК України, при призначенні покарання і з цим висновком, також враховуючи особу обвинуваченого, повністю погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Таким чином, покарання саме у виді трьох місяців арешту є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для зміни вироку з мотивів, які указані в апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника.

З огляду на вищезазначене місцевий суд дійшов вірної та обґрунтованої думки щодо відсутності підстав для застосування статті 75 КК України.

У зв`язку з цим доводи спільної апеляційної скарги щодо можливого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не підлягають до задоволення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції належним чином були виконані вимоги ст.65 КК України, оскільки призначене йому покарання є розмірним і достатнім скоєному ним.

Місцевим судом не допущено істотних порушень норм кримінального або кримінально-процесуального законів, які б давали підстави для зміни або скасування вироку суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 10 вересня 2020 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: