справа № 725/4315/17
провадження № 51-4591 км19
ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного кримінального суду ОСОБА_1
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 2 лютого 2021 року частково задоволені касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_3 , вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2019 року та ухвала Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_2 в частині засудження за ч. 3 ст. 187 КК скасовані і призначено у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції.
Більшість колегії суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 91, 94, 370 КПКне навів належних і достатніх мотивів на обґрунтування наявності в діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, та не дав відповідної оцінки зазначеним у вироку доказам, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок в апеляційному порядку, хоча й розглянув у повному обсязі подані обвинуваченим та його захисником апеляційні скарги (попри зміну скаржниками своїх вимог), але на порушення вимог ст.419 КПК належно не перевірив їх доводи. Як зазначено в постанові Суду, судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень щодо ОСОБА_2 в частині засудження за ч. 3 ст. 187 КК допущено порушення вищезазначених вимог кримінального процесуального закону, які є істотними і такими, що перешкодили судам ухвалити щодо нього законні та обґрунтовані рішення.
Вважаю, що передбачені ст.438 КПК підстави до задоволення касаційних скарг та скасування судових рішень у частині засудження ОСОБА_2 за ч.3 ст.187 КК з направленням кримінального провадження у цій частині на новий розгляд у суд першої інстанції відсутні.
У п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Таких порушень суди першої та апеляційної інстанцій не допустили.
Звертаю увагу на те, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК). Таким чином, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Як визнав установленим суд першої інстанції, ОСОБА_2 1 вересня 2017 року о 21 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння з метою заволодіння майном ОСОБА_4 , без дозволу власниці квартири ОСОБА_5 та осіб, які там перебували, силою відчинивши вхідні двері до квартири АДРЕСА_1 , увірвався до вказаної квартири та, погрожуючи потерпілому ОСОБА_4 застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, що виразилось у демонстрації ножа та погрози його застосування, яку потерпілий розцінив як реальну, відкрито заволодів майном останнього на загальну суму 7700 грн, з місця вчинення злочину зник, заподіявши потерпілому ОСОБА_4 матеріальної шкоди на вказану суму.
Як убачається зі змісту вироку, суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_2 умислу на вчинення розбою, виходячи із аналізу сукупності обставин вчиненого діяння та врахування способу, характеру і локалізації отриманих потерпілим ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, поведінки винного та потерпілого, що передувала події, їхніх стосунків, ставлення обвинуваченого до наслідків злочину.
Зокрема, на обґрунтування винуватості ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, суд послався на показання потерпілого ОСОБА_4 , який пояснював про те, що він обвинуваченому винен був гроші, в той вечір обвинувачений багато разів телефонував до нього та говорив, щоб він повернув кошти, а він йому повідомив, що грошей у нього немає. Потім ОСОБА_2 прийшов до квартири, де він проживав і почав стукати в двері, але вони йому не відчиняли, після того як стук припинився, ОСОБА_6 відчинив двері і ОСОБА_2 зайшов у приміщення квартири, вдарив його в область обличчя один раз, в руках був у нього розкладний ніж, яким обвинувачений погрожував йому. Він злякавшись, зачинився у ванній кімнаті та викликав працівників міліції. З квартири пропали два мобільні телефони, зарядний пристрій та монітор, які обвинувачений забрав із собою та пішов. Після чого ОСОБА_7 пішов у магазин і через деякий час повернувся з частиною викрадених речей.
Також суд поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що він був у ванній кімнаті та почув крик, коли вийшов, то побачив кров на губі ОСОБА_4 і забрав його, а ОСОБА_2 сказав, що племінник віддасть гроші. Після чого ОСОБА_4 зачинився у ванній кімнаті. ОСОБА_2 сказав, що забере два мобільні телефони, зарядний пристрій та монітор, а коли ОСОБА_4 віддасть йому гроші, тоді він все поверне. Він бачив у ОСОБА_2 розкладний ніж і казав йому, щоб він не забирав речі. Потім ОСОБА_2 на вулиці, коли він пішов у магазин, віддав йому два мобільні телефони та монітор, а зарядний пристрій не віддав. Він все це приніс до ОСОБА_4 і там вже були працівники поліції.
Крім того, суд дослідив і поклав в основу вироку письмові докази: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 1 вересня 2017 року; протоколи огляду місця події від 1 вересня 2017 року; висновок експерта № 1151 від 26 вересня 2017 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 вересня 2017 року; протокол огляду предмета від 12 вересня 2017 року; протокол пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 21 вересня 2017 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 вересня 2017 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 2 вересня 2017 року; протокол проведення слідчого експерименту від 2 вересня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_4 ; протокол проведення слідчого експерименту від 2 вересня 2017 року за участю свідка ОСОБА_7 ; протокол проведення слідчого експерименту від 2 вересня 2017 року за участю свідка ОСОБА_6 .
Вважаю, що висновки суду про вчинення ОСОБА_2 розбійного нападу за обставин, як вони встановлені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження і вироку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Розбійним нападом відповідно до ст. 187 КК є умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні
Помилковим вважаю висновок, зроблений у постанові колегії суддів, що судом першої інстанції не дано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_7 в тій частині їх пояснень, що потерпілий був винен гроші обвинуваченому і погрози та застосування насильства під час нападу на потерпілого були спрямовані на повернення цих коштів, а також показанням свідка ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_2 , забираючи з квартири речі потерпілого, сказав, що коли ОСОБА_4 віддасть йому гроші, тоді він все поверне.
Той факт, що потерпілий дійсно був винен обвинуваченому 200 грн. за придбане раніше майно, вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_2 , потерпілого ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_7 . Тобто, цей факт оцінювався судами першої та апеляційної інстанції разом з іншими фактичними обставинами.
Проте з показань потерпілого ОСОБА_4 вбачається, що в той вечір обвинувачений багато разів телефонував до нього та говорив, щоб він повернув кошти, а він йому повідомив, що грошей у нього немає. Тобто обвинуваченому ОСОБА_2 ще до проникнення у квартиру та здійснення погрози ножом щодо потерпілого було відомо і зрозуміло, що у цей день гроші від ОСОБА_4 у сумі 200 грн. він не отримає, оскільки у останнього їх немає.
За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_2 без дозволу власниці та осіб, які там перебували, силою відчинивши вхідні двері, увірвався до квартири та, погрожуючи потерпілому ОСОБА_4 застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, що виразились у демонстрації ножа та погрози його застосування, яку потерпілий розцінив як реальну, відкрито заволодів майном останнього на загальну суму 7700 грн.
Той факт, що ОСОБА_2 , забираючи з квартири речі потерпілого, сказав, що коли ОСОБА_4 віддасть йому гроші, тоді він все поверне, не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки останній заволодів чужим майном на невизначений час, не маючи для цього ніяких законних підстав.
Предметом розбою є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.
Протиправність дій винної особи полягає в тому, що під час розбійного нападу у винного немає жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна у потерпілого.
Із суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 187 КК, характеризується лише прямим умислом і корисливим мотивом, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Інтелектуальні ознаки умислу проявляються в тому, що винний, застосовуючи насильство або погрозу застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я з метою протиправного вилучення чужого майна, чітко усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно жодного права. Вилучаючи майно, винний усвідомлює той факт, що воно вибуде з володіння власника чи законного володільця майна, розуміє, що власник чи законний володілець будуть позбавлені можливості реалізувати свої правомочності щодо цього майна.
Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків: винний бажає, застосувавши насильство або погрозу, незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.
У випадку звернення винним чужого майна на свою користь або на користь третіх осіб у діях винного є корислива мета, яку винний досягає самим фактом звернення майна.
Не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого і те, що він через деякій час після закінчення злочину повернув частину викраденого майна потерпілого.
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.419 КПК, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, зазначив у ухвалі підстави, з яких апеляційні скарги визнані необгрунтованими.
Вважаю, що вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2019 року та ухвала Чернівецького апеляційного суду від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_2 мали бути залишені без змін.
Суддя ОСОБА_1