ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1727/18 Номер провадження 11-кп/814/746/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження №0000097 від 29.05.2018 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Буг, Миколаївської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України
за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 квітня 2020 року .
за участю:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 квітня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 01 року 06 місяців не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 відшкодування майнової шкоди, завданої злочином в розмірі 2618 грн. та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.
Судом вирішено питання про речові докази по справі.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 винуватий в тому, що він 29.05.2018 близько 10 год. 20 хв. перебуваючи у приміщенні Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури за адресою: Полтавська область, м. Горішні Плавні, пров. Молодіжний, 14, у службовому кабінеті прокурора Комсомольського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , почав вимагати прийняття у нього заяви, ОСОБА_10 у свою чергу почав пояснювати ОСОБА_6 , порядок прийняття відповідних заяв у прокуратурі.
ОСОБА_6 з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки з використанням ненормативної лексики почав кричати на ОСОБА_10 , на зауваження ОСОБА_10 останній не реагував та гучно продовжував сперечатися, порушуючи громадський порядок.
В цей час, поруч зі службовим кабінетом ОСОБА_10 , у іншому службовому кабінеті прокуратури, знаходився т.в.о. заступника начальника відділення поліції №2 КВП - начальник слідчого відділення (наказ ГУНП в Полтавській області від 27.03.2018 №133/ос), старший лейтенант поліції ОСОБА_11 разом зі своїм заступником капітаном поліції ОСОБА_9 (наказ ГУНП в Полтавській області від 10.07.2017 №776/ос), який розмовляв по телефону у загальному коридорі Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури, почули крики у кабінеті ОСОБА_10 , зайшли до службового кабінету останнього з метою з`ясування обставин та припинення неправомірних дій ОСОБА_6 .
В ході спілкування та неодноразових зауважень ОСОБА_6 щодо його гучного висловлювання ненормативною лексикою, у бік працівників правоохоронних органів останній запитав «хто ви такі?» на, що ОСОБА_11 представився керівником слідчого підрозділу м. Горішні Плавні, ОСОБА_6 не дослухавши вийшов до загального коридору, першого поверху Комсомольського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури та продовжив свої хуліганські дії. До коридору також вийшли ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
ОСОБА_9 дістав своє службове посвідчення та пред`явив його ОСОБА_6 , для ознайомлення та вимагав заспокоїтися.
У подальшому, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_6 виник протиправний злочинний умисел на умисне заподіяння тілесних ушкоджень працівнику поліції, який був при виконанні своїх службових обов`язків.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки ОСОБА_6 , наніс один удар лівою рукою стиснутою у кулак в обличчя ОСОБА_9 .
Відповідно до висновку СМЕ №598 від 19.07.2018 у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, яка утворилась як від ударної дії тупих предметів, так і в результаті удару об такі предмети, індивідуальні особливості яких в пошкодженні не відобразилися, не пізніше 11:20 години 29.05.2018 р, про що свідчить час звернення за медичною допомогою в Горішньоплавнівську міську лікарню, та по ступеню тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор та обвинувачений ОСОБА_6 .
Не оспорюючи доведеності вини, кваліфікацію дій обвинуваченого прокурор в поданій скарзі просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення га особі обвинуваченого внаслідок м`якості та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності, оскільки в судових дебатах прокурором, думку якого підтримав потерпілий, запропоновано призначити покарання обвинуваченому у вигляді 4 років позбавлення волі, що в свою чергу не узгоджується з твердженням суду про те, що сторона обвинувачення не наполягала на суворому покаранні і думку якого підтримав потерпілий.
Крім цього, зазначив, що місцевий суд необґрунтовано та незаконно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , та з урахуванням ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку.
Не погоджується із висновком суду про відсутність негативних характеристик обвинуваченого, оскільки під час розгляду обвинувального акту Комсомольським міським судом ОСОБА_6 притягався до адміністративної відповідальності Автозаводським районним судом міста Кременчука за ст. 173 КУпАП (справа № 524/8035/18).
Також не погоджується і з висновком суду про відсутність негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, оскільки з матеріалів провадження вбачається (висновок СМЕ' № 598), що потерпілий ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні 17 днів, а після цього і по теперішній час періодично проходить лікування від травм, отриманих від обвинуваченого, що свідчить проте, що він зазнав психологічну травму внаслідок вчиненого злочину.
Посилаючись на правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 30.01.2020, ухваленої у справі N° 349/1481/18, стверджує, що при призначенні покарання та звільненні від його відбування з випробуванням суд не в повній мірі врахував поведінку обвинуваченого одразу після вчинення злочину та до винесення судом вироку. Фактично одразу після вчинення інкримінованих дій він наніс тілесні ушкодження ще трьом працівникам поліції. Нахабно себе поводив під час судового слідства, вибачення у потерпілого не просив, шкоду не відшкодував. Очевидною є стійка антисоціальна спрямованість ОСОБА_6 , який протиставляє себе суспільству, вказує на небезпеку для спільноти, в якій він перебуває.
Вважає, що поза увагою суду залишилась і суспільна небезпека вчиненого злочину, яка полягає в тому, що його вчиненням порушується нормальна робота правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками зазначених органів своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода їх здоров`ю. Вчинення цього злочину викликає у працівника правоохоронного органу почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє життя, здоров`я і майно, що може завадити йому успішно виконувати службові обов`язки.
Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому злочину.
Інші учасники кримінального провадження вирок суду не оскаржили.
Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, проте надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, зазначивши при цьому, що апеляційну скаргу прокурора підтримує в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку поданої ним апеляційної скарги, прокурора, яка вважає вирок законним та обґрунтованим,перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, при встановлених судом першої інстанції обставинах відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені доказами, дослідженими судом в повному обсязі.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок апеляційного суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. Зокрема, на показаннях потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив, що ОСОБА_6 в приміщенні відділення Кременчуцької місцевої прокуратури в м. Горішні Плані наніс йому удар кулаком у щелепу під час виконання ним повноважень поліцейського, наданих Законом України «Про Національну поліцію» і вживання заходів щодо припинення правопорушення, та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили обставини вчиненого кримінального правопорушення та повідомили, що обвинувачений заподіяв тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .

За таких обставин місцевий суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку ці показання, які за послідовними, логічними, узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі.

Крім того, сам обвинувачений фактично не заперечував в суді першої і апеляційної інстанції заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, проте наголошував на обставини, що передували його протиправній поведінці та були викликані відмовою прокурора прийняти його заяву та бездіяльністю правоохоронних органів щодо пошуку його неповнолітньої дитини, яку матір в 2017 році вивезла у невідомому напрямку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 345 КК кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому при скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 КК, основним мотивом буде незадоволення виконанням потерпілим службових обов`язків або його службовою діяльністю. І кінцевою основною метою злочину є запобігти виконанню потерпілим службових обов`язків, припинити або змінити характер такого виконання чи вчинити посягання із помсти за минулу діяльність.

Оскільки ОСОБА_6 наніс потерпілому тілесні ушкодження під час виконання ним повноважень працівника поліції з метою припинення виконання ним своїх службових повноважень, твердження обвинуваченого про провокацію інциденту працівниками прокуратури є безпідставними, на думку колегії суддів жодним чином не виправдовує протиправність його дій.

Крім того, свій висновок суд першої інстанції обґрунтував об`єктивними доказами, зокрема: даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 29 травня 2018 року; даними висновку експерта № 601 про те, що у потерпілого ОСОБА_9 було виявлено легкі тілесні ушкодження, які могли утворитись від дії тупих предметів, та в результаті удару об такі предмети; даними протоколу слідчого експерименту від 19.07.2018 з фототаблицею до нього про те, що потерпілий ОСОБА_13 детально розповів та показав механізм та локалізацію заподіяних йому 29.05.2018 тілесних ушкоджень, даними висновку судово-медичної експертизи №661 від 10.08.2018 про те, що показання потерпілого ОСОБА_9 , надані під час слідчого експерименту можуть відповідати по механізму утворення таких тілесних ушкоджень як черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку; та іншими доказами наведеними у вироку.

Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в їх сукупності достатніми, суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильно кваліфікував дії останнього за ч. 2 ст.345 КК України.

Враховуючи зазначене апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 обмеження волі та звільнив його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, є обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Проте суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, на порушення ст.65 КК України повною мірою не врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчинених ним кримінального правопорушення, даних, що характеризують його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зокрема на той факт, що ОСОБА_14 не вибачився перед потерпілим, вини своєї не визнав, у судовому засіданні не висловив жалю за вчинене, а висловив намір і в подальшому вчинити такі ж дії при схожих обставинах

Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т.2 а.с.18), вперше вчинив злочин, який не є тяжким, за місцем проживання характеризується позитивно, скарг на нього не надходило, конфліктних ситуацій не було (т.2 а.с.19), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т.2 а.с.20), не працює, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.150), його молодий вік, відсутність негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного, який хоч і не висловив щирого розкаяння, однак не намагався в ході судового розгляду викривити перебіг подій з метою уникнення покарання.

При цьому, суд першої інстанції не навів у вироку переконливих доводів про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, а також не в повній мірі врахував відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а також те що обвинувачений, будучи допитаними в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю, а лише не заперечував нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому при цьому стверджував, що його протиправній поведінці передувала провокація з боку службової особи, не висловив жодного жалю з приводу його вчинення, негативні наслідки вчиненого злочину не усунув, не сприяв органу досудового розслідування у з`ясуванні всіх обставин вчиненого ним кримінального правопорушення.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає тяжкості вчиненого і особі винного.

Тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання за ч.2 ст.345 КК України ОСОБА_6 не відповідає вимогам закону, що є підставою згідно вимог ст.ст. 409 ч.2, 414 КПК України для його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_6 не встановлено.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, колегія суддів у відповідності зі ст.65 КК України враховує тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, до кримінальної відповідальності притягається вперше, вину в суді першої інстанції не визнав, позицію потерпілого під час судового провадження.

При таких обставинах колегія суддів, не вбачає підстав для застосування покарання у виді обмеження волі та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, разом з тим приходить до висновку, що з урахуванням вказаного вище ОСОБА_6 слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі.

На думку колегії суддів реальне відбування ОСОБА_6 покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 414 КПК України колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Горішньоплавнівського відділу Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України в частині призначеного покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

ОСОБА_6 взяти під варту в залі суду негайно.

Строк відбування покарання рахувати з 29 вересня 2020 року

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, що тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4