У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.08.2020 Справа №607/13987/20

провадження 1-кс/607/6055/2020

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі клопотання слідчого СВ Тернопільського ВП ТВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання від вартою щодо підозрюваного:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Тернополя Тернопільської області, українця, громадянина України, освіта середня, зі слів працюючого різноробочим, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , зі слів раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0001823 від 20 серпня 2020 року, звернувся до слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_4 .

Як зазначено у клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що 20.08.2020 року, близько 19 годин 00 хвилин, у ОСОБА_4 , який перебував по вул.Є.Коновальця навпроти буд.№18 в м.Тернопіль, винник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, 20.08.2020р. близько 19 години 00 хвилин ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшов до малолітнього потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в цей час перебував по вул. Євгена Коновальця, навпроти будинку №18 у м.Тернопіль, та побачив, що у відкритій поясній сумці, яка була одягнута на потерпілому ОСОБА_8 на ременю через праве плече, наявний мобільний телефон марки «SAMSUNG» моделі «J120Н». Надалі ОСОБА_4 , використовуючи свої антропометричні дані, суттєву вікову різницю подавив психологічний опір потерпілого та скориставшись його безпорадним станом, відкрито викрав із сумки вищевказаний мобільний телефон, та поклав собі у кишеню.

Після цього ОСОБА_4 , заволодівши майном ОСОБА_8 , покинув місце вчинення злочину, чим завдав матеріальну шкоду малолітньому потерпілому на зальну суму 1200 гривень.

21.08.2020 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст 186 КК України

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів, у ньому наведених та просить його задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 , заперечив з приводу задоволення клопотання та зазначив, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення є лише припущеннями, просив обрати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими сторони обґрунтовують свої позиції, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як зазначено в клопотанні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами, а саме: заявою ОСОБА_9 про вчинення злочину; протоколом огляду місця події від 20.08.2020 року; протокол затримання особи підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 20.08.2020 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 20.08.2020 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 20.08.2020 року; протоколом допиту неповнолітнього (малолітнього) потерпілого ОСОБА_8 від 21.08.2020 року; протоколом пред`явлення для впізнання особи за фотознімками із потерпілим ОСОБА_8 .

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з положенням ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Слідчий, звертаючись з клопотанням про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а прокурор - при розгляді клопотання довели наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення. Зазначили, що метою застосування запобіжного заходу до ОСОБА_4 є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органу досудового слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, так як є ризики того, що він усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, може навмисно переховуватися від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, а також відсутність у нього соціальних зв`язків в суспільстві.

Ризиком того, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілого та свідків є те, що шляхом погрози він може схиляти потерпілого який є малолітньою особою, та свідків до дачі неправдивих показів, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід досудового розслідування.

Ризиком того, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення є те, що підозрюваний, раніше вчинив кримінальні правопорушення, в тому числі й за аналогічні злочини, не має постійного джерела доходу, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, та наявні інші кримінальні провадження за фактом крадіжок на території міста Тернопіль.

Крім того, підозрюваний ОСОБА_4 , може іншим чином перешкоджати повному, всебічному та неупередженому проведенні досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, приходжу до висновку, що органом досудового розслідування належним чином частково підтверджено у клопотанні та доведено в судовому засіданні прокурором наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для запобігання яких слідчий звернувся із клопотанням про застосування запобіжного заходу, а саме зважаючи на санкцію статті кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_4 , він матиме можливість ухилятися від органу досудового розслідування, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч. 4 ст. 194 КПК України встановлено, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини 1 цієї статті, але не доведе обставин, передбачені пунктом 3 частини 1 цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною 5 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

ЄСПЛ у Рішенні «Калашников проти Росії» вказав, що «будь-яка система обов`язкового тримання під вартою несумісна зі статтею 5 параграфу 3 Конвенції за визначенням. Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважають правило поваги до особистої свободи». Тобто, констатовано «презумпцію залишення обвинуваченого на свободі». Якщо законодавство та/або судова практика прямо або непрямо спрямовують на обов`язкове тримання під вартою у певних випадках, це може привести до порушення ст. Конвенції. У кожному випадку, коли вирішується питання щодо утримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

Окрім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у його рішенні в справі «Бойченко проти Молдови» № 41088/05, від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу». Також, в справі «Мамедова проти Росії» № 7064/05, Європейський суд дійшов такого висновку: «посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Так, Суд наголошує, що основним і визначальним критерієм як правової норми, так і правосуддя має бути їх відповідність вимогам справедливості як гарантії дотримання прав та інтересів учасників правовідносин. Виконання вимог справедливості полягає у можливості застосування до відносин імперативного методу рівно настільки, наскільки це викликано необхідністю в кожному конкретному випадку.
Верховенство права, невід`ємною складовою якого є принцип пропорційності, передбачає, що мета має спиратися лише на такі засоби, застосування яких морально виправдано, оскільки мета, задля якої необхідні неправові засоби, не може бути правовою. Застосовувана міра повинна бути пропорційною (повинна відповідати) цілям.

Завдяки принципу пропорційності встановлені положеннями нормативно-правових актів обмеження на користь суспільних інтересів дозволяють максимально враховувати приватні інтереси. Цей принцип висуває критерій межі (результату) дій або рішень: вони не повинні виходити за межі відповідної мети. Принцип пропорційності передбачає вибір розумних, найбільш ефективних заходів для досягнення мети і завжди застосовується в сукупності з принципом справедливості.

Обрання домашнього арешту, як запобіжного заходу, підозрюваному ОСОБА_4 має два аспекти, які були враховані судом: і приватно-особистісний, і соціальний - людина підозрюється у вчиненні крадіжки мобільного телефону, на суму, що визначена приблизно, а тому, не будучи істотно небезпечною для суспільства, не заслуговує на тримання під вартою, а, отже, обмеження свободи до 2 місяців в місцях тримання під вартою. Свобода це абсолютна цінність, необхідна засада повноцінного людського буття.

(!) Двомісячна несвобода (тримання під вартою) надто дорога плата за підозру у викраденні чужого майна, а саме мобільного телефону бувшого в користуванні. І визначенням застави, навіть у мінімальному розмірі, котра є завідомо непідйомним тягарем для підозрюваного, Суд автоматично і безальтернативно визначив би останньому запобіжний захід в виді тримання під вартою, що не відповідає принципу верховенства права.

Перебування в установах тримання під вартою, що в сучасній Україні часто не відповідають стандартам права, може відчутно деформувати психіку людини, деперсоналізувати її настільки, що повернення до повноцінного особистісного «я» і повноцінного її буття, буде неможливим.

Суд не може не наголосити на ще одному важливому аспекті матеріально-фінансовому - суспільство заплатить за утримання підозрюваного суму в рази більшу, аніж ту, у вчиненні крадіжки якої останній підозрюється. Нині, коли держбюджет ледве справляється із необхідними соціальними виплатами із захищених статей, економія людських коштів є важливою державною справою.

Зважаючи на наведене вище, за наслідками встановлених обставин за результатами розгляду клопотання, враховуючи особу підозрюваного ОСОБА_4 , його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання, відсутність місця роботи, те, що він є раніше судимим, відсутність фактів перешкоджання з його сторони проведенню слідства, не доведенням прокурором недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, з посиланням лише на те, що він підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, а також може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, за відсутності обґрунтування з посиланням на належні докази необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою і що такий захід в даному випадку буде виправданий, враховуючи, що обґрунтованість підозри є необхідною умовою законності тримання під вартою, приходжу до висновку, що у відповідності до ч.4 ст. 194 КПК України щодо підозрюванго слід обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.1,2 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

З урахуванням обставин справи, особи підозрюваної, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 домашній арешт, за адресою фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , шляхом заборони залишати житло цілодобово.

Окрім цього, застосовуючи щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на нього на строк не більше двох місяців обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

За таких обставин, в задоволенні клопотання слідчого СВ Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 слід відмовити, застосувавши при цьому більш м`який запобіжний захід, необхідний та достатній у даному випадку для запобігання ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 193, 194, 196, 202, 205, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Заборонити підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки: з`являтися до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання органу досудового розслідування паспорт громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, які дають можливість виїзду за кордон.

Встановити строк дії ухвали до 23 год. 59 хв. 18 жовтня 2020 року.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту передати на виконання у Тернопільське ВП ГУНП в Тернопільській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого СВ Тернопільського ВП ТВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 .

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення, підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і негайно звільнити з під варти.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1