Ухвала

02 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 352/1822/19
провадження № 51- 438 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалуІвано-Франківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року стосовно
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,

встановив:
вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 червня

2020 року ОСОБА_4 засуджено за: ч. 2 ст. 286 КК України - до покаранняувидіпозбавленняволінастрок3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами; ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Відповіднодоч. 1 ст. 70 КК України шляхомпоглиненняменшсуворогопокараннябільшсуворим ОСОБА_4 визначеноостаточне покаранняувидіпозбавлення волі на строк 3 рокибез позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Івано-Франківської обласної клінічної лікарні за лікування потерпілих: ОСОБА_5 23 149,16 грн та 32 976, 52 грн; ОСОБА_6 9 017, 88 грн.
Вирішено долюречовихдоказівіпроцесуальнихвитрат.

Завирокомсуду ОСОБА_4 визнановинуватимутому, щовін 09 листопада 2018 року приблизно о 20.10, керуючи автомобілем «Опель Омега» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Хмельницького в с. Побережжя Тисменицького району Івано-Франківської області, направляючись із с. Ганнусівка в напрямку смт Єзупіль Тисменицького району Івано-Франківської області, в порушення вимог пунктів 1.10, 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, не обрав дозволеної та безпечної швидкості транспортного засобу, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, з моменту виникнення перешкоди для руху пішоходів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого вчинив наїзд на пішоходів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня потерпіла ОСОБА_5 отримала середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, неповнолітня потерпіла ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження.
Після наїзду на неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що потерпілі отримали тілесні ушкодження і перебували у небезпечному для життя стані та були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати їм допомогу, не виконав свого громадянського обов`язку, покладеного на нього законом та загальновизнаними нормами моралі, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не доставив потерпілих до медичного закладу, не вжив жодних заходів по наданню потерпілим допомоги та з метою уникнення відповідальності умисно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 червня

2020 року стосовно ОСОБА_4 залишенобеззмін.

Вимогикасаційноїскаргиіузагальненідоводиособи, якаїїподала
За змістомкасаційноїскаргипрокурор, непогоджуючисьізухвалоюсудуапеляційноїінстанціїчерезістотне порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідність призначеногозасудженомупокаранняступенютяжкостікримінальногоправопорушеннятайого особі внаслідокм`якості, проситьухвалусудуапеляційноїінстанціїскасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі

ст. 75 КК України не перевірив у повній мірі доводів апеляційної скарги прокурора, не навів переконливих мотивів для їх спростування і постановив ухвалу, яка, на його думку, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Крім того, прокурор зазначає про те, що ОСОБА_4 безпідставно не призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами
МотивиСуду
Згідно зположеннямич. 2 ст. 433 КПК Українисудкасаційноїінстанціїпереглядає рішеннясуду апеляційної інстанційумежахкасаційноїскарги.

Висновки судупродоведеністьвинуватості ОСОБА_4 увчиненнікримінальнихправопорушенняхзаобставин, викладенихувироку, таправильністькваліфікаціїйогодійзач. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 ККУкраїнивкасаційномупорядкунеоспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно довимогстатей50, 65 КК України припризначенніпокараннясудповиненураховуватиступіньтяжкостівчиненогозлочину, особувинноготаобставини, щопом`якшуютьіобтяжуютьпокарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачаєтьсяіздолученоїдокасаційноїскаргикопіївироку, судпершоїінстанції, призначаючи ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних розмірах, врахував характертаступіньтяжкостівчинених засудженим злочинів, наявністьпом`якшуючихобставин щирого каяття, активногосприяннярозкриттюзлочинів, добровільне відшкодування потерпілим завданих матеріальних і моральних збитків, відсутністьобставин, щообтяжуютьпокарання, атакожданіпройогоособу, асамете, що ОСОБА_4 раніше не притягувавсядокримінальноївідповідальності, за місцями проживання та роботи позитивно характеризується, доглядає за перестарілою особою, неперебуваєнаоблікахупсихіатратанарколога, а також думку потерпілих, які не наполягали на призначенні ОСОБА_4 покарання у виді реального позбавлення волі.

Вищенаведені обставини суд першої інстанції врахував і при звільненні ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставах статей 75, 76 КК України.
Таким чином, призначаючи засудженому основне покарання, суд дотримався вимог статей 50, 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК України необґрунтованим, як про це зазначено в касаційній скарзі прокурора, Суд не знаходить.
Щодо доводів прокурора, наведених в касаційній скарзі, про непризначення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Санкція частини 2 ст. 286 КК України передбачає призначення основного покарання у виді позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого.
Суд першої інстанції, врахував дані, що характеризують особу ОСОБА_4 , обставини кримінального правопорушення, а також те, що засуджений є водієм, з часу вчинення злочину пройшов тривалий час, протягом якого ним не було порушено вимоги Правил дорожнього руху, зробив обґрунтований висновок про можливість не призначати ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі достатні підстави прийняття такого рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Відповідно довимогп. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суддійшоввисновку, щопідставдлязадоволеннякасаційноїскарги прокурора немаєівважає, щоувідкриттікасаційногопровадженняза його касаційною скаргою слідвідмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
ухвалив:
Відмовити прокурору у відкриттікасаційногопровадженнязайогокасаційноюскаргоюнаухвалуІвано-Франківського апеляційного судувід27 жовтня 2020 рокустосовно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженнюнепідлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3