УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.10.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді…………… ОСОБА_1 ,

секретаря………………………... ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання засудженого

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тавтіманово Уфимського району, Башкірська АССР, громадянина Російської Федерації,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, встановлення термінів для перегляду вироку та встановлення критеріїв для такого перегляду, на підставі яких цей перегляд повинен бути здійснений.-

встановив:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від подальшого відбування покарання умовно-достроково, а у випадку відмови - встановлення термінів для перегляду вироку та встановлення критеріїв для такого перегляду, на підставі яких цей перегляд повинен бути здійснений. В обґрунтування клопотання посилається на те, що вироком судової колегії в кримінальних справах Харківського обласного суду від 17.08.1998, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 12.01.1999, його засуджено до смертної кари. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Харківського обласного суду від 07.06.2000 в частині призначеного основного покарання, змінено, замінено визначене йому основне покарання смертну кару на довічне позбавлення волі. Рішення набрали законної сили. Вважає, що судом першої інстанції винесено неправосудне рішення в частині призначення покарання у виді смертної кари, оскільки в порушення вимог ст. 6, 7-1 39 КК України (в ред. від 1960 року), Конституції України, норм КПК України, на час вчинення злочинів та постановлення вироку таке покарання не діяло та не могло бути застосоване, що потягнуло за собою прийняття неправосудних рішень в частині призначеного та заміни основного покарання під час винесення судами ухвал від 28.10.1999 та 22.08.2000. Це призвело та призводить до порушення щодо нього принципу верховенства права, правової визначеності, рівності перед законом та недотримання гарантованого Конституцією України та Перехідними положеннями права на життя, якою не допускалось можливості призначення покарання у виді смертної кари та у подальшому і заміни такого покарання на довічне, тобто, безстрокове позбавлення волі. Натомість, суд повинен був призначити йому покарання за ст. 93 КК України у виді позбавлення волі від 8 до 15 років. При цьому посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Леже проти Франції», «Ласло Маг`яр проти Угорщини» та «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 щодо визнання неконституційним такого виду покарання як смертна кара, доклад Європейського Комітету з запобігання катуванням та нелюдському чи принизливому поводженню або покаранню Ради Європи від 2016 року, Закон України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони». Вважає, що Верховна Рада України, всупереч Конституції України, 22.02.2000 прийняла Закон №1483-ІІІ, яким КК України (в ред.. від 1960 року) доповнено ст. 25-1 та введено новий вид покарання довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів, з подальшим внесенням змін до законів України. Вважає, що як особа, що засуджена до довічного позбавлення волі, має право на зменшення його покарання та на реальну перспективу звільнення і повергнення у суспільство та на перегляд вироку в частині призначеного покарання, а також право знати за яких критеріїв і коли саме такий перегляд може бути здійснений. В той же час зазначив, що вину у вчинених злочинах визнає повністю, жалкує про вчинене, знаходиться в місцях позбавлення волі більше 20 років, має похилий вік понад 55 років, погіршення здоров`я, наміри з`єднання з сім`єю, бажання приносити користь суспільству. У зв`язку з цим посилається на відсутність пенологічних підстав для подальшого утримання його в місцях позбавлення волі, а подальше тримання його у місцях позбавлення волі принижує його людську гідність.

Засуджений в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду клопотання, подав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, у зв`язку з чим суд проводить розгляд справи у його відсутність.

Захисник підтримав клопотання засудженого ОСОБА_3 , з наведених у ньому підстав, просив задовольнити клопотання.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» заперечував проти задоволення клопотання засудженого.

Прокурор висловив думку про відмову у задоволенні клопотання, оскільки застосування ст.81 КК України для засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено законодавством.

Дослідивши матеріали особової справи, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що вироком Харківського обласного суду від 17.08.1998 ОСОБА_3 засуджено за ст.ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а, і, з» 42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.01.1999 вирок Харківського обласного суду від 17.08.1998 залишено без змін.

Ухвалою Харківського обласного суду від 07.06.2000 призначене ОСОБА_3 вироком Харківського обласного суду від 17.08.1998 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Засуджений на даний час відбуває покарання у ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)».

Відповідно до ст.64 КК України, довічне позбавлення волі, це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу. Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Відповідно до положень ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Отже, зі змісту положень ч. 1 ст. 81 КК України вбачається, що особами, до яких може бути застосований інститут умовно-дострокового звільнення є засуджені до покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, при цьому умовно-дострокове звільнення засуджених до такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

При цьому, відповідно до ст. 63 КК України, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від такого виду покарання у встановлений законом спосіб є неможливим.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі №757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України №2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правоутворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім цього, Богунським районним судом м. Житомира розглядались аналогічні клопотання ОСОБА_3 в частині заміни призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за наслідками розгляду яких постановами цього суду 27.07.2011 та 15.04.2020 в задоволенні клопотання відмовлено. Рішення набрали законної сили. Таким чином, доводи засудженого щодо незаконності призначеного йому покарання були вирішені при розгляді його попередніх клопотань, визнані судом необґрунтованими. У зв`язку з цим, враховуючи також, що такі доводи не стосуються питань, які підлягають під час вирішення клопотань про умовно-дострокове звільнення, оскільки не є обставинами, які підлягають встановленню та доказуванню у такій категорії справ, а тому суд їх відкидає.

За таких обставин, з урахуванням також того, що на даний час у законодавстві України не передбачено умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, і суд не має повноважень усунути цю прогалину в законодавстві, законних підстав для задоволення клопотання суд не вбачає, а тому відмовляє у його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, -

постановив:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, встановлення термінів для перегляду вироку та встановлення критеріїв для такого перегляду, на підставі яких цей перегляд повинен бути здійснений. - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя