УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 379/1482/18
провадження № 51-5870ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000431 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василькова Київської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
Згідно з вироком суду 15 вересня 2018 року приблизно о 12:00 ОСОБА_4 , будучи в стані алкогольного сп`яніння перебуваючи за адресою: вул. Гайдамаківська, 54 с. Калинове Таращанського району Київської області, за допомогою ключа, який він викрав у потерпілого, запустив двигун автомобіля «ВАЗ 2105» (д.н.з. НОМЕР_1 ) та повторно незаконно заволодів транспортним засобом, що належав ОСОБА_6 , і, керуючи ним, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду (далі ДТП). Такими протиправними діями він заподіяв ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 4770,60 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «ВАЗ 2105» виявлено в салоні цього ж автомобіля. Ця обставина, на думку захисника, підтверджує доводи засудженого про добровільне надання потерпілим ОСОБА_6 засудженому права керування автомобілем шляхом передачі свідоцтва про його реєстрацію. Крім того, залишено поза увагою судів і те, що потерпілий на момент викрадення автомобіля був лише користувачем, а не власником цього транспортного засобу.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки наведених у касаційній скарзі доводів Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Так, під час перевірки вироку не виявлено порушень, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.

Доводи захисника щодо заперечення винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення були ретельно перевірені судом першої інстанції та належно оцінені у вироку.
Так, суд обґрунтовано послався на докази, зокрема на показання:
потерпілого ОСОБА_6 , який зазначив, що разом із ОСОБА_4 вживали спиртне, після чого на автомобілі потерпілого приїхали до знайомого. Засуджений залишився у автомобілі, а він пішов до будинку. Через деякий час почувши, що автомобіль від`їхав, вийшов на вулицю і виявив його відсутність, у зв`язку з чим викликав працівників поліції;
свідка ОСОБА_7 , з приводу факту придбання ОСОБА_6 автомобіля;
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили, що мала місце ДТП за участю автомобіля «Жигулі», поряд з яким знаходився засуджений і пропонував їм придбати у нього цей автомобіль.
Також суд обґрунтовано послався на:
заяву потерпілого, в якій він вказує на ОСОБА_10 як на особу, яка 15 вересня 2018 року без його дозволу взяла автомобіль «ВАЗ 2105» та поїхала в невідомому напрямку.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликали у міськрайонного суду сумнівів у їх достовірності.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК, місцевий суд виходив з того, що твердження останнього про надання йому ОСОБА_6 дозволу користуватись автомобілем спростовуються показаннями як самого потерпілого, так і свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Їхні показання узгоджуються між собою.
Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно.
Не погоджуючись із вироком суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати цей вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. 419 КПК.
Твердження захисника про відсутність у діях засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, не заслуговують на увагу.
Так, під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії ОСОБА_4 , пов`язані з використанням автомобіля «ВАЗ 2105», що належить ОСОБА_6 , не дають підстав для сумніву у спрямованості його умислу на незаконне заволодіння цим транспортним засобом.
Про це свідчить відсутність згоди потерпілого ОСОБА_6 на користування засудженим його транспортним засобом, поведінка ОСОБА_4 після заволодіння автомобілем, який поїхав у невідомому для потерпілого напрямку і, вчинивши ДТП, не повідомив про це останнього, а також намагання засудженого продати автомобіль свідкам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Таким чином, заволодіння автомобілем «ВАЗ 2105», відбулося всупереч волі потерпілого, яке було припинено лише після вчинення засудженим ДТП, унаслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження, що перешкоджали його подальшому руху.
Посилання захисника на ту обставину, що потерпілий відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не є власником викраденого автомобіля, не спростовує факту протиправного заволодіння засудженим усупереч волі ОСОБА_6 автомобілем «ВАЗ 2105».
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд погоджується, вважає їх правильними і такими, що ґрунтуються на вимогах матеріального закону, а тому доводи захисника ОСОБА_5 , наведені в касаційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, суд урахував дані про особу засудженого, його вік, стан здоров`я, наявність судимості, не перебування на обліках у нарколога та психіатра, вчинення тяжкого кримінального правопорушення за короткий проміжок часу після відбуття покарання, посередню характеристику за місцем проживання, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
На переконання суду касаційної інстанції, ОСОБА_4 призначено покарання, яке, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень не встановлено підстав для задоволення скарги, а тому Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3