Ухвала

Іменем України
8 грудня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-5862 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2020 року - без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 30 березня 2019 року близько 22:40 год., керуючи автомобілем марки «Chevrolet Lacetti», д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Перемоги, зі сторони просп. Миру в напрямку вул. Реміснича, у м. Чернігові, в районі будинку №77 по просп. Перемоги, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, та під час виникнення небезпеки для руху не вжив негайних заходів для зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину проспекту Перемоги, в межах регульованого пішохідного переходу на червоний заборонений сигнал світлофора, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «Chevrolet Lacetti. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 добу. Дії водія автомобіля «Chevrolet Lacetti» щодо не застосування гальмування, в яких вбачається невідповідність технічним вимогам п. 12.3 ПДР, є причиною виникнення події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свою вимогу обґрунтовує тим, що апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не врахував вину пішохода. Разом з цим, при визначенні суми компенсації за позовом потерпілого, просить врахувати Суд, що він також є потерпілим внаслідок ДТП, оскільки його автомобіль пошкоджений та арештований.

Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені вимоги закону при розгляді даного кримінального провадження судами були дотримані. Посилання у касаційній скарзі на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадженняне є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника, в якій заперечувалась доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження, дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286 КК України кваліфіковано вірно.

В основу вироку місцевий суд поклав:
- показання потерпілого ОСОБА_5 , який пояснив, що 30 березня 2019 року він переходив проїзну частину дороги, спочатку проїхала одна машина, а інша - була далеко. Він повернувся, хотів продовжити рух, але автомобіль «Chevrolet» скоїв на нього наїзд. В результаті ДТП він отримав перелом обох кісток правої гомілки, йому потрібно робити ще одну операцію. ОСОБА_4 відмовився оплатити лікування ;
- показання судового експерта ОСОБА_7 , який зазначив, що потерпілий поставив водія у небезпечну ситуацію, проте ОСОБА_4 мав можливість своєчасно зреагувати та зупинити автомобіль. У випадку, якщо пішохід навіть стоїть на узбіччі й демонструє неадекватну поведінку, то для водія транспортного засобу виникнення небезпеки настає з моменту, коли він побачив таку поведінку пішохода;
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30 березня 2019 року та схемою до нього, відповідно до яких місце ДТП знаходиться на проспекті Перемоги, 77 у м. Чернігові, на регульованому пішохідному переході; відсутні об`єкти, що обмежують оглядовість з робочого місця водія у напрямку руху, праворуч та ліворуч;
- висновком експерта № 185 від 28 травня 2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що виникли внаслідок ударної дії тупих твердих предметів, по давності утворення можуть відповідати даті 30 березня 2019 року, і в сукупності, як наслідок одного травматичного процесу в умовах ДТП;
- протоколом огляду речей від 11 червня 2019 року та відеозаписом фіксації місця події з камери зовнішнього спостереження, згідно яких по проспекту Перемоги о 22:37:34 год., з правої на ліву сторону, в межах регульованого пішохідного переходу, на заборонений червоний сигнал світлофора, розпочинає переходити проїзну частину хлопець. О 22:37:37 год. через вказаний пішохідний перехід проїжджає легковий автомобіль, який рухається зі сторони просп. Миру в напрямку вул. Реміснича, по середній смузі для руху. За ним рухається інший легковий автомобіль сріблястого кольору по середній смузі руху зі сторони просп. Миру і о 22:37:45 год. здійснює наїзд на пішохода в межах регульованого пішохідного переходу;
- висновком інженерно-транспортної експертизи №248 від 8 липня 2019 року, згідно якого в умовах місця події водій автомобіля «Chevrolet Lacetti» мав технічну можливість з моменту виникнення небезпеки для руху, уникнути наїзду на пішохода, шляхом своєчасного нормативного застосування екстреного гальмування, тобто шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР; в умовах місця події, з технічної точки зору, дії ОСОБА_4 щодо незастосування гальмування, в яких вбачається невідповідність технічним вимогам п.12.3 ПДР, є причиною виникнення події даної ДТП.
Вказані докази є логічними і послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. Підстав не довіряти цим доказам у суду не було. Безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.286 КК України.
Даних про неправильне застосування кримінального закону колегією суддів не встановлено.
Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, також суд послався на відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу винного, який не працює, є особою з інвалідністю з дитинства ІІІ групи, утриманців немає, раніше не судимий, не притягувався до адміністративної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, врахував висновок органу пробації, відповідно до якого рівень вчинення повторного кримінального правопорушення є низьким, та дійшов правильного висновку про призначення йому покарання у виді штрафу, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, дані про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначене ОСОБА_4 покарання.

Із вказаним погоджується колегія суддів та вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, Суд не може погодитися з доводом у касаційній скарзі засудженого про те, що протиправність дій потерпілого пішохода виключає винуватість ОСОБА_4 . Порушуючи Правила дорожнього руху, потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху, однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу пункту 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.
Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 грудня 2019 рокуу справі 759/2926/16-к.

Засуджений ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі не погоджується із розміром моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілого та вважає, що він також є потерпілим внаслідок ДТП, оскільки його автомобіль пошкоджений та арештований.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Частиною 2 статті 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно зі ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини у заподіянні такої шкоди, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В свою чергу ч. 2 передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Судами не встановлено дії непереборної сили чи умислу потерпілого у заподіяні шкоди. В свою чергу апеляційним судом зазначено, що цивільна відповідальність ОСОБА_4 була застрахована. Із врахуванням понесених потерпілим витрат на лікування, що становить 18 503 грн., страховиком відшкодовується моральна шкода лише у розмірі 925,15 грн. (18 503х5%), решта підлягає відшкодуванню з винної особи.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг заподіяних потерпілому моральних страждань, їх глибину та тривалість, поведінку самого потерпілого в момент ДТП , та дійшов висновку про необхідність відшкодування ОСОБА_4 моральної шкоди на користь ОСОБА_5 у розмірі 10 000 грн., що буде відповідати принципу розумності, виваженості та справедливості. Колегія суддів апеляційного суду із таким висновком погодилась .
Касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановленої у кримінальному провадженні ухвали.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи сторони обвинувачення в цій частині теж є безпідставними.
При перевірці судового рішення Суд не встановив порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваної ухвали, а тому підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3