ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 489/3602/15-к
Номер провадження № 11-кп/819/1058/20 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115,
ч.2 ст.353 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

При секретарі ОСОБА_5

З участю прокурора ОСОБА_6

Обвинуваченого ОСОБА_7

Захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Херсонського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0003470 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою вищевказаного суду від 20 липня 2020 року продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на 60 днів до 17 вересня 2020 року, включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно нього, змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ризики, зазначені прокурором в клопотанні, та враховані судом при винесенні ухвали не існують та не підтверджуються фактами.

Прокурором до клопотання не додано жодних матеріалів, які б підтверджували той факт, що заявлені ризики не зменшилися та продовжують існувати, не вказано жодних обставин, які виправдовують його подальше тримання під вартою.

Твердження прокурора про обґрунтованість підозри не є підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та не являються предметом судового провадження в суді першої інстанції.

Посилання ухвали суду на тяжкість покарання являється формальним та не може слугувати єдиною підставою для продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу, обраного відносно нього.

Ризик його можливого впливу на потерпілого, свідків, експертів у кримінальному провадженні є абстрактним, необґрунтованим.

Тривалий час він безпідставно перебуває під вартою, кримінальне провадження неодноразово направлялося з одного суду до іншого, судовий розгляд затягується, рішення по суті не прийнято.

Вказує, що має матір похилого віку, яка потребує догляду та медичної допомоги, та для якої він являється єдиним піклувальником.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника, обвинуваченого, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

20 липня 2020 року судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.353 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Перевіривши оскаржуване судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу щодо обвинуваченого, не зменшились, адже ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, передбаченого ч.2 ст.353 КК України, та ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 11, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, за більш тяжке з яких законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Інкриміновані обвинуваченому особливо тяжкі злочини характеризуються підвищеною суспільною небезпекою, вказані кримінальні правопорушення було вчинено з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, дії яких були спрямовані на позбавлення потерпілої життя.

Надаючи оцінку можливості вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій, так як ОСОБА_7 не має і не мав до затримання стабільного джерела прибутку та може свої матеріальні потреби намагатися задовольнити злочинним шляхом, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи, передбаченого ст.93 КК України (в редакції 1960 року), нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, а інкриміноване діяння за ч.2 ст.115 КК України додатково кваліфіковане ознакою, передбаченою п.13 цієї статті як вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та у даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів з корисливих мотивів.

Ризик незаконного впливу на свідків, потерпілого зберігається до отримання показань вказаних осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті, а тому не виключена ймовірність того, що обвинувачений не будучи обмежений у спілкуванні із свідками та потерпілим може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується за ч.4 ст.187 КК України, а саме у розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із умисним вбивством; а також за п.п.6,11,12, 13 ч.2 ст.115 КК України - умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненому на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство; за ч.2 ст.353 КК України - самовільному присвоєнні владних повноважень, тобто самовільному присвоєнні владних повноважень, поєднаному із вчиненням будь-яких суспільно небезпечних діянь (умисного вбивства), пов`язаному з використанням форменого одягу працівника правоохоронного органу.

З урахуванням вищевикладених фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав та інтересів суспільства.

З огляду на характер інкримінованих обвинуваченому злочинів, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також на дані про особу обвинуваченого, які були детально вивчені та проаналізовані судом першої інстанції при прийнятті рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, а саме, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи, передбаченого ст.93 КК України (в редакції 1960 року), нові злочини вчинив в період незнятої та непогашеної у встановленому законом порядку судимості, а інкриміноване діяння за ч.2 ст.115 КК України додатково кваліфіковане ознакою, передбаченою п.13 цієї статті як вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, зареєстрований на території Дніпропетровської області, міцних соціальних зв`язків не має, неодружений, непрацевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє, інкриміновані обвинуваченому злочини характеризуються корисливим мотивом.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків та постійного місця проживання у даному випадку не може бути беззаперечним стримуючим фактором подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому доказів того, що на даний час виникли інші обставини, ніж ті, що були враховані під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу та при їх продовженні, які б доводили те, що заявлені раніше ризики на даний час зменшилися, стороною захисту надано не було, а доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілого, свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються необґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно нього, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, так само як і доводи про те, що він тривалий час перебуває під вартою, жодних доказів, які б підтверджували, що ризики продовжують існувати та не зменшилися являються безґрунтовними, оскільки як було зазначено вище жоден з більш м`яких видів запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

Посилання апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зводяться до іншої оцінки захисником та обвинуваченим обставин, встановлених судом.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів затягування судом першої інстанції розгляду кримінального провадження чи порушення конституційних прав обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, як про те вказує апелянт, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 липня 2020 року, відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4