У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2020 року, якою відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст. 258-3 КК України

- продовжено строк тримання під вартою до 08.09.2020 р. включно
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6
обвинувачений: ОСОБА_5
захисник: ОСОБА_7 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід ОСОБА_5 з тримання під вартою на інший та звільнити останнього з під варти в залі суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , який обвинувачується за ч.1 ст. 258-3 КК України до 08.09.2020 р. включно.
_______________________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/889/20 головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_8
категорія:пр. строків тримання під вартою доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є незаконною та прийнятою з істотним порушенням вимог КПК України.
Зазначає, що йому взагалі не обиралась міра запобіжного заходу, з клопотанням прокурора про продовження строку тримання під вартою його не було ознайомлено.
Наполягає на тому, що прокурором взагалі таке клопотання про продовження йому строку тримання під вартою не подавалось.
Окрім того, зазначає, що розмір застави є завідома непомірним для нього.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000078.
Прокурором заявлено клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, в зв`язку з наявністю існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що дотепер наявні ризики наведені в клопотанні прокурора та інші запобіжні заходи не можуть запобігти вказаним ризикам, а розгляд кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою не завершено.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд прийшов до наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.
Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_5 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у скороченому порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні ОСОБА_5 даного запобіжного заходу, не зменшились.

Так, як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, стійких соціальних зв`язків не має.

Окрім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 може впливати на свідків по справі, оскільки він знає їх безпосередньо, та йому відоме їх місце проживання.

Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду, та впливати на свідків по справі, та свідчать про наявність та не зменшення ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно того, що судом мав бути застосований більш м`який вид запобіжного заходу.

Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, наявність певних ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Зазначене обвинуваченим, що йому взагалі не обиралась міра запобіжного заходу, спростовується матеріалами кримінального провадження.
Посилання апелянта на застосування положень ст. 315 КПК України не приймається до уваги, оскільки питання продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду врегульовано ст. 331 КПК України.
Твердження апелянта, що прокурор не подавав клопотання про продовження строку тримання його під вартою є неприйнятними.
Так, з ухвали суду вбачається, що прокурор заявив дане клопотання в судовому засіданні.
Та обставина, що прокурор заявив усне клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, на правильність і законність прийнятого судом рішення не впливає. Адже зі змісту ухвали вбачається, що питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого було фактично вирішено судом в порядку ч.3 ст. 331 КПК України відповідно до якої до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Що стосується доводів апелянта стосовно того, що розмір застави є необгрунтованим та завідома непомірним для нього, то розмір застави визначався судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
В даному випадку суд дійшов правильного висновку про застосування застави, як альтернативного запобіжного заходу, та врахувавши тяжкість та мотив злочину, а також врахувавши дані про особу обвинуваченого та ступінь ризиків, призначив заставу в розмірі 420 400 грн.

Тому є безпідставними твердження апелянта про те, що ухвала суду, щодо визначення розміру застави є необґрунтованою є безпідставними.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 7, 376, 405, 406,407, 418, 419, 424, 532 КПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2020 року, якою відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.1 ст. 258-3 КК України продовжено строк тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: