Справа №761/8788/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4120/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 січня 2021 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 00000826 від 26.01.2020, по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 24 січня 2021 року включно.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Вказує, що судом грубо порушено порядок продовження строку тримання під вартою, оскільки прокурором не заявлялось письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених,як того вимагає закон.
Крім того, захисник зазначає, що прокурором жодним чином не обгрунтовано наявність ризиків, які обумовлюють подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , а також відсутні докази вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення, а за більш ніж пів року тримання обвинуваченого під вартою органом досудового розслідування жодних слідчих дій за участю останнього проведено не було.
Також вказує, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, має двох неповнолітніх дітей, сім`ю, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час апеляційного розгляду суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які з моменту обрання запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_8 під впливом тяжкості покарання, що загрожує йому у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, які мають високий ступінь суспільної небезпеки та за який, в разі визнання його винуватим, може бути засудженим до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд І-ї інстанції цілком обґрунтовано мотивував у судовому рішенні підстави необхідності подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою та вірно вказав про наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Так, розглядаючи можливість застосування до ОСОБА_8 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, який не одружений, офіціно не працює, не має міцних соціальних зв`язків, а також тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Доводи апеляційної скарги про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 на утриманні двох неповнолітній дітей та сім`ї не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки будь-яких обставин, які б свідчили про те, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що судом порушено вимоги КПК, оскільки продовжено строк тримання під вартою за відсутності письмового клопотання прокурора, не грунтується на вимогах закону.
Обгрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 177-178, 199, 331, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 січня 2021 року - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: