Ухвала

Іменем України
25 січня 2021 року
м. Київ
Справа № 532/262/20
Провадження № 51-5717 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчук від 02 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчук від 02 квітня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ачинськ, Красноярського краю, РФ, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що судимостей не має,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні та скасовано арешт майна.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 листопада 2019 року близько 09 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_2 , за місцем проживання потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з мотивів помсти за нанесену образу, умисно наніс ножем ОСОБА_7 два удари в область грудної клітини та живота, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження: проникаюче ножове поранення грудної клітини зліва з пошкодженням лівої легені, пневмогемоторакс зліва, геморагічний шок 2 ст., різана рана правої поперекової ділянки, лівобічна полісегментарна посттравматична пневмонія, двобічний еднобронхіт 2 ст., геморогічна анемія середньої тяжкості, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя в момент заподіяння.
Крім того, ОСОБА_4 , умисно наніс один удар ножем в область грудної клітини зліва потерпілій ОСОБА_6 , яка намагалась допомогти ОСОБА_5 , внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження: проникаюче поранення грудної клітини зліва з пошкодженням перикарду, лівого шлуночка, внутрішньої грудної артерії зліва, лівобічний гемоторакс, лівобічний малий гідроторакс, лівобічний плеврит, післягеморагічна анемія тяжкого ступеню, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особи внаслідок суворості, проситьзмінити судові рішення щодо нього. Обґрунтовуючи вимоги скарги засуджений вказує, що він вчинив злочин у стані сильного душевного хвилювання через тяжкі образи з боку потерпілого, а тому його дії слід перекваліфікувати з ч. 1 ст. 121 на ст. 123 КК України.

Крім того, посилаючись на наявність пом`якшуючих покарання обставин та, не погоджуючись з висновком суду про наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, вказує на можливість пом`якшення йому покарання із застосування положень ст. 69КК України.
Також, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, вважає, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 404 КПК України повторно не дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, дослідженні судом першої інстанції, на його думку, не повністю та з порушеннями.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції, у порушенні вимог ст. 419 КПК України, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 ККУкраїни кваліфіковано правильно.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в умисному нанесенні потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: показання ОСОБА_4 , потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; пояснення свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; дані висновків судово-медичних експертиз, дані висновків судово-імунологічних експертиз, дані висновків цитологічних експертиз, дані висновків медико-криміналістичних експертиз, дані висновків судово- медичних експертиз, дані висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи засудженого, також протоколи слідчих експериментів від 27 листопада та 17 січня 2019 року, протоколи отриманих зразків для експертизи від 25, та 27 листопада 2019 року, протокол обшуку від 22 листопада 2019 року, протокол огляду від 25 листопада 2019 року, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 лютого 2020 року та протокол слідчого експерименту з ОСОБА_4 від 27 листопада 2019 року.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

При цьому, проаналізувавши в сукупності всі докази та врахувавши поведінку ОСОБА_4 після вчинення ним злочину та його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що в діянні ОСОБА_4 відсутній прямий умисел на заподіяння смерті потерпілим та перекваліфікував його дії з ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.
Мотивуючи своє рішення суд обґрунтовано вказав, що засуджений після нанесення ударів потерпілим мав можливість довести злочин до кінця, проте він утримався від подальших протиправних дій, викликав швидку медичну допомогу, перебував поряд із потерпілими до приїзду швидкої медичної допомоги, намагаючись запобігти тяжким наслідкам, вжив заходів щодо надання потерпілим медичної допомоги, щосвідчило про вчинення всіх необхідних дій, які залежали від його волі та він не мав наміру вбивати потерпілих.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з кваліфікацією дій засудженого та вважає її правильною. Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду засуджений подавав апеляційну скаргу та, зокрема просив суд перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 123 КК України, оскільки вказував, що вчинив злочин у стані сильного душевного хвилювання через тяжкі образи з боку потерпілого.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційні скарзі доводи, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.

При цьому дав належну оцінку доводам засудженого щодо неправильної, на його думку, кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України та вмотивовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни. Обґрунтовуючи своє рішення апеляційний суд вказав, що доводи засудженого щодо вчинення ним протиправних дій під впливом сильного душевного хвилювання викликаного неправомірними діями потерпілого спростовуються даними висновку судової психолого-психіатричної експертизи № 547 від 24 грудня 2019 року, відповідно до якого на час вчинення інкримінованих дій ОСОБА_4 не знаходився в стані тимчасового розладу психічної діяльності, не виявляв ознак недоумства чи іншого хворобливого стану психіки, а знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння і у момент вчинення злочину міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Тому, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення апеляційний суд погодився з кваліфікацією дій засудженого судом першої інстанції за ч. 1 ст. 121 КК України та не знайшов підстав для задоволення його вимог.
З наведеними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими, з огляду на наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Як убачається зі змісту вироку, обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як тяжкий, дані про особу винного, те, що засуджений в силу ст. 89 КК України не має судимостей, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює.

При призначені покарання суд визнав обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття і активне сприяння у розкритті злочину та обставину, яка обтяжує покарання - вчиненнязлочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши зазначене та наявність обставини, що обтяжує покарання суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого статей 69, 75 КК України і призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК Україниу виді позбавлення волі на строк 7 років.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги засудженого, який вказував на безпідставність та недоведеність обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та просив суд апеляційної інстанції пом`якшити призначене йому покарання із застосуванням до положень ст. 69 КК України, визнав їх необґрунтованими. При цьому апеляційний суд зазначив, що такі доводи засудженого спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які вказували, що разом із обвинуваченим вживали алкогольні напої в день вчинення ним злочину, а також показаннями свідків та підтверджується даними висновку від 22 листопада 2019 року щодо результатів медичного огляду з метою встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння, або перебування під впливом лікарських препаратів.

Тому, доводи засудженого, що суд безпідставно визнав обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, з урахуванням наведеного, є необґрунтованими.
Призначене судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін апеляційним судом, навіть враховуючи всі обставин, які на думку засудженого пом`якшують призначене йому покарання, колегія суддів вважає достатнім і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і колегія суддів погоджується з наведеними в ній висновками щодо відсутності підстав для застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України, оскільки не було досліджено всіх обставин, які на його думку, необхідно було дослідити, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за правилами ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Враховуючи, що відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, таких обставин апеляційним судом встановлено не було, зважаючи на відсутність необхідності повторного дослідження доказів, в тому числі тих, на які вказував засуджений, суд апеляційної інстанції здійснив апеляційний розгляд у відповідності до вимог статей 404, 405 КПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги засудженого та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчук від 02 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3