Номер провадження: 11-кп/813/577/21
Номер справи місцевого суду: 514/818/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 19.03.2020 року в кримінальному провадженні №0000165 від 25.10.2016 року, -
встановив:

оскаржуваним вироком суду:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Березине Тарутинського району Одеської області, громадянин України, фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
-02.03.2012 року Тарутинським районним судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України, до 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений 16.12.2015 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.12.2015 року умовно-достроково, невідбутий строк 8 місяців 23 дня, судимість не погашена,
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. У відповідності до ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_8 покарання, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 02.03.2012 року у виді 2 (двох) місяців позбавлення волі та за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 2 (два) місяці.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислюється з моменту його фактичного затримання, а саме з 25.01.2020 року.
Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року №838-VIII), обвинуваченому зараховано в строк відбуття покарання, термін його попереднього ув`язнення, з 25.01.2020 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнаний винним за те, що він, 24.04.2016 року, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , переконавшись у відсутності сторонніх осіб, з території подвір`я домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканцем якого є ОСОБА_10 , скоїли крадіжку металобрухту, загальною вагою 95 кілограм, вартістю згідно висновку 3 гривні 20 копійок за 1 кілограм чорного металу, загальною вартістю 304 гривні.

Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення (злочину) зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Тим самим, своїми діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинили ОСОБА_11 матеріальні збитки на загальну суму 304 гривні.

Окрім цього, 07.05.2016 року ОСОБА_8 діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , переконавшись у відсутності сторонніх осіб, з території сільськогосподарського подвір`я домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_12 , скоїли крадіжку зерно суміші ячменю та пшениці в кількості 282 кілограми, вартістю згідно висновку 3 гривні 10 копійок за один кілограм, загальною вартістю 874 гривні 20 копійок та з вищезазначеного будинку, скоїли крадіжку бувшого у вжитку телевізора марки «Samsung», модель CS-21K30ZYQ, сірого кольору, вартістю згідно експертного висновку 1100 гривень та бувшого у вжитку покривала червоного кольору з візерунками у вигляді квітів, вартістю згідно експертного висновку 80 гривень.

Після чого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення (злочину) зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Тим самим, своїми діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинили ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 2054 гривні 20 копійок.

Не погоджуючись з вироком районного суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність вироку районного суду внаслідок його суворості, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду не оскаржений.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , частково підтримавши апеляційну скаргу захисника, висловився про існування підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України допущені районним судом під час розгляду справи та ухвалені вироку.

З урахуванням позиції прокурора щодо існування підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в районному суді, що не погіршує становище обвинуваченого, судовий розгляд в апеляційному суді проведено за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_8 , який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не заявляв клопотання про участь в судовому засіданні. Право на захист ОСОБА_8 реалізовано шляхом забезпечення участі в судовому засідання його захисника адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу захисника, просив вирок районного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження, посилаючись на невідповідність вироку вимогам ст.374 КПК України, з огляду на те, що судом фактично не сформульовано обвинувачення стосовно ОСОБА_8 ; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За результатами апеляційного перегляду вироку районного суду апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК, які у відповідності до положень ст. 412 КПК тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в районному суді, з огляду на таке.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і постановленні вироку відносно ОСОБА_8 районний суд не дотримався, що у відповідності до положень п.3 ч.1 ст.409 КПК, тягне за собою скасування вироку.

Апеляційний суд вважає слушними доводи прокурора ОСОБА_6 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягають у тому, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку не сформулював обвинувачення стосовно ОСОБА_8 .

Положеннями ч.1 ст.91 КК визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України, районний суд прийшов до висновку про наявність в його діях інкримінованого складу злочину та визнав його винним за вказаною нормою кримінального закону.
Разом з цим, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, оскільки суд не виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а лише зазначив, що ОСОБА_8 «обвинувачується» за тими обставинами, які викладені в обвинувальному акті, що фактично унеможливлює розуміння того, які обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження.
З огляду на вищезазначене, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєних ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, зокрема у зв`язку з відсутністю чіткого формулювання обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України, яке визнано судом доведеним, викликає обґрунтовані сумніви щодо правильності висновків суду щодо наявності в діях обвинуваченого конкретного злочину, а тому вирок районного суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі №5-98км16; в постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).
Допущені районним судом порушення вимог ст.374 КПК не можуть бути усунені шляхом зміни вироку, або ухвалення нового вироку апеляційним судом, оскільки відповідно до вироку районного суду, зокрема його мотивувальної частини, не вбачається які обставини, зокрема який обсяг обвинувачення було встановлено судом першої інстанції за результатами судового розгляду.
Апеляційний суд вважає, що відсутність формулювання обвинувачення, яке визнано районним судом доведеним за результатами судового розгляду в оскаржуваному вироку, є порушенням прав обвинуваченого, які регламентовані ст.42 КПК, що в силу положень ст.412 КПК також визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Окрім наведених порушень процесуального закону, під час розгляду справи апеляційним судом встановлені також порушення вимог ст.373 КПК.

Так, згідно до вимог ст.374 КПК та роз`яснень, які містяться в п.п. 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», судам вказано на необхідність точного виконання вимог ст.334 КПК про обґрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному підсудному, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. З показань підсудного, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини. Звернута увагу судів на те, що згідно з вимогами ст.323 КПК в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.324 КПК.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були.

Згідно з положеннями ч.3 ст.373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити серед іншого докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині обвинувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, а також мотивовані висновки суду про доведеність вчинення кримінального правопорушення або недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Згідно оскарженого вироку, визнаючи винним ОСОБА_8 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, районний суд не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону, а тому оскаржуваний вирок районного суду не можна вважати законним і обґрунтованим, з огляду на таке.

Так, чинний КПК, зокрема ст. 17, 20, 21, 22 КПК та міжнародні стандарти у галузі судочинства, вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд.

Відповідно до частини 2 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статі 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В ході апеляційного розгляду було встановлено, що до районного суду надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні №0000165 від 25.10.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Під час судового розгляду даного кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 ухилився від суду, у зв`язку з чим ухвалою від 07.12.2016 року був оголошений у розшук, а кримінальне провадженні відносно нього зупинене до розшуку обвинуваченого (а.с.77-79). Ухвалою районного суду від 12.02.2020 року, матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 виділені в окреме провадження, а кримінальне провадження відносно нього зупинене до його розшуку (а.с.167-168).

Разом з цим, в мотивувальній частині вироку районний суд зазначив, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення за попередньою змовою з ОСОБА_9 , що є неприпустимим та свідчить про невідповідність вироку вимогам КПК, оскільки оскаржуваний вирок містить посилання на прізвище особи, яка діяла за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні, матеріалами кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження та рішення щодо винуватості в оскаржуваному вироку не приймалося.

З урахуванням вимог КПК та практики Європейського суду, зміст обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 недвозначно вказує на співучасть іншої, конкретизованої у вироку особи, у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та є фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставно стверджує про причетність вказаної особи до вчинення зазначеного злочину.

Апеляційний суд наголошує, що встановлені судом щодо ОСОБА_8 фактичні обставини справи, не можуть вважатися встановленими щодо іншої особи, прізвище якої зазначене в обвинувальному вироку і потребують окремого дослідження при розгляді справи відносно цієї особи.

На думку апеляційного суду, зазначення в обвинувальному вироку обставин кримінального правопорушення, скоєного іншою, крім обвинуваченого, особою відносно якої до ухвалення вироку матеріали кримінального провадження були виділені в окреме провадження та щодо цієї особи не здійснюється судовий розгляд в даному провадженні, не лише входить у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст.ст.2, 7 КПК завданням кримінального провадження та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому є незаконним.

З огляду на конституційно-правову та кримінальну засаду презумпції невинуватості є юридичний факт вчинення злочину, а тому беручи до уваги положення ст.17 КПК, у яких реалізується положення ст.129 Конституції України, особа не може вважатися такою, що вчинила кримінальне правопорушення при відсутності обвинувального вироку щодо неї, який набрав законної сили.

Системний аналіз зазначених норм Основного Закону України та КПК, а також правова позиція Верховного Суду України в Постанові ВСУ від 03 березня 2016 року у справі №5-347 кс15, вказують на те, що навіть незважаючи на непрюдиційність обвинувального акту, питання вини іншого співучасника має бути доведено в іншому кримінальному проваджені.

При цьому, апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до положень кримінального процесуального закону підлягає обов`язковому застосуванню та виходить з того, що презумпція невинуватості порушується, якщо судове рішення щодо особи, яка обвинувачується у вчинені кримінального злочину, відображає думку про його винність до того, як його вина була доведена відповідно до закону. Досить навіть за відсутності офіційних висновків того, що є деяке припущення, що суд розглядає обвинуваченого в якості винного (справи «Мінеллі проти Швейцарії» пункт 37; «Нераттіні проти Греції» пункт 23; «Діду проти Румунії» пункт 41).

Таким чином, апеляційний суд констатує, що зазначення районним судом в обвинувальному вироку про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення за попередньою змовою з іншою конкретизованою у вироку особою зроблені без аналізу сукупності зібраних доказів щодо цієї особи та порушує право цієї особи на презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини в окремому провадженні.

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ст.ст.409, 412 КПК, а тому з урахування усіх порушень, встановлених під час апеляційного розгляду справи, підлягає скасуванню.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.412 КПК, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Водночас згідно положень п.1 ч.1 ст.415 КПК суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
В той же час, у відповідності до положень ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 20.03.2021 року.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 199, 291, 331, 404, 405, 407, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 19.03.2021 року відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження №0000165 від 25.10.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України,в тому ж районному суді, в іншому складі суду.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20.03.2021 року.

Копію ухвали направити начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор», для вручення обвинуваченому ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4