ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2155/17 Номер провадження 11-кп/814/609/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України З.Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000360, за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 січня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого у ПП «Ямщик» механіком, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 957, 15 грн. у відшкодування майнової шкоди та 15000 у відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду,21.08.2016 року близько 12 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_10 випадково зустрілися у приміщенні диспетчерської на стоянці маршрутних таксі, що знаходиться на вулиці Молодіжній у м. Кременчуці. Вони були знайомі один з одним і перебували у конфліктних стосунках. На ґрунті неприязні між ними виникла сварка, яку вони продовжили на вулиці. Там ОСОБА_7 наніс удар кулаком правої руки в область нижньої щелепи ОСОБА_10 , а після цього - удар кулаком правої руки в ліву частину його обличчя. Потерпілий впав і втратив свідомість.
Діями ОСОБА_7 ОСОБА_10 були завдані тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійної рани в проекції тіла нижньої щелепи зліва, саден на обличчі та кінцівках, які по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоров`я.

Такі дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, попри те, що органами досудового слідства його дії було кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України
На обґрунтування такого висновку судом зазначено, що сукупність зібраних у справі доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку не доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та підтверджують винуватість останнього в умисному заподіянні потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я і правильною є кваліфікація протиправних дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в поданій апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку відносно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На обґрунтування таких висновків, посилається на висновок СМЕ № 988 від 19.11.2016, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, раною в проекції тіла нижньої щелепи зліва, садна на обличчі, яка в своєму перебігу ускладнилась гострим порушенням кровообігу в стовбурі зорового нерва лівого ока зі зниженням зору на ліве око та по ступеню тяжкості відноситься до ушкодження середньої тяжкості, у зв`язку з чим стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.
Вважає безпідставним висновок суду про відсутність кваліфікуючих ознак вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, який ґрунтується на висновку повторної комісійної СМЕ від 13.05.2019.
Вказує, що в судовому засіданні було встановлено, що проведені комісійні СМЕ та повторна комісійна СМЕ не виключили ймовірність того, що погіршення зору потерпілого ОСОБА_10 є результатом завданої йому обвинуваченим травми.
Допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_11 роз`яснив, що гостре порушення кровообігу в стовбурі зорового нерва зі зниженням зору (ішемічна невропатія) може виникати як внаслідок травми так і внаслідок захворювання.
Крім цього експерт вказав, що оскільки до інциденту між обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_10 не виявляв скарг на гостроту зору лівого ока, вперше заявив про це на четвертий день лікування в умовах стаціонару нейрохірургічного відділення лікарні і звідти був переведений для подальшого лікування в офтальмологічне відділення. Зазначені чинники, на думку експерта, говорять на користь причинного зв`язку між ударом, який наніс обвинувачений ОСОБА_7 в область лівої частини обличчя потерпілого та наслідками у виді зниження гостроти зору, а пізніше втрати зору на ліве око.
Також в судовому засіданні було допитано лікаря-невропатолога Полтавської обласної клінічної лікарні ОСОБА_12 , яка була залучена до участі у складі експертної комісії Полтавського обласного бюро СМЕ, яка пояснила суду, що вона дійшла висновку про ураження здорового нерва потерпілого ОСОБА_10 внаслідок зовнішніх факторів. Зокрема і за умов перенесеної потерпілим під час побиття травми.
Посилається на показання ОСОБА_10 , який до моменту спричинення 21.08.2016 тілесних ушкоджень, скарг на порушення гостроти зору не виявляв, що підтверджується медичною довідкою щодо придатності керування транспортним засобом від 20.07.2016.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_6 не підтримав апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 , вважаючи її такою, що не спростовує висновки суду, наведені у вироку.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник в його інтересах адвокат ОСОБА_8 заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора та просили судове рішення залишити без змін, оскільки на їхню думку воно є законним та обґрунтованим.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме як умисне заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.
Так, на підтвердження своїх висновків суд у вироку послався на такі докази: протокол про прийняття заяви про вчинений злочин від 21.08.2016; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23.01.2017, згідно якого вилучено медичну карту № 7303; протокол огляду місця події від 05.11.2016; картка виїзду швидкої медичної допомоги № 38593 від 21.08.2016, в якій вказано що у ОСОБА_10 виявлено забійну рану підборіддя зліва та ознаки ЗЧМТ; протокол проведення слідчого експерименту з фото таблицею до нього від 04.11.2016 за участю потерпілого ОСОБА_10 ; висновок додаткової судово-медичної експертизи №79 від 20.02.2017 про те, що показання ОСОБА_10 не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині локалізації та механізму спричинення йому тілесних ушкоджень; показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які були очевидцями події та підтвердили факт нанесення ОСОБА_7 удару кулаком в обличчя ОСОБА_10 , після чого останній втратив свідомість.; показаннями свідків медичної сестри та фельдшера швидкої допомоги ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які 21.08.2016 прибули на виклик та зафіксували у потерпілого забійну рану на підборідді, ознаки ЗЧМТ та стан сп`яніння; показаннями потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 .
Також суд обґрунтовано послався на висновки судово-медичної експертизи №988 від 19.11.2016, комісійної судово-медичної експертизи та повторної комісійної судово-медичної експертизи, детально проаналізував їх у вироку дав їм аналіз та оцінку в сукупності із показаннями експертів ОСОБА_11 , який проводив первинну судово-медичну експертизу та встановив ступінь тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу. Водночас характер захворювання ока ОСОБА_10 та причини його виникнення експертом не досліджувалися.
Місцевий суд взяв до уваги показання експерта ОСОБА_17 доповідача по повторній комісійній експертизі, який пояснив, що встановити причинний зв`язок між порушенням кровообігу у лівому зоровому нерві із травматичним впливом, який мав місце 21.08.2016 року, неможливо, оскільки така патологія може бути самостійним захворюванням. Такого ж висновку дійшов голова комісії ОСОБА_18 за результатами проведення комісійної судово-медичної експертизи, який вказав, що порушення гостроти зору і його подальша втрата могли бути наслідком різних факторів як захворювання, наприклад такого, що має метаболічний або судинний характер, так і травми, а в даному випадку однозначної відповіді надати неможливо.
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання лікаря-невропатогола ОСОБА_12 яка вказала, що дійшла висновку про ураження зорового нерва внаслідок зовнішніх факторів, тобто вважає, що порушення зору ОСОБА_10 є наслідком перенесеної ним під час побиття травми. При цьому судом враховано, що ОСОБА_12 будучи членом комісій яка проводила комісійну експертизу та підписала без будь-яких застережень висновок про неможливість встановити причинний зв`язок між нанесеним ударом та наслідками у виді втрати зору, вступивши таким чином у суперечність у своїх судженнях.
Аналізуючи висновки комісійної судово-медичної експертизи від 02.01.2018 та повторної комісійної судово-медичної експертизи від 13.05.2019, жодна із яких беззаперечно не встановила, що втрата зору ОСОБА_10 стала наслідком травми, отриманої в результаті удару завданого ОСОБА_7 , - вбачається, що обома комісіями досліджувався характер, причини та динаміка захворювання ока ОСОБА_10 та визначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а втрату зору останнім віднесли як можливе самостійне захворювання не пов`язане із травматичним фактором.
Колегія суддів вважає висновки комісійної судово-медичної експертизи та повторної комісійної судово-медичної експертизи більш інформативними, оскільки експертами проводилося дослідження діагностики втрати зору потерпілим, всупереч експертному дослідженню експерта ОСОБА_11 , який встановив ступінь тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_10 лише за тривалістю розладу здоров`я.
Враховуючи наведене, показання експерта ОСОБА_11 та лікаря-невропатолога ОСОБА_12 не можуть бути взяті до уваги як беззаперечний докази вини ОСОБА_7 у спричиненні ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив відсутність достатніх доказів, які б беззаперечно вказували на наявність причинного зв`язку між спричиненням тілесних ушкоджень та наслідками у вигляді втрати зору потерпілим, пославшись при цьому на положення ч. 4 ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України, відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновків суду першої інстанції, адже у скарзі він посилається на суперечливі докази, які лише допускають ймовірність втрати зору ОСОБА_10 внаслідок травми отриманої 21 серпня 2016 року.
З огляду на це, суд першої інстанцій правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Також на думку колегії суддів правильним є рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання, оскільки на день ухвалення вироку закінчилися строки притягнення особи до кримінальної відповідальності, визначені у ст. 49 КК України.
За наведених обставин, колегія суддів вважає рішення суду законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для його зміни чи скасування, а тому апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3