Ухвала
іменем України
11 лютого2020 року

м. Київ

справа №127/25281/17
провадження №51-594 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 4 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Вінниці, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді арешту на строк 1 місяць.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він при невстановлених обставинах, місці, даті та часу незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, яку зберігав у своєму шкіряному гаманці без мети збуту.
6 березня 2017 року близько 20:00 неподалік будинку № 46 на вул. А. Кримського в м. Вінниці ОСОБА_5 був зупинений працівниками поліції, які під час огляду його речей, згідно письмового дозволу останнього, в присутності понятих, у шкіряному гаманці, що належав ОСОБА_5 виявили та вилучили два поліетиленових згортки з порошкоподібною речовиною білого кольору масою 1,1238 г, яка відповідно до висновку експерта № 1326 від 28 липня 2017 року, містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,463 г, відсотковий вміст амфетаміну у даній речовині становить 41, 20 мас. %.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 4 листопада 2019 року зазначений вирок скасовано, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпано можливості їх отримання.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , указуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, просить оскаржувану ухвалу щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На переконання прокурора, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду та закрив кримінальне провадження без належного обґрунтування прийнятого рішення. Вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведено зібраними у процесуальний спосіб і наявними у справі доказами, а згаданий суд неправомірно визнав їх недопустимими, порушивши приписи статей 23, 85, 86, 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 419 зазначеного Кодексу.
Перевіривши доводи викладені в касаційній скарзі прокурора ОСОБА_4 та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, якими в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Відповідно до вимог ст. 417 КПК, апеляційний суд встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
Приймаючи рішення про скасування обвинувального вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, суд апеляційної інстанції керувався цими нормами закону.
Так при перевірці доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 та прокурора в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції, діючи у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, надав їм належну правову оцінку та навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій судових рішень, ОСОБА_5 заперечував вчинення ним інкримінованого злочину. Тому сторона захисту, не погодившись із вироком, оскаржила його в апеляційному порядку. У поданих скаргах захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 , наводячи конкретні доводи, стверджували про недопустимість доказів обвинувачення і просили оспорюване рішення скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Так, повторно дослідивши протокол огляду місця події від 6 березня 2017 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаного процесуального документу недопустимим доказом у справі, оскільки його було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також усупереч вимогам статей 208, 236 КПК, якими регламентовано порядок проведення особистого обшуку особи.

Як зазначив суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, працівники поліції зупинили ОСОБА_5 на вул. Шевченка у м. Вінниці та утримуючи його протягом певного проміжку часу, провели повний огляд усіх речей, за результатами якого у шкіряному гаманці, що знаходився у сумці обвинуваченого, виявили та вилучили два поліетиленових згортки з порошкоподібною речовиною білого кольору. Дану обставину також підтвердив допитаний місцевим судом працівник поліції. Після чого викликали слідчого, яка оформила результати вилучення порошкоподібної речовини у обвинуваченого протоколом огляду місця події.

Однак, при проведенні вказаної слідчої дії не були враховані вимоги статті 34 Закону України «Про національну поліцію», якими передбачено, що поверхнева перевірка, як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. В даному кримінальному провадженні характер та порядок вчинених дій працівником поліції (вилучення згортків із речовиною, відібрання змивів із рук обвинуваченого) виходив за межі правил проведення огляду встановлених ст. 34 Закону України «Про національну поліцію», що обмежується лише поверхневою перевіркою особи.
Також апеляційний суд у своєму рішенні звернув увагу і на ту обставину, що в порушення ч. 3 ст. 214 КПКкримінальне провадження за ч. 1 ст. 309 КК було зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань лише 7 березня 2017 року за результатами проведеного слідчим огляду ОСОБА_5 6 березня 2017 року.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції, роз`яснивши поняття огляду та порядок його проведення, який визначений ст. 237 КПК і згідно до якого з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів, вказав, що огляд особи нормами вищевказаної статті КПК не передбачено, зазначивши, що особистий обшук можливий під час обшуку житла згідно ч. 5 ст. 236 КПК та при затриманні ст. 208 КПК, однак у матеріалах кримінального провадження відсутній протокол затримання ОСОБА_5 .
Допущене порушення є істотним і за відсутності оформленого відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК протоколу обшуку затриманої особи слугувало для апеляційного суду безперечною підставою для поставлення під сумнів законності протоколу огляду місця події, на якому вирішальною мірою ґрунтується обвинувачення ОСОБА_5 .
Зважаючи на ці обставини з урахуванням установлених процесуальних порушень, факту недодержання конституційних прав і свобод людини суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 87 КПК, умотивовано визнав також недопустимими решту доказів сторони обвинувачення, які є похідними від згаданого протоколу огляду місця події та на які послався суд першої інстанції у вироку, а саме: вилученого в ході фактично проведеного обшуку наркотичного засобу, змивів з рук, а також висновків судових експертиз № 1330 від 4 та № 1326 від 28 липня 2017 року.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Доводи касаційної скарги прокурора про порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними. За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд не встановлював інших обставин кримінального провадження ніж ті, що були встановлені судом першої інстанції, натомість, вказавши на очевидні порушення процедури отримання доказів, що не оспорювалось стороною обвинувачення, визнав вказані докази недопустимими та відповідно недостатніми для підтвердження висунутого ОСОБА_5 обвинувачення.
Наведені у касаційній скарзі доводи прокурора не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів його законність.
Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при прийнятті рішення.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції та вмотивованість його висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, прокурор у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.
Таким чином, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись статтями 428, 441 Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 4 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3