КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0004104 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово судимого, востаннє вироком Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року змінити, визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі.

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що вирок суду першої інстанції є таким, що підлягає зміні правової кваліфікації злочину і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.
Також захисник вказує, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням вимог матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом було неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення у зв`язку з чим вважає вирок незаконним та несправедливим.
Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 не чув як потерпілий його кликав та не помітив, що його дії були викриті, про що свідчать наступні обставини.
Так, в момент, коли потерпілий ОСОБА_10 помітив ОСОБА_7 в салоні маршрутного таксі, то сам потерпілий знаходився на достатній відстані від маршрутного таксі «Богдан», де перебував обвинувачений.
Крім того, місцем вчинення злочину є кінцева зупинка громадського транспорту, що свідчить про зосередження у даному місці великої кількості людей.
Захисник також вказує, що на підтвердження показань ОСОБА_7 щодо того, що він не чув та не бачив потерпілого ОСОБА_10 , свідчить також той факт, що викравши грошові кошти, обвинувачений обійшов по колу кінцевої зупинки, та повернувся на зупинку громадського транспорту де почав чекати тролейбус.
В апеляційній скарзі захисник посилається на п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» яким роз`яснено, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.
Апелянт вказує, що ОСОБА_7 не ігнорував вимог потерпілого, оскільки він їх не чув так як потерпілий знаходився на достатній відстані, що також підтверджується тим фактом, що під час затримання потерпілим ОСОБА_7 не чинив опору, та пояснив в суді, що коли його затримав потерпілий ОСОБА_10 разом зі свідком на зупинці громадського транспорту він не одразу зрозумів, що це є водій маршрутного таксі.
З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.
Захисник звертає увагу суду на те, що в суді першої інстанції не було надано жодного доказу того, що ОСОБА_7 усвідомлював цю обставину та проігнорував вимоги потерпілого. Той факт, що потерпілий вимагав зупинитися не дає підстав вважати, що ОСОБА_7 чув дану вимогу та продовжував свої злочинні дії, також стороною обвинувачення не було надано суду переконливих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв з умислом на грабіж або усвідомлював цю обставину. Судом не було знайдено підтвердження, що обвинувачений скоїв саме грабіж, натомість здобуто лише докази про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення.
Апелянт підсумовує, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 19 жовтня 2018 року приблизно о 22 годині 10 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, проспект Свободи, 28, побачив маршрутне таксі марки «Богдан», з номерним знаком НОМЕР_1 , в салоні якого біля водійського сидіння знаходились грошові кошти, що належали водію вказаного транспортного засобу ОСОБА_10 , та в цей момент у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, впевнившись, що за його діями ніхто сторонній не спостерігає, непомітно для ОСОБА_10 та оточуючих, ОСОБА_7 зайшов до салону маршрутного таксі та взяв вищевказані грошові кошти в сумі 2 126 грн., після чого намагався зникнути з місця вчинення злочину.
У ході вчинення вказаних злочинних дій ОСОБА_7 був помічений ОСОБА_10 , та на прохання зупинитися не реагував. Незважаючи на те, що його дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, були викриті, ОСОБА_7 продовжив чинити дії, направлені на відкрите викрадення майна, вчинене повторно, а саме, діючи відкрито разом з викраденим майном втік з місця вчинення злочину, тим самим маючи змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Через деякий час ОСОБА_7 , проходячи неподалік місця вчинення злочину, був затриманий ОСОБА_10 та його колегою.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.
Вирок суду містить формулювання обвинувачення, яке визнане доведеним на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, аналіз всіх доказів, наданих сторонами кримінального провадження та мотиви і підстави його ухвалення.
В апеляційній сказі апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 , оскільки в діях останнього відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає таку позицію сторони захисту необґрунтованою.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження та змісту оскаржуваного вироку, такі доводи були предметом перевірки судом першої інстанції.
Так, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_10 , останній показав, що коли він купував воду в магазині, який знаходиться через дорогу від місця перебування маршрутного таксі, він побачив, як хтось ходить по салону його авто. Після цього він одразу почав повертатись до маршрутного таксі та коли він наблизився до власного транспортного засобу, він побачив чоловіка, який знаходився на відстані приблизно 20 метрів від маршрутного таксі. Зазначив, що цей чоловік його помітив, оскільки після того, як він крикнув, щоб той зупинився, останній пришвидшив крок, а потім взагалі втік.
Показання потерпілого ОСОБА_10 , є детальними та послідовними та повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав, що в день подій, на кінцевій зупинці громадського транспорту до нього підійшов потерпілий та повідомив, що він бачив, як невідомий чоловік викрав у нього кошти та попросив допомогти його затримати, після чого, вони разом з ОСОБА_10 затримали чоловіка, якого впізнав ОСОБА_10 .
Крім того, судом вірно взято до уваги показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в сукупності з показаннями потерпілого ОСОБА_10 давали суду дійти обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що хоча ОСОБА_7 і розпочав свої злочинні дії, як крадіжку і мав намір таємно заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 , однак в той момент коли останній був викритий потерпілим, який вигукнув до нього прохання зупинитись, незважаючи на яке обвинувачений продовжив вчиняти злочинні дії та пришвидшивши крок втік з місця вчинення злочину, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані як грабіж.
Щодо доводів апелянта про те, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Крім того, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра з приводу хронічного нервово-психічного захворювання, характеризується з місць позбавлення волі посередньо, вчинив злочин в день звільнення від відбування попереднього покарання, що вірно розцінено судом як бажання продовжувати вести протиправну поведінку, порушуючи усталені норми суспільного життя, а тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді обмеження волі.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим і відповідає меті покарання та загальним засадам його призначення.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4