Провадження № 11-сс/4820/86/20
Справа № 686/1776/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: Доповідач ОСОБА_2
О К Р Е М А Д У М К А
Не погоджуючись з прийнятим рішенням апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 КПК України, вважаю за необхідне викласти окрему думку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченого цим Кодексом.
Цих імперативних вимог Конституції України слідчим суддею дотримано не було.
§1 глави 26 КПК України передбачений порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.
Положеннями ст. 307 КПК України передбачений вичерпний перелік рішень слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1)скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1)скасування повідомлення про підозру;

2)зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову в задоволенні скарги.

Зі змісту зазначеної норми процесуального закону вбачається, що вона не передбачає постановлення слідчим суддею рішення про залишення скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування без розгляду.

Проте, як убачається з ухвали слідчого судді від 22 лютого 2018 року, останній за результатами розгляду скарги ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні постановив рішення, яке не передбачене ст. 307 КПК України.

Постановивши рішення, яке за формою та змістом, не передбачене КПК України слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень та порушив конституційне право на звернення до суду і фактично не допустив до правосуддя скаржника. Проте, доступ до правосуддя є одним з основоположних принципів верховенства права, гарантованих Конституцією та законами України (ст. 55 Конституції України).

Згадані правові норми конкретизовані в п.п. 1, 2, 14, ст.7 КПК України відповідно до яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зазначені загальні засади кримінального провадження, передбачені главою 2 КПК України, мають пріоритет над іншими нормами КПК України, зокрема положенням ч. 3 ст. 306 КПК України, про що є імперативна вимога ч. 6 ст. 9 КПК України про те, що у випадках коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.

Посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції на порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу чи її захисника, представника (ч. 3 ст. 306 КПК України), на мою думу, не є визначальним і не має пріоритету у питанні невідкладності оперативного відновлення порушених прав і свобод заінтересованих осіб, які належним чином повідомленні про день, час і місце розгляду справи (що підтверджується документально) і не подавали будь яких заяв про відкладення розгляду поданих ними скарг або про їх відкликання.

Цих законодавчих приписів слідчим суддею та колегією суддів апеляційної інстанції дотримано не було

Приймаючи рішення про залишення скарги без розгляду, яке суперечить вимогам ч. 2 ст. 307 КПК України та приписам ст.ст. 9, 21 КПК України слідчий суддя вийшов за межі наданих йому повноважень і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Допущенні порушення закону, на мою думку, є істотними в аспекті вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, оскільки перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду ухвали слідчого судді не звернула увагу на зазначені порушення Конституції та вимог КПК України і залишила ухвалу слідчого судді без зміни, а апеляційну скаргу скаржника без задоволення.

Суддя Хмельницького
апеляційного суду ОСОБА_3