Ухвала

іменем України
23 січня 2020 року

м. Київ
справа № 335/10523/15-к

провадження № 51-6152 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого

2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від

25 жовтня 2019 року, ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна; за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 3 ст. 289 КК на строк 12 років

з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк

15 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та судових витрат

у провадженні.
Як установив суд, 16 квітня 2015 року ОСОБА_4 маючи умисел на незаконне заволодіння майном знайомої йому ОСОБА_5 , а саме автомобіля марки «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований та належить ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_5 проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі, попередньо підшукавши покупця та домовившись про продаж вказаного автомобіля, запланувавши вчинення злочину на вечірній час, достовірно знаючи, що потерпіла приїде на місце зустрічі на автомобілі, домовився з останньою про зустріч.
Цього ж дня близько 21:20 перебуваючи на ділянці місцевості у лісосмузі, ліворуч від проїжджої частини вул. Таганської у м. Запоріжжі, діючи з корисливих мотивів ОСОБА_4 здійснив розбійний напад на потерпілу ОСОБА_5 завдавши їй численних ударів по голові та обличчю рукояткою пневматичного газобалонного пістолета, заподіявши тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, в тому числі й небезпечні для життя та здоров`я потерпілої у момент заподіяння. Після цього ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний намір, вирішив вбити потерпілу та за допомогою не встановленого у ході досудового розслідування тупого предмета (петлі), здавив органи шиї ОСОБА_5 , у результаті чого через ускладнення механічною асфіксією настала смерть потерпілої.
Після цього, ОСОБА_4 шляхом вільного доступу проник до автомобіля де заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_5 у сумі 70 дол США, які еквівалентні

1524,60 грн згідно з курсом валюти, встановленим НБУ на день вчинення злочину,

та мобільним телефоном «Lenovo» моделі А390t, вартістю 1084,68 грн, завдавши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2609,28 грн.
Далі близько 21:45, перебуваючи у салоні автомобіля ОСОБА_4 привів у дію двигун та керуючи автомобілем під`їхав до заздалегідь обумовленого з ОСОБА_7 місця будинку № 68 на б-рі Гвардійському в м. Запоріжжі, де продав останньому автомобіль, тим самим незаконно заволодів вказаним транспортним засобом вартістю 195193,87 грн, спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму понад 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК, просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд

у цьому суді. Вказує, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення статей 50, 65 КК, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не усунув допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає ухвалу такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданою копією оспорюваної ухвали апеляційний суд, переглядаючи вирок, належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Так, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що обставини про які йдеться в апеляційній скарзі прокурора, а саме тяжкість вчинених злочинів, відсутність розкаяння, вибачень з боку обвинуваченого, невідшкодування збитків, а також думка потерпілих щодо міри покарання, були враховані місцевим судом під час призначення покарання. Що стосується ставлення обвинуваченого до вчиненого, то відповідна його поведінка є наслідком невизнання своєї вини та не може бути обставиною, яка обтяжує покарання. Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що встановлені судом першої інстанції відомості про обставини події, особу обвинуваченого, навіть з урахуванням позиції потерпілих не дають підстав для призначення більш суворого виду покарання довічне позбавлення волі, адже судом хоча і обрано менш суворий вид покарання позбавлення волі на певний строк, однак цей вид покарання призначено в максимально можливому розмірі та він відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого.
Усупереч твердженням прокурора у касаційній скарзі, ухвала апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права під час здійснення апеляційного провадження, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 єва ОСОБА_3