Ухвала

Іменем України

21 липня 2020 року

м. Київ

справа № 577/3436/19
провадження № 51-1995ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 4 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі ?КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватою в тому, що остання 25 серпня 2018 року о 12:00, перебуваючи біля господарства ОСОБА_6 , що в АДРЕСА_1 , побачивши що на подвір`ї нікого немає, керуючись корисливим умислом спрямованим на викрадення чужого майна, через незамкнуту хвіртку безперешкодно увійшла на територію домоволодіння та, переконавшись у відсутності власника, упевнившись, що її дії є непомітними для будь-кого, відчинила незамкнуті двері до веранди, через які безперешкодно проникла до житлового будинку, а потім, обшукавши приміщення веранди, повторно таємно викрала грошові кошти в розмірі 2200 грн, належні потерпілій ОСОБА_6 , сховані нею під подушкою на дивані. Згодом ОСОБА_4 разом із викраденим вийшла з вказаного господарства, маючи намір зникнути непоміченою, проте, біля хвіртки її протиправні дії помітила жителька сусіднього господарства ОСОБА_7 . Остання стала голосно кричати, а потім бігти за ОСОБА_4 , яка сховалася в насадженнях біля домоволодіння ОСОБА_6 , та, наздогнавши її за декілька метрів від господарства ОСОБА_6 , намагалася зупинити, вхопивши й утримуючи її за одяг. Однак ОСОБА_4 , незважаючи на те, що її дії були помічені сторонньою особою, маючи намір довести свій злочинний корисливий умисел до кінця з метою отримання можливості розпорядитися викраденим, продовжила відкрито викрадати грошові кошти ОСОБА_6 та стала чинити опір ОСОБА_7 , при цьому під час штовханини між ними, ОСОБА_4 згубила частину викрадених грошей в сумі 1000 грн та, не припиняючи своїх злочинних дій, з метою утримання решти викрадених грошових коштів у сумі 1 200 грн, вивільнилася від ОСОБА_7 і разом із викраденим втекла з місця вчинення кримінального правопорушення.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 4 червня 2020 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, вказуючи на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій підзахисної, що призвело до невідповідності призначеного їй покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої внаслідок суворості.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з копії вироку суду першої інстанції, доданої до касаційної скарги, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК.

З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі захисника доводи за змістом аналогічні доводам, викладених в апеляційній скарзі, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останньої саме за ч. 3 ст. 186 КК. Зокрема, місцевий суд взяв до уваги, що після того як дії ОСОБА_4 були викриті сусідкою потерпілої, засуджена, маючи намір довести свій злочинний корисливий умисел до кінця, продовжила відкрито викрадати грошові кошти шляхом утечі та здійснення опору ОСОБА_7 . Також суд врахував дані протоколу проведення слідчого експерименту, під час якого засуджена вказала обставини за яких викрала грошові кошти у потерпілої ОСОБА_6 , послідовні показання потерпілої та свідків, висновок судово-молекулярної експертизи і протокол пред`явлення особи для впізнання. Відповідно до матеріалів, злочин був розпочатий, як крадіжка, однак коли свідок ОСОБА_7 викрила засуджену хотіла викликати поліцію, з`явилася інша жінка, яка, допомагаючи засудженій вивільнитися, розірвала на ній футболку, і та залишилася у нижній білизні, а свідок у бюстгальтері ОСОБА_4 побачила гроші. Після цього засуджена та інша жінка почали втікати, а свідок їх наздоганяла, під час втечі у ОСОБА_4 випали гроші в сумі 1000 грн. Свідок ОСОБА_8 також вказала, що бачила, як дві жінки втікали, а третя ( ОСОБА_7 ) наздоганяла та кричала і прохала викликати поліцію, бо вкрали гроші. У зв`язку з цим дії засудженої, які як у її усвідомлені так і у сприйнятті свідка ОСОБА_7 , переросли у відкрите викрадення, кваліфіковано правильно. При цьому їх правильно кваліфіковано як закінчений злочин, оскільки, як вбачається з конкретних обставин справи, місця скоєння злочину, характеру розвитку подій, засуджена реально могла розпорядитися викраденим.

Посилання захисника на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженої через суворість також є безпідставними.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання за ч. 3 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, з яким погодився апеляційний суд, врахував дані про особу засудженої (раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини, на шлях виправлення не стала та вчинила новий злочин проти власності) та інформацію органу пробації, викладену у досудовій доповіді, про високий ризик вчинення нового злочину. Суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженій покарання є необхідним і достатнім для її виправлення і перевиховання та попередження нових злочинів, а також що відсутні підстави для застосування приписів статей 69, 75 КК.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання визначено з додержанням статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не зазначив, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 4 червня 2020 рокущодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3