Справа № 204/913/20
Провадження № 1-кп/204/460/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000836 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 жовтня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває дане кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 строком на 60 днів. В обґрунтування клопотання вказала, що із врахуванням обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 особливо тяжкого злочину та наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ухвалою Індустріального районного суду від 19.10.2019 року ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. В подальшому, в ході досудового розслідування та судового розгляду строк тримання під вартою ОСОБА_9 неодноразово продовжувався, при цьому вказувалось, що підстави продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишились незмінними. При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою необхідно врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. За даним кримінальним провадженням необхідно врахувати, що у відповідності до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 стала наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним особливо тяжкого умисного злочину проти життя особи, а підставою для продовження дії запобіжного заходу є наявність обвинувального акта, відповідно до якого він продовжує обвинувачуватись у вчиненні умисного вбивства людини, за що законом передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. Враховуючи те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»). При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Крім того, особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, про що йдеться у рішенні ЄСПЛ «Летелье проти Франції», а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 є резонансним та привертає увагу суспільства. Оскільки до даної справи наявна прискіплива увага з боку сторонніх спостерегачів, яка незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом «поваги до свободи особистості», що знайшло своє відображення в п. 79 Рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, то вважає, що продовження тримання обвинуваченого під вартою в даному провадженні є виправданим. Враховуючи, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 спливає 07 червня 2020 року, судове провадження не завершене до спливу цього строку, оскільки не допитані свідки та не досліджені всі докази у кримінальному провадженні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, який не має постійного місця мешкання (проживає в орендованій квартирі), ніде не працює та не має легальних засобів для існування, тому жодних підстав для зміни обраного обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який немає, оскільки ризики, зазначені в ухвалі слідчого судді, на підставі яких обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даний час не зменшилися й виправдовують тримання ОСОБА_9 під вартою, так як він може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. В свою чергу, викладені обставини вказують на недостатність застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу, зазначивши, що сторона обвинувачення вже не перший місяць подає ідентичні клопотання, посилаючись на тяжкість злочину, посилаючись на стабільні три рішення ЕСПЛ, не враховуючи при цьому позицію ВСУ, який в одній зі своїх постанов чітко писав, що практика ЄСПЛ не може бути використана стороною обвинувачення проти обвинуваченого. Як вбачається, в даному випадку усе робиться навпаки. Сторона обвинувачення вирвала цитати з деяких рішень і говорить про те, що є суспільний інтерес до цієї справи, але, коли він заходив в суд, він не бачив зацікавлених людей. З чого сторона обвинувачення робить висновок про суспільний інтерес до цієї справи. Це звичайна кримінальна справа. Ніякого суспільного інтересу немає. Він вважає, що сторона обвинувачення намагається навмисно ввести в оману, зазначаючи у клопотанні про суспільний інтерес. Вони посилаються на рішення Летельє проти Франції. Звертає увагу на те ж саме рішення, яке сторона обвинувачення чомусь не дочитує. У ньому зазначено про те, що тримання під вартою не повинно бути формою очікування можливого обвинувального вироку. Тобто ЄСПЛ у цьому ж саме рішенні, в якому він наголошує на суспільному інтересі, акцентує що тримання під вартою не може бути формою очікування. А його підзахисний вже півроку тримається під вартою. Досліджено письмові докази, допитано частину свідків. Сторона обвинувачення навіть не намагається обґрунтовувати своє клопотання. Вони лише перерахували ризики: те що його підзахисний може переховуватися, може тиснути на свідків, навіть не вказуючи при цьому на яких свідків, або перешкоджати іншим чином, навіть не вказуючи яким чином і на що саме. Таким чином клопотання прокурора не відповідає вимогам статті 184, 199 КПК України, де законодавець чітко визначив, що клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою повинно бути чітким та відповідати ст.199 КПК України, де зазначено, що повинно бути визначено про те, що зазначений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики. Тобто ці обставини повинні бути обґрунтовані. З п`ятого абзацу, останніх трьох реченнях вбачається, що просто перераховані три ризики, процитовані з вимог ч.1 ст. 177 КПК. Усе інше посилання на практику ЄСПЛ, яка говорить про те, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для тримання під вартою. Але чомусь сторона обвинувачення вважає, що тяжкість злочину може бути підставою для подальшого тримання під вартою. Звертає увагу на рішення «Ігнатов проти України» від 15 грудня 2016 року. ЄСПЛ там чітко обґрунтував, що кожен ризик повинен бути підкріплений доказами. В даному випадку жодного додатку і жодного доказу. Суд дослідив усі письмові докази. Жодного додатку та жодного доказу, який би вказував на наявність ризиків немає у даному кримінальному провадженні. Тобто сторона обвинувачення не намагається навіть щось довести. Вона намагається перекласти на суд усю відповідальність за ці дії і щоб саме суд вишукував та вигадував якісь ризики невідомі і обґрунтовував своє судове рішення. Хоча законодавець покладає цей обов`язок на сторону обвинувачення. Тому зазначене клопотання є таким, що не відповідає дійсності, не відповідає матеріалам кримінального провадження там не має підтвердження жодних обставин, які викладає сторона обвинувачення. Стосовно обґрунтованості підозри, то досліджено матеріали кримінального провадження з яких видно, як у даному кримінальному провадженні збиралися докази. Протокол обшуку недопустимий навіть слідчі судді не узаконювали ті дії, які проводила сторона обвинувачення. Більшість доказів у цьому кримінальному провадженні є очевидно недопустимими, а інші недопустимими. Всі свідки, які були допитані, чітко повідомили, що у його підзахисного стріляли і він вистрілив у інший бік, захищаючись. Тобто відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст. 115, що свідчить про необґрунтованість підозри. У рішенні Расул Джафаров проти Азербайджану ЄСПЛ чітко вказав, що підозра і обвинувачення повинні бути добросовісними. Тобто сторона обвинувачення має інкримінувати саме той злочин, який особа дійсно вчинила. Звертає увагу суду, що дружина його підзахисного вже довгий час хворіє, що підтверджується оригіналими документів. У неї з лютого місяця серйозні проблеми з правою ногою, їй зараз необхідне оперативне втручання. Вона з 22 травня знаходиться на стаціонарному лікуванні, дитина знаходиться з бабусею, якій вже більше 70 років і тому він вважає, що на даний час є усі підстави для зміни запобіжного заходу його клієнту на більш м`який запобіжний захід, тому що зараз у родини дуже важка ситуація. На даний час його підзахисний, знаходячись під домашнім арештом, зміг би хоча б допомагати своїй сім`ї і дружині, яка зараз знаходиться в лікарні. Залишився один свідок, якого сторона захисту не бачила, свідок залегендований, змінені його анкетні дані і ніхто навіть не знає хто це такий взагалі. Сторона захисту не зможе на нього тиснути. Навіть припустити, що на нього хтось буде тиснути, не можна, адже особа невідома. І саме сторона обвинувачення не може привести свідка у суд. Це свідок обвинувачення. Судові засідання вже переносилися декілька разів з причини неявки прокурора, а його підзахисний цей час знаходиться під вартою. ЄСПЛ наголошує на тому, що будь-який строк тримання під вартою повинен бути розумним. Він просить врахувати усі обставини: дружина знаходиться на стаціонарі, донька знаходиться з бабусею. У родині важка ситуація. Прокурор посилається на те, що його підзахисний ніде не працює. Він вже надавав документи про те, що дружина обвинуваченого є фізичною особою підприємцем. У них є кошти для існування і зазначене не може бути підставою для тримання під вартою. ЄСПЛ зазначає, що навіть відсутність постійного місця роботи, проживання не є підставою стверджувати, що особа буде від когось переховуватися. У даному випадку сторона обвинувачення взагалі не намагається доводити жодного ризику. Не намагається навіть обґрунтовувати підозру. Тому він просить змінити запобіжний захід його підзахисному на домашній арешт. У зв`язку з цим, клопотання сторони обвинувачення не підлягає задоволенню.
Обвинувачений ОСОБА_9 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, повністю підтримує свого захисника, просить змінити запобіжний захід, оскільки дружина хворіє, вона перебуває на стаціонарному лікуванні і дитина вже не перший раз із бабусею знаходиться. Бабуся вже поважного віку і їй фізично важко за дитиною доглядати. Він просить змінити запобіжний захід хоча б на домашній арешт, щоб він зміг допомогти своїй сім`ї і доглядати за своєю дитиною.
Потерпілий ОСОБА_7 проти зміни обвинуваченому запобіжного заходу заперечує. Якщо захисник каже про недопустимість доказів це не означає, що людина не винувата. Якщо поліцейський не підписав якийсь папірець це не його проблема, як потерпілого. І відповідальність з людини, це не знімає. Він би хотів, щоб обвинувачений знаходився під вартою до того моменту, коли не розберуть усю цю ситуацію, не побачать доказів та не заслухають свідків. Можливо ще якісь свідки з`являться.
Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 07 червня 2020 року включно.
До спливу цього продовженого строку судове провадження не може бути закінченим.
Обсяг обвинувачення у вчиненні умисного кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, за вчинення якого Кримінальним кодексом України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років та наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України, стали підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зав`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно з п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду. При цьому, відповідно практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).
Суд, дослідив матеріали провадження, вважає, що тримання під вартою відповідно до ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Водночас, вирішуючи питання про продовження обвинуваченому найбільш суворого запобіжного заходу, судом хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, однак на даний час ризики значно зменшились і прокурором не доведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.
Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть підтвердити існування небезпеки втечі. Або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Ігнатов проти України» від 15.12.2016 року).
Колегія суддів зазначає, що прокурором не доведено факту наявності небезпеки, що обвинувачений переховуватиметься від суду. В судовому засіданні також встановлено, що обвинувачений проживає за адресою: АДРЕСА_1 в квартирі, яку винаймає разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 та малолітньою дитиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд погоджується з прокурором, що проживання в зазначеній квартирі обвинуваченого має тимчасовий характер. Між тим, зазначена квартира є постійним місцем проживання родини обвинуваченого.
Як встановлено в судовому засіданні 26.04.2014 року у Амур-Нижньодіпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 було укладено шлюб, про що 26.04.2014 року складено відповідний актовий запис № 192 та після державної реєстрації дружині присвоєно прізвище ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 . Від шлюбу мають дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
В свою чергу, в судовому засіданні досліджені надані стороною захисту наступні документи: виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП « Міська клінічна лікарня № 11 Дніпровської міської ради, згідно якої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні № 1 з 25.02.2020 року по 13.03.2020 року з діагнозом: Гострий тромбофлебіт глибоких вен правої гомілки; консультацію хірурга Міської клінічної лікарні № 6, згідно якого стан здоров`я хворої не поліпшився, рекомендовано продовжити рекомендації стаціонару; ліжковий режим на 2 тижні с підвищеним положенням правої нижньої кінцівки; дуплексне сканування вен нижніх кінцівок; консультація ангіолога. Згідно довідки № 33 знаходиться на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпропетровської міської ради з 22 травня 2020 року по теперішній час. Таким чином з урахуванням факту захворювання ОСОБА_11 та наявності малолітньої дитини, яка потребує піклування, значно знижується такий ризик, як можливість переховування обвинуваченого від суду.
Також, зменшились ризики того, що обвинувачений може впливати на свідків та потерпілого, оскільки потерпілий та частина свідків вже була допитана в судовому засіданні. Крім того, є недопитаним свідок, який є залегендований, змінені його анкетні дані, тому сторона захисту не зможе на нього вплинути в будь-який спосіб.
Що стосується ризику перешкоджати кримінальному провадженню, то колегія суддів вважає, що даний ризик не знайшов свого підтвердження оскільки у судовому засіданні були досліджені матеріали кримінального провадження, письмові докази по кримінальному провадженню, що підлягають дослідженню під час судового провадження.
Більш того, колегією суддів враховано, що сторона обвинувачення не з`являлась в судові засідання, призначені на 05.03.2020 року, 17.03.2020 року та 17.04.2020 року. В свою чергу, сторона захисту самостійно вживала заходи для забезпечення явки у судове засідання свідків обвинувачення, що свідчить на користь відсутності такого ризику, як перешкоджання кримінальному провадженню в іншій спосіб.
Будь-яких фактів, здатних довести, що звільнення обвинуваченого з-під варти справді спричинить порушення громадського порядку, прокурором надано не було.
Таким чином, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою перетворюється "формою очікування" обвинувального вироку та перетворюється на фактичне відбування покарання обвинуваченим.
Зі сплином часу обґрунтована підозра сама по собі не виправдовує позбавлення волі, та судові органи повинні надати інші підстави для подальшого тримання під вартою. (справи Харченко проти України, Ігнатов проти України, Летельє проти Франції)
Щодо клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, то колегія суддів вважає за можливе його задовольнити застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, оскільки на думку суду такий запобіжний захід є достатнім та необхідним.

Так, згідно Порядку застосування електронних засобів контролю, затверджених наказом від 08.06.2017 року № 480 (надалі Порядок) електронні засоби контролю - сертифіковані електронні пристрої, які використовуються поліцейськими для здійснення електронного моніторингу місцезнаходження підозрюваних, обвинувачених.
Пунктом 4 Порядку визначено, що метою застосування ЕЗК є забезпечення виконання обов`язків, що покладаються на підозрюваного, обвинуваченого ухвалою слідчого судді, суду про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.
Розділом IІІ Порядку регламентовано порядок забезпечення електронного моніторингу місцезнаходження підозрюваних, обвинувачених, яким на підставі ухвали слідчого судді, суду визначено обов`язок носити електронні засоби контролю.
Таким чином, носіння обвинуваченим електронних засобів контролю, забезпечить моніторінг місцезнаходження обвинуваченого, а також забезпечить своєчасне застосування заходів примусу з боку правоохоронних органів, у випадку спроби особи здійснити самостійне знімання, пошкодження або інше втручання в його роботу, з метою ухилення від контролю.
На думку колегії суддів, застосування запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю в повній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, в разі визнання обвинуваченого ОСОБА_9 винним та призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, суд не позбавлений можливості вирішити питання про взяття під варту в порядку виконання вироку.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 181, 183, 193, 194, 197, 331, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою задовольнити.
Змінити запобіжний захід обраний обвинуваченому ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з застосуванням електронних засобів контролю строком на 60 діб, тобто до 27 липня 2020 включно.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 цілодобово не покидати приміщення квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він проживає; прибувати до суду за першою вимогою.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_9 негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти в залі суду.
Ухвалу про зміну запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю передати для виконання органу поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_9 .
Зобов`язати орган поліції негайно поставити на облік особу, щодо якого застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що працівники поліції, відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Копію ухвали направити начальнику Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, для виконання, відповідно до норм ст. 181 КПК України.
Ухвала набирає чинності негайно і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3