Справа № 748/1046/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/49/20
Категорія - ч. 3 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2019 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, уродженця с. Терехівка, Чернігівського району, Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2019 року ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок щодо його підзахисного і закрити кримінальне провадження. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваному вироку місцевий суд лише погоджується з кваліфікацією органом досудового розслідування дій обвинуваченого, що, на його думку, призвело до того, що у вироку відсутні всі кваліфікуючі ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, Апелянт вважає, що суд першої інстанції не встановив, чи мало місце насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Крім того, зазначає, що обвинувальний акт потрібно було повернути прокурору, як такий що не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому та у вироку викладення фактичних обставин не відповідає кваліфікації дій обвинуваченого. Захисник вважає, що суд прийняв до уваги суперечливі докази, зокрема, потерпіла в судовому засіданні стверджувала, що викрадені гроші належать її сину, а ОСОБА_10 заявив у суді, що викрадені гроші не його, а матері (потерпілої ОСОБА_7 ).

В апеляційній скарзі захисник вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а саме впізнання потерпілою ОСОБА_7 обвинуваченого за фотознімками. Вказує, що судом не досліджувалося питання, звідки слідчий взяв печатку відділу поліції при допиті потерпілої в ході проведенні впізнання за місцем мешкання потерпілої. Та стверджує, що при проведенні впізнання потерпілою та свідком ОСОБА_10 , згідно протоколу впізнання, усі особи на фотознімках мають різкі відмінності, фотознімок потерпілого виконаний на вулиці, на відміну від інших, а наведені в протоколі заявлені потерпілою та свідком ознаки, за якими вони впізнала обвинуваченого, неможливо встановити за наявними фотознімками.

В апеляційній скарзі захисник також стверджує, що батьки обвинуваченого були вимушені сплатити потерпілій грошові кошти в сумі 5000 грн., оскільки ОСОБА_9 неодноразово доставляли до відділу поліції з метою, щоб він зізнався у скоєному грабежі і після умовлянь працівників поліції, що вразі відшкодування шкоди справа відносно обвинуваченого буде закрита, родина ОСОБА_9 виплатила грошові кошти. В обґрунтування наявності тиску захисник зазначає, що 8 липня 2019 року батько обвинуваченого був госпіталізований до лікарні, де йому було зроблено операцію на серці.

Апелянт також вказує, що проведено судово-медичною експертизою було спростовано твердження потерпілої про наявність у неї тілесних ушкоджень. Крім того, зазначає, що встановлений судом час вчинення кримінального правопорушення - близько 18.00 год. не підтверджується дослідженими доказами. Зазначаючи, що у заявлений потерпілою час вчинення злочину о 17.45 год. обвинувачений розмовляв телефоном з ОСОБА_11 , перебуваючи в у себе вдома в с. Терехівка, що, крім іншого, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Крім того апелянт вважає, що судом не дано оцінки тому факту, що потерпіла стверджувала, що нападник не вимовляє літру «Р», хоча в судовому засіданні обвинувачений, на прохання захисника, чітко її вимовив не картавлячи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_9 02 січня 2019 року близько 18 год. 00 хв., маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів та з метою власного збагачення, прибув до належного ОСОБА_7 господарства, розташованого за адресо: АДРЕСА_2 , де шляхом відкриття незамкнених вхідних дверей, проник до будинку, де застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що виразилось у взятті потерпілої обома руками за одяг на рівні грудної клітки, не менше двох разів відштовхнув її від себе тримаючи за одяг, після чого, відпустивши потерпілу, відкрито викрав належні їй грошові кошти в сумі 50 грн., та в подальшому з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 50 грн.

Заслухавши доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які висловилися на підтримання поданої апеляційної скарги, потерпілу ОСОБА_7 , яка просила суворо не карати обвинуваченого, думку прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 186 КК України судом першої інстанцій зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви.

За матеріалами провадження місцевим судом ретельно перевірено доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_9 до скоєного кримінального правопорушення. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів, які б викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання:

- обвинуваченого ОСОБА_9 , який вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що на час скоєння злочину він був у себе вдома, що підтвердили у судовому засіданні його батьки та брат, а також свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ;

- потерпілої ОСОБА_7 , яка пояснила, що 02 січня 2019 року близько 17 год. 45 хв.- 18 год. відпочивала на дивані в кімнаті спальні свого будинку. Коли вона почула сторонній звук, то підвелась та спитала " Хто там?", обвинувачений схопив її за одяг та почав трусити зі словами "Давай гроші", називав її нецензурними словами та волочив до дверей, вимагаючи гроші. Гроші 50 грн. лежали на тумбочці поряд з ліжком, туди їх поклав її син. Коли обвинувачений її відпустив, вона бачила як він забирав гроші з тумбочки;

- свідка ОСОБА_10 , сина потерпілої, згідно показань якого 02 січня 2019 року він допомагав матері по господарству, коли заходив до хати то чоловік високого зросту шмигнув з хати, був він у синій куртці, синьому "півнику" на голові, на ногах бкли медичні бахіли. Матір сиділа на дивані, розповіла про напад, він одразу викликав поліцію;

- свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що 02 січня 2019 року він зателефонував ОСОБА_9 просив привезти керосину. Під час розмови у трубку він чув, як сигналив автомобіль і хтось закричав "забери бензин";

- свідка ОСОБА_14 батька обвинуваченого, згідно пояснень якого 02 січня 2019 року близько 18 год. син перебував вдома, біля будинку розмовляв по мобільному телефону, у вікно насвітив автомобіль, засигналив, до хати зайшов ОСОБА_15 та повідомив, що сусід привіз бензин;

- свідка ОСОБА_16 , матері обвинуваченого, яка стверджувала, що 30, 31 грудня, 01, 02 січня її син був удома, нікуди не ходив. 02 січня вони з чоловіком дивились телевізор, син вийшов з будинку, на трасі зупинився автомобіль, ОСОБА_15 зайшов до будинку, повідомив, що сусід привіз бензин;

- свідка ОСОБА_17 , брата обвинуваченого, який пояснив, що з 01 січня 2019 року по 07 січня 2019 року він гостював у своїх батьків. 02 січня 2019 року близько 18 год. обвинувачений був вдома, вони дивились телевізор, батьки дивились телевізор в іншій кімнаті. Його брат вийшов на вулицю розмовляв по мобільному телефону. Свідок чув сигнал автомобіля, слова "забери бензин», потім брат повідомив, що сусід привіз бензин;

- свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що проживає по сусідству з обвинуваченим. 02 січня 2019 року він з дружиною поїхав у м. Чернігів у справах, з Чернігова повертався близько 17 год., купив 8 літрів бензину на прохання ОСОБА_14 , батька обвинуваченого. Зупинившись біля буд АДРЕСА_1 , він побачив на подвір`ї обвинуваченого, який розмовляв біля будинку по мобільному телефону. Він покликав його та поставив каністру з бензином на вулиці біля двору, а сам поїхав;

- свідка ОСОБА_13 , яка підтвердила покази чоловіка ОСОБА_12 , що близько 18 години вечора вони з чоловіком повернулись додому з м.Чернігова, чоловік привіз каністру бензину, на подвір`ї вона бачила ОСОБА_15 , який розмовляв по телефону.

Встановлені судом обставин щодо винуватості обвинуваченого, крім вище наведених показань, також підтверджується даними, що, зокрема, містяться у наступних доказах:

- протоколі огляду місця події від 11 січня 2019 року, відповідно до якого оглянуто господарство АДРЕСА_2 , встановлено, що господарство огороджене парканом, у дворі розташований двоповерховий цегляний будинок, у якому на першому поверсі чотири кімнати, у одній з кімнат розташований диван, поряд з яким тумба;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 січня 2019 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_7 на фотознімку під № 2 впізнала чоловіка ( ОСОБА_9 ) за загальними рисами обличчя, смуглим обличчям, темними очима, веснянками на обличчі та худорлявою статурою, який застосовував до неї тиск та відкрито заволодів майном;

- протоколі слідчого експерименту від 05 квітня 2019 року, проведеного з письмового дозволу ОСОБА_7 у будинку АДРЕСА_2 , згідно якого потерпіла ОСОБА_7 добровільно та детально розказала про обставини, які відбулись 02 січня 2019 року;

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 січня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_10 на фотознімку під № 1 впізнав чоловіка ( ОСОБА_9 ) за загальними рисами обличчя, худощавою статурою та смуглим обличчям, якого він бачив у господарстві 02 січня 2019 року.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторони захисту в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, були предметом дослідження під час судового розгляду, вони отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також, суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання захисником в апеляційній скарзі про зазначення у вироку фактичних обставин, які на його думку не відповідають дійсним подіям, носять суто загальний характер і не містять жодного обґрунтування, а про застосування насильства до потерпілої, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, ОСОБА_7 повідомляла та детально описувала, як в ході досудового розслідування, так і підтвердила під час судового розгляду.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_9 , отримано в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

Твердження апеляційної скарги, щодо не встановлення власника викрадених грошових коштів, то колегія суддів вважає їх надуманими, оскільки потерпіла в судовому засіданні повідомила, що гроші поклав на тумбочку її син, а не що вони належать йому, і останній підтвердив, що гроші належать його матері та зазначив, що вказаними грошовими коштами хтось розрахувався за молоко.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи апелянта щодо проведення впізнання з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з недотриманням норм КПК України, оскільки таке впізнання відбулося з дотриманням вимог ст.228 КПК України з огляду на наступне.

Потерпіла та свідок доволі в подробицях описали події, при цьому їх показання, надані як на досудовому слідстві, так і в ході судового розгляду є логічними і послідовними. А тому підстав, ставити їх під сумнів, колегія суддів не вбачає.

За умови доволі детального опису подій потерпілою та свідком ОСОБА_10 , у колегії суддів не виникає сумнівів щодо можливості у них роздивитися зовнішні ознаки чоловіка, який напав на ОСОБА_7 та вискочив з будинку повз свідка, та в подальшому, за цими зовнішніми ознаками упізнати його під час процедури впізнання за фотознімками.

З огляду на викладене, безпідставними є твердження апелянта щодо неможливості впізнання вказаними особами правопорушника.

Не вважає колегія суддів обґрунтованими доводи апеляції щодо недотримання вимог ст. 228 КПК.

Як вбачається зі змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, у ньому заповненні усі необхідні графи, та з`ясовані у особи, з якою проводиться вказана процесуальна дія, усі обставини, як того вимагає ст. 228 КПК України, зокрема, щодо того чи може особа, яка впізнає, впізнати особу, зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу чи можливість впізнання за сукупністю ознак.

На переконання колегії суддів, пред`явлені для впізнання на фотокартках особи не містять різких відмінностей і задній план фотокартки не має жодного значення для впізнання особи, оскільки проводиться саме особи, а не обстановки за якої її спостерігали.

Тому підстав визнавати вказані докази недопустимим, колегія суддів не вбачає, враховуючи пояснення потерпілої ОСОБА_7 наданих в судовому засіданні апеляційного суду, яка безсумнівно та ствердно вказувала на ОСОБА_9 , як на особу, що вчинила на неї напад. І наявність у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_10 виправлень в даті його складання не дають підстав для визнання вказаного доказу неналежним з огляду на пояснення вказаного свідка, який не заперечував самого факту проведення такої слідчої дії за участі понятих і, на переконання колегії суддів, вказане виправлення жодним чином не спростовує результатів її результатів.

Крім того, посилання апелянта на те, що проведення процесуальної дії відбувалося за місцем проживання потерпілої і невідомо звідки слідчий взяв печатку відділу поліції, на думку судової колегії є недоречними, оскільки печаткою «Для довідок «Слідче відділення» опечатано прошиті фотокартки, які пред`являються для впізнання, про що прямо зазначено у протоколах і нормами законодавства не передбачена необхідність їх скріплювати печаткою на місці складання процесуального документу.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на проведення в ході досудового розслідування допиту свідка ОСОБА_10 оперуповноваженим, за відсутності доручення у матеріалах кримінального провадження, що тягне за собою необхідність визнання доказу неналежним колегія суддів вважає безпідставними враховуючи, що згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно, беручи до уваги, що показання вказаного свідка враховувалися судом, які були надані безпосередньо ним в судовому засіданні.

Твердження апелянта про те, що під час досудового слідства на обвинуваченого чинився психологічний тиск, колегія суддів розцінює як намагання затягнути розгляд кримінального провадження та уникнути кримінальної відповідальності. Заяв про застосування недозволених методів ведення слідства ОСОБА_9 під час досудового слідства не висловлював, скарг з цього приводу на дії працівників поліції, слідства сторона захисту не подавала.

Досліджена місцевим судом розписка потерпілої про отримання грошових коштів в якості компенсування моральної та фізичної шкоди не було враховано судом першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_9 , а враховано в якості обставини, що пом`якшує покарання. Факт сплати коштів потерпілій під час досудового розслідування, на думку колегії суддів, не може жодним чином свідчити про наявність тиску зі сторони правоохоронних органів, про що вказує апелянт.

Відсутність у потерпілої тілесних ушкоджень згідно судово-медичної експертизи жодним чином не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_9 , оскільки під час судового розслідування було встановлено, під час судового провадження підтверджено та беззаперечно встановлено, що до потерпілої ОСОБА_7 застосовувалося насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що виразилося у взятті потерпілої за одяг та відштовхуванні від себе, що і не має на увазі отримання тілесних ушкоджень. Крім того, слід врахувати, що обставини досліджуваних подій відбулися 2 січня 2019 року, а з заявою до правоохоронних органів з даного приводу звернення було 11 січня 2019 року після проходження потерпілою лікування. Також слід враховувати, що дії ОСОБА_9 не кваліфікувалися за кваліфікуючою ознакою - грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Суд першої інстанції критично оцінив показання ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , допитав зазначених свідків, зміст їх показань достатньо повно виклав у вироку, проаналізував їх та дав відповідну оцінку, належним чином зазначив підстави, з яких їх відкидає. З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Відносно твердження сторони захисту, що потерпіла стверджувала, що нападник гаркавив, а обвинувачений не гаркавлячи вимовляє літру «Р» , то колегія суддів визнаючи його необґрунтованим, вважає за слушне зазначити, що хоча мовлення обвинуваченого ОСОБА_9 і не можна охарактеризувати як «гаркаве», однак внаслідок його специфічної вимови суб`єктивно можна сприйняти мову ОСОБА_9 як таку.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до безумовного висновку про те, що вина ОСОБА_9 повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду, а його дії, судом першої інстанції, кваліфіковані вірно за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, характеристики за місцем проживання, на обліку у лікаря психотерапевта та нарколога не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій, відсутність обставин, що обтяжують покарання і вмотивовано дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 186 КК України.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_9 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Вирок суду є законний, обґрунтований і справедливий, а тому скасуванню не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2019 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4