ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3326/19 Справа № 195/236/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Марганенцького міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000724, щодо:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кисличувате, Томаківського району, Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_5 визно винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, призначивши покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідає 850 гривень.
На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнено ОСОБА_5 від призначеного за ч.1 ст.125 Кримінального Кодексу покарання у виді штрафу, у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних судових витрат.
Цим вироком ОСОБА_5 , визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
6 грудня 2016 року близько 10 год.05 хв. ОСОБА_5 знаходився в приміщенні Томаківської селищної ради, яка розташована по вул. Лесі Українки, 17 в смт. Томаківка, Томаківського району , Дніпропетровської області, на другому поверсі адміністративного приміщення в кабінеті приймальної голови Томаківської селищної ради, де на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючі суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, наніс не менше одного удару кулаком правої руки в ліву частину обличчя ОСОБА_8 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді підслизового крововиливу верхньої губи зліва, забійних ранок верхньої та нижньої губи зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким виправдати його та визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України та закрити кримінальне провадження.
В обґрунтування вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неприйняття судом до уваги, що відповідно до ухвали судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року, якою встановлено факт невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, яке сталося 06.12.2016 року, ОСОБА_5 не набув статусу підозрюваного, а ОСОБА_8 статусу потерпілого у цьому кримінальному провадженні. Наголошує на те, що судом не зазначено, чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, вважає висновки суду містять істотні суперечності. Обвинувачений зазначає, що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, вказуючи, що провадження не було закрито. Також обвинувачений, вважає, що за недоведеності наявності складу кримінального правопорушення ч.1 ст. 125 КК України, недоведеності самої події кримінального правопорушення та умислу у ОСОБА_5 щодо заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , судом не застосовано статті 11, 23 та 24 КК України.
В апеляції обвинувачений також вказує на порушення вимог ч.2 статті 349 КПК України, посилаючись на те, що обсяг доказів, які були дослідженні судом та порядок їх дослідження не було визначено ухвалою суду, що на його думку призвело до судового розгляду справи поза межами висунутого обвинувачення.
Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачений підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Прокурор, потерпілий та представник потерпілого в судовому засіданні просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Також представником потерпілого були надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Вислухавши сторони кримінального провадження, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

За вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Обґрунтованість судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Дані вимоги закону судом першої інстанції були належним чином дотримані.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо неповноти судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і недоведеності вчинення ним інкримінованого йому злочину є безпідставними і необґрунтованими.
Так, щодо доводів апеляції на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з посиланням, що у витягу з ЄРДР зазначена дата злочину 10 червня 2016 року, що не відповідає встановленій даті вчинення інкримінованого йому кримінальному правопорушенню 06 грудня 2016 року, то ці доводи також ретельно перевірялися судом першої інстанції та встановлено, що відповідно до Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, редагування (зміна) зафіксованих у Реєстрі відомостей проводиться шляхом внесення Реєстратором оновлених даних, тому слідчим були усунуті дані недоліки шляхом внесення відповідних змін до ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000724 та зазначено у фабулі дату події 06 грудня 2016 року. За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість цих доводів ОСОБА_5 , з яким погоджується колегія суддів. Оскільки такий висновок об`єктивно і в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи.
За наведених обставин є необґрунтованим і безпідставним посилання обвинуваченого в апеляції на не прийняття судом до уваги ухвали судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 року, якою встановлено факт невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, яке сталося 06.12.2016 року, що на думку ОСОБА_5 є доказом того, що він не набув статусу підозрюваного, а ОСОБА_8 статусу потерпілого у цьому кримінальному провадженні.
Судом першої інстанції як зазначено вище встановлено, що відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000724 щодо інкримінованого ОСОБА_5 злочину внесені 06.12.2016 року на підставі заяви ОСОБА_8 , і 20 грудня 2016 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру, що не заперечується і останнім.
За вимогами частини 1 та 2 статті 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Таким чином, за вказаних обставин, враховуючи зазначені положення закону, ОСОБА_8 є потерпілим, права і обов`язки якого набули місце з моменту подання ним заяви, а тому ухвала суду від 26.11.2018 року, якою встановлено факт невнесення відомостей щодо події 06.12.2016 року, ніяким чином не спростовує набуття ОСОБА_8 прав і обов`язків потерпілого з моменту подання ним заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, яка досліджувалася судом першої інстанції і відповідно ОСОБА_5 як підозрюваного з моменту вручення йому підозри.
Є надуманим і непідтвердженим матеріалами кримінального провадження ствердження в апеляції ОСОБА_5 , що судом першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст. 349 КПК України, ухвалою суду не визначений був обсяг доказів, які були дослідженні судом та порядок їх дослідження, що на його думку призвело до судового розгляду справи поза межами висунутого обвинувачення, оскільки такі ствердження спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема журналом судового засідання та технічним записом до нього від 16.05.2019 року, де занесено дану ухвалу до журналу судового засідання, що відповідає вимогам ст. 371 КПК України, якою передбачено даний порядок і форма ухвалення такого рішення.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.
Так, з показів потерпілого ОСОБА_8 наданими ним у суді першої інстанції слідує, що ОСОБА_5 з неприязних відносин, оскільки потерпілий не хотів з ним розмовляти і знімав їх розмову на телефон, наніс удар кулаком в лице, від чого у потерпілого на губі утворилася рана, та після події він звернувся до поліції та лікарні.
За показами наданими у суді першої інстанції ОСОБА_10 вона бачила як ОСОБА_11 вдарив ОСОБА_12 в область губи, кулаком, у ОСОБА_12 на губі була кров, що підтвердила і свідок ОСОБА_13 .
Надані потерпілим та свідками покази узгоджуються між собою і з дослідженими у суді першої інстанції доказами наявними в кримінальному провадженні, зокрема протоколами слідчих експериментів від 12 грудня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , який показав на місці та розповів механізм завдання йому удару та відповідно за участю свідка ОСОБА_10 , де остання показала та розповіла механізм завдання ОСОБА_5 удару ОСОБА_8 в область губи. З висновком судово-медичного експерта № 370-Е від 13.12.2016 року, згідно якого у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді підслизового крововиливу верхньої губи зліва, забійних ранок верхньої та нижньої губи зліва, давність їх утворення може відповідати подіям 6 грудня 2016 року. За висновком судово-медичного експерта № 371-Е-Д від 13.12.2016 року, згідно якого враховуючи локалізацію, характер і механізм утворення виявлених при судово-медичному обстеженні ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, є можливим їх утворення за обставин та при механізмі, вказаному потерпілим та свідком під час слідчого експерименту.
Покази свідків і потерпілого також узгоджуються і відповідають дослідженим судом першої інстанції відеоматеріалам, зокрема відеозапису, вилученим з мобільного телефону Motorola Droid Turbo, який належить ОСОБА_8 , згідно якого між ОСОБА_11 та чоловіком виникла сварка, від удару ОСОБА_11 запис припинився та речовим доказам СД-дисків з відеозаписом слідчих дій з потерпілим ОСОБА_8 , свідком ОСОБА_10 , з відеозаписом, вилученим з мобільного телефону потерпілого ОСОБА_8 , CD диск з відеозаписом, наданим підозрюваним ОСОБА_5 .
Судом першої інстанції також був допитаний в якості свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що ОСОБА_5 звертався до нього з проханням бути свідком і свідчити проти ОСОБА_12 , що саме ОСОБА_12 першим вдарив ОСОБА_5 .
Покази потерпілого, свідків, та дослідженні у суді першої інстанції докази в їх сукупності спростовують ствердження обвинуваченого та захисника про відсутність події, умислу і доказів доведеності вини обвинуваченого в скоєнні ним інкримінованого йому злочину.
З сукупності наведеного не викликає сумніву, що саме ОСОБА_5 є особою, яка умисно нанесла удар ОСОБА_8 та спричинила тому тілесне ушкодження.
Наявність даних або доказів, які б свідчили про неправдивість показів потерпілого чи свідків не встановлено, що також спростовує посилання обвинуваченого на неправдивість показів потерпілого та свідків.

Що стосується доводів ОСОБА_5 про наявність суттєвих розбіжностей і суперечностей в поясненнях свідка ОСОБА_10 наданими нею у суді та поясненнях наданих нею під час проведення слідчого експерименту за її участі, стосовно механізму та напрямку нанесення удару потерпілому, та суперечливість висновків суду з цього питання, то колегія суддів вважає їх не об`єктивними і такими, що не знайшли свого підтвердження.
Судом першої інстанції дослідженні зазначенні вище докази, що в повній мірі підтверджують встановлені судом обставини, що саме ОСОБА_5 наніс не менше одного удару кулаком правої руки в ліву частину обличчя ОСОБА_8 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді підслизового крововиливу верхньої губи зліва, забійних ранок верхньої та нижньої губи зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки. Ці обставини підтверджуються наведеними вище показами у суді першої інстанції свідка ОСОБА_10 і вони не суперечать протоколу слідчого експерименту за її участі, де ОСОБА_10 також вказувала про нанесення ОСОБА_5 удару правою рукою в область губ з ліва.
Вільна інтерпретація судом змісту протоколу слідчого експерименту у вироку судом першої інстанції, на що вказує в апеляції обвинувачений, хоча і має якісні смислові недоліки, проте не містить в розумінні поняття істотні суперечності, як про це стверджує обвинувачений, оскільки даний протокол досліджений судом в повному обсязі і він за своїм змістом ніяких суперечностей між показами свідка ОСОБА_10 не має, а тому колегія суддів вважає такі ствердження обвинуваченого його помилковим суб`єктивним тлумаченням викладених у вироку змісту показів свідка та дослідженого доказу.
Інші доводи обвинуваченого в апеляції зводяться фактично до переоцінки доказів.
Таким чином, враховуючи все вищенаведене, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження є такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтуються на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості.
Щодо доводів обвинуваченого на не підтвердження висновків суду доказами дослідженими під час судового розгляду з посиланням ним на те, що у мотивувальній частині вироку судом першої інстанції зазначено, що він є депутатом селищної ради, а насправді він є депутатом Томаківської районної ради; зазначено покази свідка ОСОБА_15 , тоді як допитаний був свідок ОСОБА_14 ; зазначений висновок судово-медичного експерта № 370, замість правильного 370-Е, а також ОСОБА_5 подавав не заяви, а клопотання про недопустимість доказів, колегія суддів, вважає неспроможними і констатує зазначені описки в ініціалах свідка та неповний номер експертного висновку технічними помилками, а зазначення заяви замість клопотання в розумінні цих понять є одним і тим же, у тому зазначене не є обставинами, що могли чи перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого рішення, та в даному випадку не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення і ствердження, що висновки суду не підтверджені дослідженими доказами.
Що стосується доводів обвинуваченого стосовно долученої до матеріалів справи довідки лікаря-травматолога Турчиненка, яка на думку обвинуваченого належним чином не посвідчена та в якій міститься запис про завдані тілесні ушкодження ОСОБА_8 , то, враховуючи, що суд першої інстанції на даній довідці не ґрунтував свій вирок, не надавав цьому документу оцінки та не посилався на нього, як на доказ підтвердження винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині, а тому апеляційний суд не вдається до перевірки цієї обставини.
Також перевіряючи доводи обвинуваченого, що провадження не було закрито у відповідності до вимог пункту 1 частини 2 статті 284 та пункту 2 частини 3 статті 314 КПК України, то такі доводи є необґрунтованими і безпідставними.
Так, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минув строк два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.
Судом першої інстанції ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу звільнений, у зв`язку з закінченням строків давності, що в повній мірі узгоджується і відповідає вказаним вище нормам закону і обставинам кримінального провадження.
Підстав для закриття кримінального провадження, з мотивів наведених в апеляції обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Інших порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів під час перевірки вироку не виявлено.
З огляду на вище наведене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку з тих мотивів, які наведені обвинуваченим ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, оскільки судом ухвалено вирок, який є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, вирок без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Вирок Марганенцького міського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000724, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4