Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3445/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 15 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України
Прокурор під час підготовчого судового засідання звернувся до суду із клопотанням про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Захисник обвинуваченого просив змінити міру запобіжного заходу на домашній арешт, оскільки докази, що, перебуваючи на волі, він буде впливати на свідків або переховуватись від суду, відсутні.
Обвинувачений підтримав думку захисника.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 15 травня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено попередній, у виді тримання під вартою, продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, до 13 липня 2020 року (включно) з правом внесення застави в розмірі 42040 грн.
Клопотання сторони захисту про заміну відносно обвинуваченого ОСОБА_9 з тримання під вартою на домашній арешт залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого просить ухвалу просить ухвалу в частині продовження строків тримання під вартою ОСОБА_9 скасувати, змінити ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт. Посилається на те, що ухвала в частині продовження строку тримання під вартою підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що підставами для продовження строку тримання під вартою те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, що відноситься до категорії тяжких за який передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. Судом залишено поза увагою, що обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненому визнав, надав достовірні дані щодо можливого місця проживання, а тому відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України. ОСОБА_9 тримається в Житомирського слідчому ізоляторі, у зв`язку з чим під час провадження досудового розслідування на протязі двох місяців обмежений прав та свобод що є порушенням принципу поваги до свободи особистості. Таким чином вказує, шо немає підстав в даний час стверджувати про існування всіх зазначених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, на запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою. Однак, враховуючи те, що деякі з ризиків можуть мати місце під час судового розгляду, які при цьому не можуть впливати на доцільність саме тримання під вартою, можливо застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Цей запобіжний захід в повній мірі спроможний забезпечити виконання обвинуваченим всіх обов`язків, необхідних по даному кримінальному провадженню, передбачених ст. 194 КПК України в т.ч. прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю, не відлучатися з місця реєстрації без дозволу прокурора та повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених судом.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, та вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 даного Кодексу незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч.5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку передбаченому КПК України.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених в ст. 184 КПК України, повинно містити:1) виклад обставин які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно ж ч.5 зазначеної норми, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , так і судом при вирішенні вказаного клопотання та клопотання захисника про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів та за вчинення якого передбачене покарання лише у виді позбавлення волі, характер злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_9 свідчить про те, що існують обґрунтовані ризики щодо негативної подальшої поведінки його в суспільстві, обвинувачений раніше судимий за корисливі злочини, звільнений з місць позбавлення волі останній раз 21.02.2020 і обгрунтовано підозрюється у вчиненні аналогічного злочину вже 20.03.2020. Зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого до вчинення злочинів, не виключають того, що в разі перебування обвинуваченого без ізоляції від суспільства, в тому числі і під домашнім арештом, він може продовжувати злочинну діяльність або буде ухилятись від суду. Та оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України щодо ОСОБА_9 на час розгляду клопотання спливав, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що ризики можливості обвинуваченим продовжувати протиправну діяльність та ухилятися від суду не зменшилися, тому немає підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, виходячи також із необхідності забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор у клопотанні та в судовому засіданні, дали суду першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження та враховуючи, що є ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належному виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано відмовив захиснику у зміні запобіжного заходу на домашній арешт та продовжив строк тримання під вартою під час розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненому визнав, надав достовірні дані щодо можливого місця проживання заслуговують на увагу колегії суддів, разом з тим колегія суддів звертає увагу, що вказані обставини є обставинами, які впливають на призначення обвинуваченому покарання у разу визнання його винним у вчиненні даного злочину, і не можуть бути безумовною підставою для спростування наведених вище ризиків його можливої неналежної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

При цьому слід зауважити на тій обставині, що стороною захисту не надано доказів про право проживання обвинуваченого на час розгляду кримінального провадження в суді за адресою, вказаною в обвинувальному акті, або за іншою адресою, за якою можливо було би визначити обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги захисника не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, з мотивів наведених в ній та скасування ухвали суду та застосування більш м`якого запобіжного заходу, тим паче домашнього арешту, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 315, 331, 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 15 травня 2020 року про продовження ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 липня 2020 включно, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: