ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справи: 648/1000/20 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/672/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: умовно-дострокове звільнення
від відбування покарання
У Х В А Л А
іменем України
14 липня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Довге Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого,
засудженого: 29.06.2017 року Миколаївським районним судом Одеської області за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Початок строку: 29.06.2017 року, кінець строку: 29.06.2021 року.

в с т а н о в и л а:

Відмовляючи у задоволенні спільного клопотання начальника ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» та спостережної комісії Білозерського району Херсонської області про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на те, що засуджений ОСОБА_7 за весь час відбування покарання отримав лише 3 заохочення, наряду з якими має стягнення за невиконання законних вимог представника адміністрації, що в вказує на пристосування засудженого до умов відбування покарання і не свідчить про його сумлінну поведінку. Крім того, засуджений не працює, а роботи по благоустрою відділення та прилеглої території, в яких він приймає участь, є обов`язком засудженого і не можуть бути показником його сумлінної поведінки та ставлення до праці. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_7 не є сумлінною, він не працює, а отже відсутні підстави для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Не погоджуючись з рішенням суду, в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вказує про те, що в матеріалах справи наявні достатні докази для застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Апелянт вказує, що має 3 заохочення за виконання покладених на нього обов`язків та дотримання правил поведінки, 1 стягнення до нього застосовано на початку строку відбування покарання. Він приймає активну участь в роботах з благоустрою відділення та установи в цілому. На промисловій зоні не працевлаштований у зв`язку з відсутністю місць працевлаштування. Згідно вироку суду має 2 позови, однак виконавчих листів до установи виконання покарань не надходило. Вважає, шо сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно нього.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, позицію засудженого ОСОБА_7 , який підтримав свої апеляційні вимоги, просив їх задовольнити, думку прокурора про залишення апеляційної скарги засудженого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до сформованої судової практики «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання дотримано зазначених вище вимог закону в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів провадження та наданої характеристики, за весь час відбування покарання в місцях позбавлення волі з 29.06.2017 року засуджений ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності притягувався 1 раз, має 3 заохочення за виконання покладених на нього обов`язків та додержання правил поведінки. Не працевлаштований, приймає активну участь в роботах з благоустрою, на заходи виховного впливу реагує, не потребує додаткового контролю з боку представників адміністрації установи.

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, колегія суддів не може прийняти до уваги твердження засудженого, викладені в апеляційній скарзі про те, що він своєю сумлінної поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

14.11.2018 року засудженому ОСОБА_7 відмовлено в переведенні до дільниці соціальної реабілітації як такому, що не стає на шлях виправлення.

13.08.2019 року засудженому відмовлено в заміні покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

З огляду на викладене вище, ОСОБА_7 відмовлено в застосуванні заохочувальних норм як такому, що не стає та не став на шлях виправлення.

З матеріалів провадження випливає, що ОСОБА_7 з 29.06.2017 року перебуває в місцях позбавлення волі, однак за весь час відбування покарання має лише три заохочення та одне стягнення, і це не дає жодних підстав вважати, що позитивна поведінка засудженого ОСОБА_7 є стійкою, а кількість та вид отриманих ним заохочень не свідчить про доведення ним свого виправлення.

Крім того, засуджений не працевлаштований і доказів того, що в установі виконання покарань відсутні місця для працевлаштування засуджених немає.

Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, його двічі звільняли від відбування покарання з випробуванням, проте це не призвело до позитивних змін в особистості засудженого і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві,та не сприяло його виправленню та припиненню ним злочинної діяльності, яка є стійкою. На даний час він відбуває покарання за вчинення аналогічного злочини проти власності, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, роботи з благоустрою в установі виконання покарань є обов`язком засудженого і ставлення до їх виконання підлягає оцінці в цілому про його поведінку, а тому не може бути безумовною підставою для прийняття висновку про те, що він за весь час відбування покарання своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Наявність незначної кількості заохочень у засудженого ОСОБА_7 свідчить про те, що він лише стає на шлях виправлення, але такі дані є недостатніми для висновку про те, що він довів своє виправлення в обсязі достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до положень ст.81 КК України.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів своє виправлення, є обґрунтованим, з яким погоджується і колегія суддів.

Порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Підстав для скасування ухвали суду першої та задоволення апеляційної скарги засудженого, колегія судів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 15 квітня 2020 року про відмову у задоволенні спільного клопотання начальника ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» та спостережної комісії Білозерського району Херсонської області про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3