Ухвала
іменем України
30 квітня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-2046ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 4 жовтня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000725,
встановив:
За вироком Бродівського районного суду Львівської області від 4 жовтня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст. 388 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100грн, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Як установив суд, ОСОБА_4 07 грудня 2018 року приблизно о 09:00, достовірно знаючи, що переданий йому на відповідальне зберігання автомобіль марки «КрАЗ-6510», самоскид, шасі № НОМЕР_1 , 1992 року випуску, із державним номерним знаком НОМЕР_2 є описаним та арештованим майном, на яке встановлено заборону використання, діючи умисно, всупереч встановленим обмеженням став використовувати зазначений транспортний засіб, а саме, попросив свого знайомого ОСОБА_5 здійснити переїзд цим автомобілем із м. Броди в с. Конюшків Бродівського району Львівської області та у зворотньому напрямку, під час якого біля зазначеного села останнього було зупинено інспекторами сектору реагування патрульної поліції Бродівського відділення поліції.
Окрім цього, 13 лютого 2019 року приблизно о 12:20 ОСОБА_4 керував вказаним автомобілем та рухався по вул. Львівській у м. Броди Львівської області, де був зупинений працівниками Бродівського відділення поліції, тим самим він порушив встановлені обмеження у здійсненні права користуватися зазначеним майном.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 388 КК України. На обґрунтування своїх вимог посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст. 388 КК України, оскільки він міг користуватися автомобілем, попри встановлену заборону. Зазначає, що державний виконавець незаконно встановив обмеження права користування цим майном усупереч вимогам ч.2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».
Розглянувши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як установив суд першої інстанції, на примусовому виконанні у Бродівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває зведене виконавче провадження ВП № 57454010 з примусового виконання наказів господарського суду та постанови Управління контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Львівській області, а також виконавчого листа, виданого окружним судом, про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів на загальну суму 57 432,08грн.
У ході здійснення виконавчого провадження, у зв`язку із невиконанням боржником своїх обов`язків добровільно, державним виконавцем 19 листопада 2018 року винесено постанову, якою описано і накладено арешт, зокрема, на транспортний засіб КрАЗ -6510, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . Також щодо усього арештованого майна встановлено обмеження: заборонено ним користуватися. Описане майно прийнято ОСОБА_4 на відповідальне зберігання, про що свідчить його власноручний підпис у цій постанові.
Усупереч забороні державного виконавця ОСОБА_4 користувався арештованим майном, а саме: 07 грудня 2018 року з його дозволу автомобілем користувалась інша особа, а 13 лютого 2019 року він сам був затриманий працівниками поліції під час керування цим транспортним засобом.

Частина 1 ст. 388 КК України передбачає відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт.
Питання арешту і вилучення майна (коштів) боржника врегульовано положеннями статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною 2 цієї статті передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів)боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно із ч. 5 ст. 56 вказаного Закону про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються: 1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо; 2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди; 3)якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 58 зазначеного Законузберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Тобто зберігач може у певних випадках користуватися арештованим та переданим йому на зберігання майном, проте це не дозволяється робити, якщо таке обмеження встановлено державним виконавцем в постанові про арешт майна боржника.
Вказана вище постанова опису й арешту майна від 19 листопада 2018 року складена державним виконавцем за участю ОСОБА_4 , її копію він отримав, зміст цієї постанови підтверджує, що засуджений був обізнаний про встановлене обмеження користування арештованим майном, а також попереджений про кримінальну відповідальність за порушення цієї заборони.
З наданих суду матеріалів убачається, що засуджений ОСОБА_4 визнав факти використання ним автомобіля, на який постановою державного виконавця було накладено арешт, вважає, що постанова державного виконавця про накладення арешту на майно не забороняє його використання.
Мотивуючи висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, суд першої інстанції послався на докази, зібрані у встановленому порядку та досліджені відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
З висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився і апеляційний суд, який переглянув вирок суду щодо ОСОБА_4 та залишив його без зміни. Ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, є законною і достатньо вмотивованою.

Доводам засудженого ОСОБА_4 щодо незаконності дій державного виконавця суди першої та апеляційної інстанцій надали відповідну оцінку. Зокрема, було встановлено, що зі скаргами на дії державного виконавця під час винесення постанови про накладення арешту на майно боржника у зведеному виконавчому провадженні ВП № 57454010 засуджений ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не звертався.
Посилання засудженого в касаційній скарзі на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є безпідставними, оскільки вказані нормативні акти регулюють відносини щодо нерухомого майна.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки підстави для задоволення скарги засудженого відсутні, то колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмовити у відкритті касаційного провадження.
Ураховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 4 жовтня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 січня 2020 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає
Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3