Справа № 202/8611/19
Провадження № 1-кс/202/1595/2020
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
У Х В А Л А

28 лютого 2019 року м. Дніпро
Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні № 0002403 від 31.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням, погодженим із прокурором, в якому просить накласти арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та вчинення будь-яких дії щодо цього майна.
Клопотання обґрунтовано тим, що СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002403 від 31.10.2019 року.
Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 66/100 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 . Вказана частка квартири належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за № 6101, та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» в реєстровій книзі № 116п за реєстровим № 27. В свою чергу, ОСОБА_8 на праві приватної власності належить 34/100 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 . Вказана частка квартири належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів 18.01.1994 року згідно з розпорядженням № 2/195-94, зареєстрованим у КП ДМБТІ в реєстровій книзі № 116п за реєстровим № 26. В 1995 році ОСОБА_6 емігрував з України та постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, з того часу в Україні жодного разу не з`являвся. В 2014 році ОСОБА_8 емігрувала з України та постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, з того часу в Україні жодного разу не з`являлася. Проте 27.01.2020 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стало відомо, що право власності на належне їм нерухоме майно було незаконно зареєстровано за іншою особою ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ). Зазначена квартира постановою слідчого визнана речовим доказом.

Слідчий зазначає, що на сьогодні квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , продана іншій особі без згоди на те власника.

Отже, з метою збереження речових доказів виникла необхідність в накладенні арешту на зазначену квартиру.
Слідчий у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд клопотання в її відсутність.
Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України слідчий суддя розглядає клопотання без виклику власника майна.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:
Слідчим суддею встановлено, що Слідчим управлінням ГУНП у Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002403 від 31.10.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, зокрема за фактом заволодіння шахрайським шляхом кватирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .
Як вбачається з долучених до клопотання слідчого копії договору купівлі-продажу від 24 листопада 1994 року ОСОБА_6 належить на праві власності 66/100 частини вказаної квартири. Інші 34/100 частин цієї квартири належать на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 січня 1994 року ОСОБА_8 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 6 грудня 2019 року приватним нотаріусом ОСОБА_9 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 6 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Разом із тим, із заяви про кримінальне правопорушення та протоколу допиту представника потерпілого слідує, що власники ОСОБА_6 та ОСОБА_8 факт укладення договору купівлі-продажу 6 грудня 2019 року заперечують.
Постановою слідчого від 17 лютого 2020 року квартира за адресою: АДРЕСА_5 визнана речовим доказом.
За змістом частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з частиною другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК України).

Так, за приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу) , розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (частина четверта статті 170 КПК України).
Відповідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя вважає, що матеріали клопотання свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення і, що квартира АДРЕСА_6 , на яку слідчий просить накласти арешт, була об`єктом кримінально протиправних дій, а, отже, відповідає критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.
В той же час існує загроза відчуження цієї квартири та незаконного оформлення права власності на третіх осіб.
Таким чином, матеріали клопотання слідчого доводять наявність правових підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .
На переконання слідчого судді, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна і не матиме тяжких наслідків, оскільки на сьогодні істина у кримінальному провадженні не встановлена та арешт майна носить тимчасовий характер.
Тому з метою забезпечення кримінального провадження та запобігання відчуженню квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , яка є речовим доказом у кримінальному провадженні, на дану квартиру необхідно накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.
В той же час слідчий суддя вважає, що відсутні законні підстави для заборони вчинення будь-яких інших дій щодо цього майна, оскільки статтею 170 КПК України визначені конкретні види арешту, які можуть бути застосовані слідчим суддею, та заборона відчуження та розпорядження майном у даному випадку є достатнім способом забезпечення кримінального провадження.

Виходячи з вищенаведеного, клопотання слідчого необхідно задовольнити частково. Керуючись ст. ст. 131-132, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання слідчого задовольнити частково.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , яка є речовим доказом у кримінальному провадженні №0002403 від 31.10.2019 року, шляхом заборони її відчуження та розпорядження нею.
В іншій частині клопотання відмовити.
Роз`яснити, що відповідно до частини 1 статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`яти днів з моменту отримання копії цієї ухвали.
Слідчий суддя ОСОБА_1