Справа № 463/1128/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/990/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 15.08.2019 у кримінальному провадження № 0000075 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за місцем проживання: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

встановила:

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2019 року засуджено ОСОБА_7 за ст. 390-1 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 1 рік.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) місяців арешту.

У решті вирок залишити без змін.

Апелянт, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення покарання. Відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується зокрема і до осіб, що досягли пенсійного віку, а ОСОБА_7 1956 року народження, тобто досяг пенсійного віку, що судом першої інстанції не було враховано при призначенні покарання.

Апелянт покликається, що суд першої інстанції всупереч наведеним вимогам призначив ОСОБА_7 за ст. 390-1 КК України покарання у вигляді 1 року обмеження волі, яке у відповідності до ч. 3 ст. 61 КК України до нього не може бути застосовано, тобто суд мав призначити обвинуваченому покарання у вигляді арешту.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи 14.12.2018 ознайомленим під особистий підпис із рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2018 про видачу обмежувального припису, згідно якого ОСОБА_7 протягом шести місяців було заборонено: перебувати у місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатись на відстань, менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_9 та місця праці останньої, а саме ЛЗШ № 82 за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 13; вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_9 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, маючи умисел на невиконання обмежувального припису, в період часу з 11.01.2019 по 31.01.2019 продовжив проживати за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив вимоги обмежувального припису, виданого рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2018, а саме - перебувати у місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатись на відстань, менше 300 метрів до місця проживання ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, міркування прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , підтриману захисником обвинуваченого, про відмову у задоволенні апеляційної скарги, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка залишила вирішення апеляційної скарги на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стосовно доводів апеляції прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо ОСОБА_7 , то вони, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, вважається неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Тобто кримінальний закон сформульовано однозначно, він чітко і послідовно вказує на коло осіб, до яких не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Як вбачається з оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, що досягла пенсійного віку. Таким чином, такий вид покарання, як обмеження волі, не може бути застосовано до нього при обранні покарання.

Статтею 390-1 КК України передбачено покарання за невиконання обмежувальних заходів, обмежувальних приписів або не проходження програми для кривдників у вигляді арешту строком до шести місяців або обмеження волі на строк до двох років.

Суд першої інстанції, в порушення вищевказаних вимог Закону, призначив покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі, що призвело до неправильного застосування Закону.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і є пенсіонером за віком, що підтверджується копією паспорта (а.с. 37-38).

Згідно з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Стороною захисту надано суду апеляційної інстанції ксерокопія довідки серії ЛВВ-Р-82, виданої 12.11.1983 ОСОБА_11 , 1935 року народження, про те, що вона є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду. Відповідно обвинувачений ОСОБА_7 , здійснює постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_11 , яка цього потребує. Більше членів родини у них немає.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті Основної частини цього Кодексу.

Враховуючи зазначені вище вимоги чинного кримінального законодавства, а також те, що ОСОБА_7 вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, є пенсіонером за віком, за місцем проживання характеризується задовільно (а.с.41), його мати, інвалід 1 групи, потребує постійного догляду, а тому є підстави для призначення йому більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК України

Таке покарання буде законним, справедливим таким, що сприятиме його перевихованню та попередженню вчиненню нових злочинів.

Таким чином апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволенню, а вирок суду першої інстанції до зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 15.08.2019, у кримінальному провадження № 0000075, відносно ОСОБА_7 - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: