ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4063/20
провадження № 1-кс/753/1122/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту з майна, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000107 від 19 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 197-1 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2020 року на розгляд до слідчого судді надійшло клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 21.02.2020 у справі № 753/3246/20 (провадження № 1-кс/753/960/20) у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000107 від 19.06.2019, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 197-1 КК України, в якій заявник просив скасувати арешт із нежитлового приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (ОНМ 00) та заборони щодо його відчуження, розпорядження та користування, накладений вищевказаною ухвалою.
Як на підставу звернення до суду з клопотанням заявник посилається на положення ст. 174 КПК України та обґрунтовує його тим, що арешт було накладено необґрунтовано, оскільки ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, що підтверджується тим, що 07.10.2013 на підставі договорів купівлі-продажу М 1275, 1278, укладених між ним та ОСОБА_4 , він придбав нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м по АДРЕСА_1 . Попередньо, реєстрація права власності на вказаний об`єкт нерухомості була здійснена за попереднім власником ОСОБА_4 на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 по справі № 759/8595/13-ц, яке міститься в Єдиному реєстрі судових рішень та яке станом на сьогодні жодним чином не скасоване. Вказує на те, що після придбання нежитлового приміщення, ним як власником розпочато процедуру виділення земельної ділянки для передачі в оренду. Так, відповідно до вимог чинного законодавства було подане відповідне клопотання до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо надання дозволу на розробку технічної документації на земельну ділянку, на якій знаходиться нежитлове приміщення.
Зазначає, що не маючи у вказаному кримінальному провадженні жодної підозри, судом разом із арештом встановлена заборона на відчуження вказаного об`єкту, його розпорядження та користування, що є грубим порушенням його права власності та є невиправданим втручанням у право власності з точки зору його відповідності статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Усудовому засіданні 12.03.2020 представник власника майна доводи клопотання підтримав, надав пояснення аналогічні його змісту та просив вимоги задовольнити.
Прокурор у тому жсудовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, просив відмовити, вказував на те, що арештоване майно є речовим доказом у кримінальному провадженні, а отже арешт було накладено обґрунтовано і потреба у його застосуванні не відпала.
У судове засідання 17.03.2020 представник власника майна та прокурор не з`явились, від них через канцелярію суду надійшли заяви про розгляд клопотання у його відстність.

Дослідивши матеріали клопотання, кримінального провадження №0000107 від 19.06.2019, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).
При розгляді клопотання про арешт майна ОСОБА_3 , як власник майна, не був присутнім у судовому засіданні, а тому не мав можливості навести свої аргументи, викладені у цьому клопотанні, у зв`язку із чим, має право на звернення до слідчого судді із вказаним клопотанням.
У провадженні слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління поліції в місті Києві здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000107 від 19 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 197-1 КК України.
Також, під час досудового розслідування встановлено, що на території земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , розміщена будівля, в якій здійснюється комерційна діяльність.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року (справа № 759/8595/13, провадження № 759/4245/13) за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Інжирінгбудсервіс» про визнання права власності, визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , проведена 22 серпня 2013 року за ОСОБА_4 на підставі рішення Святошинського районного суду від 20 червня 2013 року (справа № 759/8595/13-ц, провадження №759/4245/13) та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.
У подальшому на підставі догорів купівлі продажу від 07 жовтня 2013 року № 1278 та 07 жовтня 2013 року № 1275 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна перейшло до ФОП ОСОБА_3 .
Крім того, встановлено, що на підставі аналогічного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року (справа № 759/8595/13-ц, провадження № 759/4245/13) 31 липня 2017 року проведена реєстрація на об`єкт нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 з внесенням запису про право власності №21641559 та відкриттям розділу в реєстрі речових прав з присвоєнням реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна 000.
У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2017 року № 997 право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_5 .
Таким чином встановлено, що ОСОБА_4 надав державному реєстратору Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області в м. Києві оригінал судового рішення, до якого було внесено неправдиві відомості про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі чого державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області в місті Києві 31 липня 2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за ОСОБА_4 .
У ході огляду об`єкту на території земельної ділянки, яка розташована у АДРЕСА_1 , встановлено, що на земельній ділянці розміщена будівля, в якій здійснюється комерційна діяльність.
Аналогічні відомості підтверджуються актом обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21 лютого 2018 року № 18-0240-02, який отримано Київською місцевою прокуратурою № 2.
Так, згідно акту обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23 травня 2018 року № 18-0783-02, рішень Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) не приймала, документи, що посвідчують право власності (користування) земельною ділянкою в Департаменті земельних ресурсів не зареєстровані.
Відповідно до бази даних міського земельного кадастру земельна ділянка, на якій розміщена вказана будівля не обліковується, та не зареєстрована.
Окрім того, відповідно до листів Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації від 13 квітня 2018 року № 101-3375/02 та Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 квітня 2018 року об`єктам нерухомості, такі адреси як Чавдар Єлізавети, № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , не присвоювалися.
Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2013 року (справа № 759/8595/13ц) встановлено, що ОСОБА_4 є власником нежитлового приміщення загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке самостійно побудував на земельній ділянці, якою користується на підставі Договорів про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНН-2011-12/13 від 07 грудня 2011 року та ДНН- 2012-12/126 від 21 грудня 2012 року .
Разом із цим, зазначене нежитлове приміщення розташовано на іншій земельній ділянці, яка згідно відомостей публічної кадастрової карти взагалі не виділена в натурі, кадастрового номеру не має, та не обліковується. Територія земельної ділянки за вказаною адресою, відповідно до МІАС ЗМД Містобудівний Кадастр Києва, відносяться до території вулиць та доріг. Наведене свідчить, що ОСОБА_4 введено в оману суд стосовно правомірності використання земельної ділянки.
Постановою прокурора від 19 лютого 2020 року нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
20 лютого 2020 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт на нежитлове приміщення загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00), нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , із забороною його відчуження, розпорядження та користування.Обгрунтовуючи клопотання тим, що є обґрунтовані підстави вважати, що до вчинення вказаних незаконних дій причетна група осіб, які мають відношення до вчинення кримінального правопорушення відносно незаконно набутого майна, які можуть вживати заходів до відчуження права власності на вказане майно, з метою подальшого протиправного їм заволодіння, отримання прибутку від його відчуження, укладати удавані договори та в подальшому, отримані кошти легалізувати.
21 лютого 2020 року ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва вказане клопотання задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщення загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00), нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , із забороною його відчуження, розпорядження та користування.
Зі змісту вказаної ухвали слідчого судді вбачається, що нерухоме майно, яке у даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, при цьому останнє визнано речовим доказом, а тому, із метою його збереження, у даному кримінальному провадженні накладено арешт на зазначене у клопотанні майно, із забороною його відчуження, розпорядження та користування.
Накладаючи арешт на об`єкти нерухомого майна, слідчий суддя обґрунтовував тим, що нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 можуть бути використані невстановленими особами з метою отримання прибутку від його відчуження та протиправного заволодіння вказаним об`єктом, будівлі побудовані із відсутністю дозвільних документів, що створюють небезпеку для життя та здоров`я людей, виникла необхідність у накладенні арешту саме із забороною відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди /ч.2 ст.170 КПК України/.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
При цьому, ч. 10 ст. 170 КПК України, зазначає, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна ч. 11 ст. 170 КПК України.
Слідчий суддя вважає обґрунтованими та такими, що повністю відповідають вимогам кримінального процесуального закону України, мотиви, які стали підставою для задоволення клопотання слідчого/прокурора та застосування такого обмежувального заходу як арешт майна. Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів доводи ухвали про накладення арешту на вищевказане майно, в судовому засіданні встановлено не було. Не було надано заявником і належних доказів, які б свідчили про те, що на даний час потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту відпала.
Слід зауважити, що на даному етапі провадження слідчий суддя не має процесуальних повноважень вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.
Також, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Крім того, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У той же час, як зазначає заявник, ОСОБА_3 на законних підставах набув право власності на нерухоме майно, щодо якого просить скасувати арешт, разом із тим, наявна заборона на його відчуження порушує права фізичної особи на володіння та розпорядження нерухомим майном.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року).

При цьому, доводи сторони заявника, що арешт на нерухоме майно, щодо якого йдеться у клопотанні, було накладено необгрунтовано, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки останнє досі є предметом розслідуваного кримінального правопорушення, яке проводиться, у той же час відсутність у заявника процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого не доводить необґрунтованість накладеного арешту майна, при цьому добросовісність набувача такого майна не є перешкодою для його арешту на цій підставі, оскільки такий арешт накладено з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст. 170 КПК України.

У той же час перевірка законності набуття ОСОБА_3 нерухомого майна у власність, може бути здійснена, у даному випадку, тільки повноважною особою (слідчим або прокурором) у кримінальному провадженні, зважаючи на відсутність у суду належним чином посвідчених документів та відповідних процесуальних повноважень.

Виходячи з вищевикладеного, виходячи із завдань кримінального провадження, беручи до уваги ознаки складу кримінального правопорушення, який розслідується у межах даного кримінального провадження, предмет доказування, а також факт не доведення необґрунтованості застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, як і не надання доказів того, що відпали підстави для накладення зазначеного арешту, слідчий суддя вважає, що арешт накладено обґрунтовано та на даний час в арешті майна не відпала потреба, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Таким чином, клопотання є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.9,131,170-174,309,376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
У задоволенні клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту з майна, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000107 від 19 червня 2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 197-1 КК України - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: