Дата документу 17.12.2019 Справа № 335/4398/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4398/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/2005/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Енергодар, Запорізької області, українки, громадянки України, яка незаміжня, має на утриманні малолітню дитину, середньо-спеціальну освіту, не працює, зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше судимої:

- 09 липня 2003 року Марганецьким районним судом Дніпропетровської областізач.1ст.309КК України до покарання у виді обмеження волі на строк

2 роки, на підставі ст.75 КК України, звільнена від відбування покарання з

випробувальним терміном строком на 2 роки;

-14 грудня 2006 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя за ч.3 ст.187. ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України, звільнена від відбуття покарання з випробувальним терміном строком на 3 роки;

-03 липня 2006 року Заводським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.309 КК України. Кримінальне провадження закрите на підставі ст.ст.282, 328, 330 КПК України;

-23 квітня 2007 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.71 КК України призначено остаточне покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 грудня 2006 року та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. 08 лютого 2011 року звільнена умовно-достроково від відбування покарання, невідбутий строк покарання 1 рік 1 місяць 8 днів,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2,4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.357 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Запоріжжя, українця, громадянина України, який не одружений, має на утриманні малолітню дитину, вищу освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше судимого:

-23 квітня 2012 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.121ККУкраїни до покарання у виді позбавлення волі на

строк 5 років, на підставі ст.ст.75,56 КК України, звільнений від

відбуття покарання з випробувальним терміном строком на 3 роки;

-18 грудня 2015 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.1 ст.122, ч.1 ст.185, ст.70 КК України до покарання у виді

обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбуття покарання з випробувальним терміном строком на 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_9 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2019 року, якою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 26 січня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наявні ризики, передбачені п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, що виключає можливість застосування до останніх більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалу суду першої інстанції від 28 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку не оскаржено.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вищевказану ухвалу суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачення відносно нього за ч.2 ст. 187 КК України є необґрунтованим, а ризики, на які посилається прокурор та були встановлені судом першої інстанції, жодним чином не доведені. Під вартою він перебуває вже досить тривалий час, що, з урахуванням положень «Закону Савченко», становить 5 років 10 місяців.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу не було вручено ані захисникам, ані обвинуваченим, та до клопотання не було долучено матеріалів на підтвердження викладених в клопотанні обставин.

Також апелянт вказує на те, що колективний розгляд цього питання щодо обох обвинувачених одночасно є порушенням принципу диференціації, персоніфікації та індивідуалізації кримінальної відповідальності, відповідно оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням вимог діючого кримінально-процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Крім того, ризики, на які посилається в клопотанні прокурор та були встановлені судом першої інстанції, жодним чином не підтверджені, тобто наведені стороною обвинувачення в усному клопотанні ризики є загальними, не підтверджені в достатній міри доказами і ґрунтуються на припущеннях, з урахуванням тривалого часу розгляду даного кримінального провадження девальвувалися, тому самі по собі не можуть бути підставою для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений до затримання постійно проживав в одному і тому ж населеному пункті, має зареєстроване місце проживання, міцні соціальні зв`язки в нього є матір, батько, рідний брат та неповнолітній син, який знаходиться на утриманні ОСОБА_10 .

Крім цього, сторона захисту вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде справедливим та обґрунтованим.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001417 від 01.04.2016, за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.2,4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.357 КК України, ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України.
Ухвалою колегії суддів від 13 серпня 2018 року вказане кримінальне провадження прийнято до провадження, у зв`язку із заміною головуючого судді, та призначено судовий розгляд.
Ухвалою колегії суддів від 08 жовтня 2019 року запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строком на 60 днів до 06 грудня 2019 року включно, яку ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 листопада 2019 року, стосовно ОСОБА_6 залишено без змін, в іншій частині (стосовно ОСОБА_7 ) не оскаржувалася.
У зв`язку з викладеним, враховуючи, що строк тримання під вартою обвинувачених спливає 06 грудня 2019 року, а в найближчий час (до 06 грудня 2019 року) призначити до розгляду та завершити розгляд вказаного кримінального провадження неможливо з поважних причин, судом в порядку ст. 331 КПК України поставлене на обговорення учасників процесу питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинувачених.
Прокурор у судовому засіданні просив залишити без змін запобіжний захід щодо обвинувачених та продовжити його строком на 60 днів, оскільки ризики, що слугували підставами для застосування запобіжних заходів, не змінились та продовжують існувати.
Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_11 у судовому засіданні заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вважають ризики, на які посилався прокурор, необґрунтованими і такими, що на теперішній час не існують, та просили змінити запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 на домашній арешт або будь-який інший більш м`який запобіжний захід, зазначивши, що у ОСОБА_6 погіршився стан здоров`я, вона страждає на ряд хронічних захворювань, має міцні соціальні зв`язки.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечували проти продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначили про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та просили застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід. Крім того, адвокат просив врахувати, що обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час знаходиться під вартою. При цьому, посилався на практику рішень Європейського суду щодо тривалого тримання особи під вартою.
Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявні заяви про проведення судового розгляду у їх відсутність.
Інші потерпілі у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримання апеляційних скарг, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор вважав за доцільне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки на теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, його захисника, доводи прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.1 ст.357 КК України, які є злочинами невеликої, середньої тяжкості та тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 є особою працездатного віку, який до затримання не був працевлаштований, за станом здоров`я скарг не має. За сімейним станом не одружений, має на утриманні малолітню дитину. Доказів щодо позитивної репутації та майнового стану обвинуваченого суду не надано. Раніше ОСОБА_7 двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи та проти власності. Розмір шкоди, заподіяної інкримінованими обвинуваченим злочинами, виходячи зі змісту цивільних позовів, є значним.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи апелянтів про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Доводи сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, є передчасними і мають перевірятися при розгляді провадження судом першої інстанції в установленому законом порядку.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 , в т.ч. про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, правильності висновків суду не спростовують.
Той факт, що суд оскаржуваною ухвалою вирішив питання про запобіжні заходи відносно обох обвинувачених (на що звертає увагу сторона захисту), на думку колегії суддів, не свідчить про незаконність вказаної ухвали та не є підставою для її скасування.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 28 листопада 2019 року, якою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, до 26 січня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4