Провадження №11-кп/801/441/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0001296 внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань від 19.06.2019, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року по обвинуваченню
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жмеринки Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, студента, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2020 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 19.06.2019 року близько 00 год. 03 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВМW 535LI» державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по вул. Пирогова в м. Вінниці, в напрямку вулиці Гніванське шосе, в районі опори лінії електропередач № 28, не надавши переваги у русі, перед початком розвороту ліворуч не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, допустив зіткнення з технічно-справним мотоциклом «Suzuki DRZ-400», держаний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по належній смузі у зустрічному напрямку. Після вчинення ДТП водій ОСОБА_7 самовільно перемістив транспортний засіб, однак в подальшому повернувся на місце події. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 809 від 02.09.2019 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла, забій м`яких тканин шийно-грудного відділу хребта, закрита травма грудної клітини - переломи 4, 5, 6, 7, 8-го ребер зліва, закритий перелом акромінального кінця лівої ключиці із незначним зміщенням, закрита травма живота без пошкодження внутрішніх органів, садно 5-го пальця лівої кисті, садно в ділянці лівого гомілково-ступневого суглоба», які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя, але за своїм характером такі, що тягнули за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 676 від 15.11.2019 року, у дорожній ситуації водій мотоцикла ОСОБА_9 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 шляхом термінового гальмування з зупинкою до смуги руху даного автомобіля, при цьому в діях ОСОБА_9 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди;
В даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «ВМW 535LI» державний номерний знак НОМЕР_2 - ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 2.9 (а), п. 10.1, ч. 2 п. 10.4, п. 2.10 (а, б, в, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306, де зазначено: п.2.9 (а) - «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;ч.2 п.10.4 - «Водій,що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам». Порушення вимог п. 10.1, ч. 2 п. 10.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року у зв`язку з невідповідністю призначеного судом додаткового покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Просить ухвалити новий вирок яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного судом основного покарання строком на 1 рік.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при призначенні додаткового покарання не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 злочин вчинив в стані алкогольного сп`яніння, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, крім того, після вчинення злочину, переміщав автомобіль та вживав заходів для уникнення відповідальності.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року. Просить винести нове рішення, яким звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим та провадження у справі закрити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що він примирився з потерпілим, про що обоє подали відповідну заяву.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив суд задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив суд задовольнити його апеляційну скаргу.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а доводи апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого не спростовують висновків суду.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують i обтяжують покарання.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.
Крім цього, відповідно до роз`яснень п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати, з-поміж іншого, i йога минуле, зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей (адміністративних стягнень).
При призначенні обвинуваченому покарання суд дотримався вимог названого закону i роз`яснень постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного i призначив ОСОБА_7 покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Посилання прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого про те, що суд не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання - суд вважає безпідставним, оскільки дані обставини були враховані судом першої інстанції під час винесення вироку.
На переконання апеляційного суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання суд врахував тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст.12 КК України є злочином не великої тяжкості, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
З урахуванням наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, які були встановлені судом першої інстанції та перераховані у вироку, з урахуванням особи винного, його готовності понести покарання, навіть за наявності обставин, що обтяжують покарання, дають підстави суду вважати, що судом належним чином вмотивовано можливість призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Крім цього судом під час судового розгляду встановлено готовність до виправлення обвинуваченого зі здійсненням суспільного впливу та під контролем органів пробації, тому звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, здатне досягти мети кримінального судочинства в частині виправлення та перевиховання особи винного, та попередження вчинення нових злочинів.
Стосовно визначеного судом терміну позбавлення прав керування, суд зазначає, що таке додаткове покарання визначено судом в межах санкції частини статті. Натомість прокурорм не наведені доводи, які б давали суду апеляційної інстанції вважати, що призначене додаткове покарання не є достатнім для запобігання вчиненню обвинуваченим нових злочинів.
Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого, суд зазначає, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим на підставі ст.46 КК України може мати місце у провадженнях, де об`єктами злочинних посягань виступають приватні інтереси особи (потерпілого). Так, у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.286 КК України приватний інтерес (життя та здоров`я особи) має превалююче значення на публічним інтересом (безпека руху та експлуатація транспорту), проте в даному випадку грубе порушення особою правил дорожнього руху, а саме керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння поряд з іншими даними про особу винного (попередні неодноразові притягнення до адміністративної відповідальності, в тому числі і за порушення Правил дорожнього руху України) вказують на такі суттєві обставини, які не дають підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Порушення вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули скасування чи зміну судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлені, через що вирок суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2020 року у кримінальному провадженні №0001296 внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань від 19.06.2019 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду Касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: