02.01.2020
Справа № 642/2061/16-к
н/п 1-кп/642/379/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться зазначена кримінальна справа.

Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У судовому засіданні прокурор просив продовжити строки застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 , що тримається під вартою, строк якого закінчується.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник проти клопотання прокурора заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність прокурором наявності ризиків.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, беручи до уваги те, що обставини, які послугували підставою для обрання судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого, та які були встановлені попередньо, на даний час мають місце і не змінились.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На даний час є наявними ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України: а саме можливість переховування від органів досудового розслідування та суду; можливий незаконний вплив на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення інших кримінальних правопорушень.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не одноразово судимий та перебував в розшуку, тобто залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Приймаючи до уваги, що судовий розгляд даного обвинувального акту триває, по суті не розпочато по епізоду, в якому ОСОБА_5 звинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за ч.2 ст.186 КК України, після зміни йому запобіжного заходу на домашній арешт, а також, що на цей час у суду немає підстав вважати відсутніми ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку, що обраний відносно нього запобіжний захід слід продовжити ще на 60 діб.

Керуючись ст. ст. 331, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 24 лютого 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1