Дата документу 18.03.2020 Справа № 317/3823/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3823/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/679/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції із приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 27 травня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 132600 гривень.

Стягнуто з ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_9 52200 гривень на відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілої ОСОБА_11 та 17400 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь ОСОБА_12 7910 гривень в рахунок відшкодування витрат на поховання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

23 жовтня 2016 року приблизно о 19 годині ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Opel Admiral А», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «Бджілка», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Центральної в с. Лежине Запорізького району, Запорізької області, з боку с. Новостепнянського в напрямку с. Степного. В цей же час, в зустрічному йому напрямку, по смузі його руху, рухались пішоходи ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Під час подальшого руху по вказаній проїжджій частині, в районі буд. 53 ОСОБА_7 , здійснюючи рух у темну пору доби зі швидкістю, яка перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті та безпечну швидкість за умовами видимості дороги, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на проїжджий частині пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , маючи технічну можливість уникнути наїзду на них шляхом своєчасного застосування мір гальмування з моменту виявлення останніх на проїжджій частині як при русі з дійсною швидкістю, так і при русі з максимально безпечною швидкістю за умовами видимості в напрямку руху та з максимальною допустимою швидкістю руху в межах населеного пункту, відповідних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 12.2, 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:
- п. 12.2: «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;
- п. 12.3: «Уразі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;
- п. 12.4: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»;
- п.12.9: «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил»
Порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала несумісні з життям тілесні ушкодження, від яких померла на місці події, а пішохід ОСОБА_13 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Безпосередньо після порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем «Opel Admiral А», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з причепом «Бджілка», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоївши наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечний для життя стан, в якому він внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів щодо самозбереження. ОСОБА_7 усвідомлюючи це, відповідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та п. 2.10 г) Правил дорожнього руху, був зобов`язаний вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілого до лікувального закладу. Незважаючи на це, ОСОБА_7 , будучи особою, яка поставила потерпілого ОСОБА_13 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому останній внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілого та маючи таку об`єктивну можливість, вжити заходів для надання допомоги ОСОБА_13 не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а самовільно покинув місце дорожньо-транспортної події.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що наявна в матеріалах кримінального провадження характеристика за місцем проживання обвинуваченого є нейтральною, а його поведінка після вчинення злочинів, у тому числі, під час розгляду справи в суді, свідчить про його різко негативну характеристику.

В результаті злочину загинула його мати, а іншого пішохода було тяжко травмовано і через короткий проміжок часу він помер у лікарні від серцевого нападу, при цьому, обвинувачений навіть не намагався загальмувати, а після наїзду на пішоходів втік з місця події, хоча мав можливість та був зобов`язаний надати першу медичну допомогу постраждалим.

Крім того, обвинувачений свідомо намагався знищити докази його причетності до злочину, зокрема свій автомобіль, на якому він скоїв наїзд, повністю розібрав та продав більшість його вузлів і агрегатів.

Протягом 10 місяців обвинувачений переховувався від органів досудового розслідування і був викритий лише за його допомоги, через анонімний дзвінок, який надійшов завдяки розміщеному оголошенню з проханням знайти свідків ДТП.

Звертає увагу, що навіть після направлення обвинувального акту до суду, обвинувачений допускав негідну поведінку, з`являвся в судове засідання у нетверезому стані, систематично пропускав судові засідання без поважних причин, що потягло за собою затягування розгляду справи та необхідність заміни йому запобіжного заходу на тримання під вартою.

За весь час з моменту скоєння злочинів обвинувачений жодного разу не вибачився перед ним та родичами потерпілих, не намагався відшкодувати завдану злочинами шкоду, не повідомив свого страховика про подію ДТП, чим ускладнив процес відшкодування збитків страховою компанією.

Вважає, що вищевказані факти свідчать про виключно негативну характеристику обвинуваченого, відсутність у нього щирого каяття, у зв`язку з чим, він заслуговує на максимально суворе покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а в решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що потерпілий фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, стійких соціальних зв`язків не має, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням наслідків злочину у вигляді смерті потерпілої, відношення обвинуваченого до скоєних злочинів, відсутності каяття, спроби втекти з місця події та уникнути кримінальної відповідальності, думки потерпілих, які наполягали на призначенні йому найсуворішого покарання, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, з призначенням на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточного покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, що буде дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 135 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в максимальних межах санкції, за ч. 2 ст. 286 КК України було призначене покарання в наближених до максимальних межах санкції та з призначенням додаткового покарання в максимальному розмірі, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на відсутність обтяжуючих покарання обставин та дані про особу обвинуваченого, у колегії суддів відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_7 покарання в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного врахування судом першої інстанції поведінки обвинуваченого та відсутності пом`якшуючих покарання обставин, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні ОСОБА_7 покарання, та прийшов до висновку про відсутність підстав для призначення йому покарання в мінімальних межах санкції.

Інші доводи апеляційної скарги потерпілого, які зводяться до того, що обвинувачений як після вчинення злочинів, так і під час судового розгляду поводив себе негативно, вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, в тому числі, наслідки вчинених злочинів, відсутність каяття та намагання уникнути кримінальної відповідальності.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог, та вирішення питання про зарахування ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з огляду на наступне.

Із вироку вбачається, що початок строку відбування ОСОБА_7 судом постановлено рахувати з дня його затримання з 27 травня 2019 року і запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, яким передбачено зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що в розумінні ч. 1 ст. 5 КК України є зворотною дією закону, який «іншим чином поліпшує становище особи».

У тому разі, коли особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню також підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, однак в такому випадку це вже буде прямою дією закону в часі.

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як зворотної, так і прямої дії кримінального закону в часі.

Частина 2 статті 5 КК України визначає, що Закон про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

В той же час Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у наступній редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Таким чином, Закон № 2046-VIII від 18 травня 2017 погіршує становище осіб, а тому не має зворотної дії у часі, тобто він не може поширюватися на факти й відносини, що виникли до його прийняття, про що фактично і йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого.

У випадку, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч. 2 ст. 5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Якщо особа вчинила злочин починаючи з 21 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягатиме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, що буде прямою дією цього закону в часі.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, злочини, передбачені ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 вчинив 23 жовтня 2016 року, тобто в період дії ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

У відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 було в даному кримінальному провадженні було застосовано попереднє ув`язнення з 27 травня 2019 року по день набрання вироком суду законної сили по 18 березня 2020 року.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про необхідність зарахування ОСОБА_7 строку тримання під вартою з 27 травня 2019 року по день набрання вироком законної сили включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 грудня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, змінити.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 травня 2019 року по 18 березня 2020 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4