Справа № 191/785/17
№ 1-кп/183/314/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Ухвалено 25 лютого 2020 року в м. Новомосковськ Дніпропетровської області.

Колегія суддів Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002103 відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веселе, Синельниківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
потерпілого - ОСОБА_8 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що маючи давні неприязні відносини з ОСОБА_8 через те, що останній підозрює ОСОБА_5 у скоєні протиправних дій, бажаючи помститися за такі підозри, у нього виник злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_8 , для чого ОСОБА_5 , маючи при собі заздалегідь підготовлену сокиру, 19 жовтня 2016 року приблизно о 17:00 годині на своєму автомобілі «ВАЗ 2106», номерний знак НОМЕР_1 , прибув до домоволодіння АДРЕСА_2 , де знаходився ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті останньому і бажаючи їх настання, ОСОБА_5 , перебуваючи біля вказаного домоволодіння, діставши з автомобіля заготовлену ним сокиру, яку утримуючи в обох руках став наближатися до ОСОБА_8 , при цьому висловлюючи погрози вбивством та демонстративно замахуючись сокирою в ділянку життєво важливого органу - голову потерпілого, намагався реалізувати свій намір на вбивство.
Потерпілий ОСОБА_8 , зважаючи на обстановку та обставини які склалися, розміри сокири, агресивний стан нападаючого, бажаючи припинити протиправні дії ОСОБА_5 , при замаху та нанесенні останнім удару, відбив сокиру своєю лівою рукою, внаслідок чого сокира випала з рук ОСОБА_5 , таким чином запобігши нанесенню удару в ділянку життєво-важливого органу голову.
Відбита сокира потрапила потерпілому у ліву бокову поверхню грудей по заднє-паховій лінії на рівні V-го ребра та лівої поперекової області по заднє-паховій лінії, заподіявши ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: синця лівої бокової поверхні груди по заднє-паховій лінії на рівні V-го ребра, синця лівої поперекової області по заднє-паховій лінії, на тлі якого поверхнева забита рана, які як кожне окремо, так і в своїй сукупності відповідають категорії легких тілесних пошкоджень, у відповідності з висновками судового експерта №16-Е від 16.01.2017 року.
Таким чином, ОСОБА_5 не вчинив усі необхідні дії, спрямовані на умисне вбивство, які вважав за необхідне з причин, що не залежали від його волі, оскільки знаряддя злочину сокира була вибита з рук потерпілим. Втративши сокиру та розуміючи, що не зможе довести до кінця свій злочинний умисел, ОСОБА_5 покинув місце скоєння злочину.

Дії ОСОБА_5 органами досудового розслідування кваліфіковані як незакінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині за ч. 3 ст. 15 ч. 1 с. 115 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України не визнав та пояснив, що 19.10.2016 року він прийшов до ОСОБА_8 поговорити з метою припинення негативних висловлювань з боку останнього на адресу родини ОСОБА_9 . Коли він підійшов до двору ОСОБА_8 , останній злякався та схопив сокиру, якою замахнувся на нього. Для того щоб уникнути удару сокирою він перехопив руку ОСОБА_8 та вдарив його декілька разів в передню частину тулуба. Після вказаних дій ОСОБА_8 випустив з рук сокиру, яка упала за його спину, одразу після цього він пішов.

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 19.10.2016 року він та дружина знаходилися біля свого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , до них на автомобілі приїхав ОСОБА_5 та погукав його поговорити. ОСОБА_5 він сказав, що за вкрадених у нього кролів йому прийдеться заплатити. В розмові ОСОБА_5 почав йому погрожувати, говорив, що вб`є. ОСОБА_5 під час конфлікту замахнувся на нього сокирою, яку привіз в автомобілі, однак щоб уникнути удару він відбив сокиру, та впала йому за спину, зачепивши 2 рази: по ключиці та в районі лівої нирки. Після цього він підняв сокиру та хотів нею налякати ОСОБА_5 , але останній втік. В той же вечір він повідомив в поліцію про злочин та поїхав в лікарню, щоб зафіксувати тілесні ушкодження, сокиру передав поліції через 5-7 днів після події, до цього сокира знаходилася у нього дома у мішку.

Свідок ОСОБА_10 будучи допитана в судовому засіданні пояснила, що 19.10.2016 року вона з чоловіком ОСОБА_8 прийшли додому, автомобіль ОСОБА_5 стояв у них біля двору. ОСОБА_5 погукав ОСОБА_8 поговорити, про що говорили не чула, агресії та скандалу не було, всієї події не бачила, звідкіля взялася сокира також не бачила, однак бачила, як ОСОБА_5 підняв її над головою обома руками, а ОСОБА_8 , щоб уникнути удару відбив сокиру рукою, куди падала сокира теж не бачила, оскільки подія відбулася надто швидко, після чого ОСОБА_5 втік. ОСОБА_8 заніс сокиру в двір та сказав, що болить спина. У ОСОБА_8 був синець на спині та грудній клітині. Цього ж дня поїхали в лікарню, де ОСОБА_8 оглянув лікар хірург після чого поїхали до поліції та написали заяву про злочин. Згодом ОСОБА_8 їй розповів, що відвіз сокиру в мішку до поліції.

Свідок ОСОБА_11 , будучи допитана в судовому засіданні пояснила, що вона та її чоловік ОСОБА_5 мають неприязні стосунки з ОСОБА_8 через те, що останній їх ображає. Про події, які відбувалися 19.10.2016 року, вона дізналася через 1-2 місяці, коли викликали в поліцію, саме тоді ОСОБА_5 їй розповів як саме все відбувалося. ОСОБА_5 їй розповів, що вирішив поговорити з ОСОБА_8 з приводу образ та пішов до нього додому, біля двору ОСОБА_8 почав кричати на ОСОБА_5 , під час розмови ОСОБА_8 схопив сокиру та замахнувся на ОСОБА_5 , але той, щоб уникнути удару, відбив сокиру та вдарив ОСОБА_8 пару разів кулаком в грудну клітину, після чого відразу пішов.

Також, колегією суддів були безпосередньо досліджені наступні письмові докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а саме:

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 19.10.2016 року відповідно до якого ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_5 спричинив йому тілесні ушкодження (т. 2 а.п.9);
-акт судово-медичного обстеження № 322 від 24.10.2016 року відповідно до якого при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_8 встановлені тілесні пошкодження у вигляді синця передньої поверхні груди зліва між середнє-ключичною і переднє-пахвовою лініями, синця лівої бокової поверхні груди по заднє-пахвовій лінії на рівні V ребра, синця лівої поперекової області по заднє-пахвовій лінії, на тлі якого поверхнева забита рана. Всі тілесні ушкодження як кожен окремо, так і у своїй сукупності відповідають категорії легких тілесних ушкоджень та заподіяні дією тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею (т. 2 а.п. 11-12);
-заява ОСОБА_8 від 19.12.2016 року про долучення до справи в якості речового доказу сокири, якою ОСОБА_5 наносив йому тілесні ушкодження (т.2 а.п. 26);
-протокол огляду предмета від 19.12.2016 року в ході проведення якого було оглянуто сокиру, яку добровільно надав ОСОБА_8 , якою, за його словами, було нанесено йому тілесні ушкодження ОСОБА_5 (т. 2 а.п. 27, 28);
-речовий доказ сокиру (т. 2 а.п. 29, 30);
-висновок експерта № 16-Е від 16.01.2017 року відповідно до якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_8 встановлені тілесні пошкодження у вигляді синця передньої поверхні груди зліва між середнє-ключичною і переднє-пахвовою лініями, синця лівої бокової поверхні груди по заднє-пахвовій лінії на рівні V ребра, синця лівої поперекової області по заднє-пахвовій лінії, на тлі якого поверхнева забита рана. Всі тілесні ушкодження як кожен окремо, так і у своїй сукупності відповідають категорії легких тілесних ушкоджень та могли утворитися не менш ніж від 3-х травматичних впливів тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею в межах контакту (т. 2 а.п. 37-38);
-протокол проведення слідчого експерименту від 23.01.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , в ході проведення якого останній розказав та показав як ОСОБА_5 наносив йому удари, та в яку саме ділянку тіла влучила сокира при падінні (т. 2 а.п. 39-42);
-висновок експерта № 30 від 23.01.2017 року відповідно до якого у ОСОБА_8 встановлені тілесні пошкодження у вигляді синця передньої поверхні груди зліва між середнє-ключичною і переднє-пахвовою лініями, синця лівої бокової поверхні груди по заднє-пахвовій лінії на рівні V ребра, синця лівої поперекової області по заднє-пахвовій лінії, на тлі якого поверхнева забита рана, механізм виникнення яких не суперечить механізму виникнення тілесних ушкоджень, встановлених при проведенні слідчого експерименту ( т. 2 а.п.44-45).

Суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також перевіривши і оцінивши усі доводи учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.
За змістом частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Згідно зі статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог частини 1 статті 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 284 цього Кодексу.
Положенням статті 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно з вимогами статті 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до частини 2 статті 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та вирішення питань, зазначених у статті 374 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини, бажає її настання (прямий умисел) або хоча і не бажає настання смерті іншої особи, але свідомо припускає її настання (непрямий умисел).

Згідно з частиною 1 статті 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Вказана позиція висвітлена в правовому висновку викладеному в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 року по справі № 760/4968/15-к.

Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства, оцінивши безпосередньо досліджені судом докази, колегія суддів вважає, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженню було проведено неповно, однобічно та без з`ясування всіх фактичних обставин кримінального провадження, внаслідок чого фактичні обставини, які наведені у формулюванні обвинувачення, є недоведеними, достовірні та допустимі докази, якими підтверджується умисел ОСОБА_5 направлений на умисне вбивство ОСОБА_8 , стороною обвинувачення суду не надані.

Даючи власну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам, колегія суддів вважає, що відомості, які містяться в них, не містять достатніх, вагомих та чітких даних, які б давали підстави для безсумнівного висновку про наявність в дія ОСОБА_5 складу інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Колегія суддів, вважає, що фактично основою висунутого ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК України є показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 згідно яких обвинувачений ОСОБА_5 мав намір на вбивство ОСОБА_8 , але смерть не настала з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий здійснив активний опір і відбив сокиру.

Разом з тим, на думку суду, показання потерпілого ОСОБА_8 є суперечливими та не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим унеможливлюють категоричний висновок про те, що ОСОБА_5 діяв саме з умислом на його вбивство за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_12 є прямо протилежними показанням потерпілого ОСОБА_8 в яких обвинувачений вказує, що саме ОСОБА_8 здійснював напад на нього з сокирою, а ОСОБА_5 щоб не отримати удару, рукою відбив сокиру, яка, випавши з рук ОСОБА_13 , впала йому за спину, спричинивши тілесні ушкодження.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження вказана ОСОБА_5 версія органами досудового розслідування взагалі не перевірялась.
Так, звертаючись 19.10.2016 року о 19.00 годині до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, потерпілий ОСОБА_8 вказав на конкретну особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження, надав відповідні пояснення з приводу події, яка відбулася у нього біля домоволодіння. Разом з тим, органами досудового розслідування безпосередньо після події належних оперативних-розшукових дій з метою швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, вчинено не було.

Як вбачається із заяви ОСОБА_8 , знаряддя вчинення злочину, а саме сокиру він добровільно передав працівникам поліції 19.12.2016 року, тобто через 2 місяці з дня вчинення правопорушення, при цьому в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_14 було зазначено, що сокиру він відвіз власноруч до поліції через 5-7 днів після події.

Органами досудового розслідування не було здійснено жодних процесуальних дій для встановлення причетності наданої ОСОБА_8 сокири до події, яка відбувалася 19.10.2016 року між ним та обвинуваченим ОСОБА_12 , при цьому органами досудового розслідування 19.12.2016 року вказана сокира була визнана речовим доказом.

Стороною обвинувачення не доведено, що добровільно надана потерпілим ОСОБА_8 сокира є знаряддям вчинення злочину та належить ОСОБА_5 , жодних доказів, які б свідчили про будь-який зв`язок саме цієї сокири з подіями, які мали місце 19.10.2016 року, та на які вказує потерпілий ОСОБА_8 прокурором не надано.

Крім того, жодних дій направлених на збирання доказів за якими можна було б провести експертні дослідження вказаного предмета, висновки яких використати в якості доказів, в тому числі, що надана сокира має відношення до подій, які відбувалися 19.10.2016 року, належить ОСОБА_5 та є знаряддям вчинення злочину органами досудового розслідування взагалі зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
З огляду на зазначене колегія суддів, вважає, що протокол огляду предмета від 19.12.2016 року в ході якого було оглянуто сокиру, добровільно надану ОСОБА_8 , якою з його слів йому було спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_5 19.10.2016 року (т. 2 а.п. 27-28) та речовий доказ у виді сокири, є неналежними доказами, оскільки приналежність наданого предмету до вчинення злочину ОСОБА_5 в сукупності з іншими доказами, не знайшла свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження.
Крім того, під час огляду в судовому засіданні сокири, яка визнана речовим доказом по кримінальному провадженню, потерпілий вказав, що сокира схожа на ту, яку він добровільно надав поліції, але та сокира, яку він надав була в крові, а та, що продемонстрована в судовому засіданні чиста. Крім того, на пакеті в якому речовий доказ був запакований та зберігався в камері схову Синельниківського ВП вказано, що добровільно надана ОСОБА_8 сокира була оглянута слідчим 13.12.2016 року, що взагалі суперечить, як заяві ОСОБА_8 про долучення до справи в якості речового доказу сокири, так і протоколу огляду предмета - сокири, які датовані 19.12.2016 року.

Також, колегія суддів вважає, що протокол слідчого експерименту від 23.01.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 фактично є підтвердженням наданих на досудовому розслідуванні показань щодо обставин вчиненого проти нього злочину, що суперечить меті слідчого експерименту відповідно до ст. 240 КПК України, тому не приймається судом як окремий доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_5 .

Висновок експерта №30 від 23.01.2017 року, у якому використовуються дані проведеного слідчого експерименту та показання ОСОБА_8 , також не є доказом підтвердження винуватості ОСОБА_12 , оскільки вказаний висновок є похідним від зазначеного вище протоколу слідчого експерименту, який не прийнятий судом як окремий доказ на підтвердження винуватості ОСОБА_5 .

До показань свідка ОСОБА_10 суд ставиться критично, оскільки вона є дружиною потерпілого ОСОБА_8 , в силу чого свідок є заінтересованою в підтриманні позиції потерпілого.

При ухваленні вироку суд також не бере до уваги показання свідка ОСОБА_11 щодо обставин вчинення злочину, оскільки вона очевидцем подій 19.10.2016 року не була, про них їй відомо виключно зі слів обвинуваченого ОСОБА_5 , крім того вказаний свідок є дружиною обвинуваченого ОСОБА_5 , в силу чого також є заінтересованою в підтриманні позиції обвинуваченого.

Надані прокурором інші письмові докази протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 19.10.2016 року, акт судово-медичного обстеження № 322 від 24.10.2016 року, висновок експерта № 16-Е від 16.01.2017 року, які були досліджені в судовому засіданні, не містять достатніх, достовірних відомостей про усі істотні обставини вчинення злочину, тому також не можуть покладатись в основу обвинувального вироку суду.

Згідно з основними засадами кримінального судочинства, які закріплені в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ст. 62 Конституції України та статей 17, 373 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Отже з урахування викладеного, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що своїми діями ОСОБА_5 19.10.2016 року вчинив незакінчений замах на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_8 .

Таким чином, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримавшись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримавшись принципу диспозитивності, тобто діючи виключно у межах своїх повноважень та компетенції, вирішивши у вказаному кримінальному провадженні лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, зберігаючи при цьому об`єктивність і неупередженість та створивши при цьому необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачення відносно ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України фактично ґрунтується на припущеннях, надані суду докази не містять достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, достовірних та беззаперечних відомостей про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а викликають у суду розумний сумнів, який слід трактувати на користь обвинуваченого, у зв`язку з чим відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України його слід виправдати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та виправдати його, у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Сокиру, визнану речовим доказом постановою слідчого від 19.12.2016 року, яка передана на зберігання до камери схову Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області - знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3