Провадження № 11-кп/811/1337/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Свалява Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 187 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання: за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, за ч.2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна, що є його власністю.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна, що є власністю засудженого.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня його затримання 22 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України від 26.11.2015 №838-VIII) зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 22.10.2016 року по 20.06.2017 року включно.

Вирішено питання з речовими доказами, судовими витратами та цивільним позовом.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 1 вересня 2016 року близько 15 год. 30 хв., перебуваючи навпроти будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, з метою заволодіння майном ОСОБА_10 завдав їй одного удару в ділянку лівої частини щелепи. Після цього, вириваючи жіночу сумку, яку потерпіла тримала на лівому плечі, повалив останню на землю та заволодів належним майном на загальну суму 3906 грн. У результаті падіння потерпіла зламала п`ятий палець лівої кисті, чим їй було заподіяно середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_7 на вул. Собранецькій у м. Ужгорода, діючи повторно, вчинив ряд грабежів, а саме:

6 вересня 2016 року близько 14 год. 35 хв. відкрито викрав майно ОСОБА_11 на загальну суму 1923 грн., чим заподіяв потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму;

9 вересня 2016 року близько 11 год. 30 хв. вдарив кулаком по голові ОСОБА_12 , заподіявши їй легких тілесних ушкоджень, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я, та відкрито викрав належне її майно на загальну суму 1061 грн.;

15 вересня 2016 року близько 12 год. завдав один удар рукою в голову ОСОБА_13 , заподіявши їй легких тілесних ушкоджень, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я, та відкрито викрав належне їй майно на загальну суму 866 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у частині засудження його за ч. 2 ст. 187 КК України у зв`язку із невірною кваліфікацією його дій, зокрема стосовно епізоду крадіжки у потерпілої ОСОБА_10 . Обвинувачений звертає увагу на те, що повністю визнає свою вину у викраденні майна потерпілої, однак він не застосовував до неї фізичного насильства, небезпечного для її життя, та сама ж потерпіла з цього приводу давала суперечливі покази, спочатку вона стверджувала, що в неї зламався палець внаслідок падіння на землю, у судовому засіданні ж повідомила, що під час того, як він виривав у неї сумку, водночас будь-яких інших доказів, які доводили б чи спростовували ці обставини у матеріалах справи немає, а відтак його обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях. При цьому зауважує, що під час розгляду справи суд був упереджений та задовольняв всі клопотання сторони обвинувачення, відмовляючи при цьому у задоволенні заявлених захистом клопотань, що позбавило його можливості довести свої покази в судовому засіданні.

Також на переконання обвинуваченого, суд першої інстанції допустив помилку при зарахуванні йому строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання.

Окрім цього, на його переконання, при призначенні покарання судом недостатньо враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини, що він повернув потерпілій викрадений телефон, що вказує на відшкодування завданої шкоди, а відтак у суду є всі підстав для застування до нього вимог ст. 69 КК України.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить дослідити кримінальне провадження на предмет правильної кваліфікації його діянь, врахувати всіх обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, та позитивної характеристики застосувати положення ст.ст. 69, 69-1 КК України, та застосувати положення Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України, при призначенні йому покарання застосувати ст.69 КК України, а також зарахувати у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 22 жовтня 2017 року до набрання вироком законної сили.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що факт нанесення обвинуваченим удару кулаком по обличчю, на якому наполягала потерпіла ОСОБА_14 , не призвів до настання тілесних ушкоджень, а спричинення потерпілій перелому пальця з метою досягнення результату заволодіння майном потерпілого, не охоплювалось умислом ОСОБА_7 , у зв`язку з чим його дії не підлягають кваліфікації за ст.187 КК України, а підлягають перекваліфікації на ч.2 ст.186 КК України.

Захисник переконаний, що наявність у ОСОБА_7 декількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини та наявність на утриманні малолітньої дитини 2014 р.н., дружини та непрацездатних батьків, зокрема мами з інвалідністю ІІІ групи та тата пенсіонера, дають підстави для застосування до нього ст. 69 КК України.

Окрім цього, на переконання адвоката, суд неправильно зарахував ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення до двох днів позбавлення волі лише до 20.06.2017, а не до набрання вироком законної сили.

Прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження в частині призначеного покарання скасувати. Визнати винним ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України в обсязі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, за ч.2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 9 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, не в повній мірі врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, також особу обвинуваченого, який раніше судимий за аналогічні корисливі злочини, скоїв нові корисливі кримінальні правопорушення, за місцем проживання характеризується негативно, після звільнення з місць позбавлення волі не вжив заходів до працевлаштування з метою забезпечення себе законним джерелом доходу.

На його переконання, судом першої інстанції необґрунтовано зазначено щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, оскільки обвинувачений частково не визнав свою вину у вчинених кримінальних правопорушеннях.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання поданих апеляційних скарг, прокурора на підтримання поданої прокурором Ужгородської місцевої прокуратури апеляційної скарги, який заперечив проти апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають до часткового задоволення, а апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.
Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження й підтверджується наявними доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.
Сам обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду свою вину у вчиненні інкримінованих йому дій визнав частково, зокрема визнав свою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, а за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_10 визнав свою вину у викраденні майна потерпілої, однак заперечив застосовування до неї фізичного насильства, а тому, на його переконання, його дії за вказаним епізодом слід кваліфікувати як грабіж за ч.2 ст.186 КК України, а не як розбій.
Диспозицією ч. 2 ст. 186 КК України передбачено кримінальну відповідальність за відкрите викрадення чужого майна поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
Водночас, в ст. 187 КК України під розбоєм розуміється напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Критерієм розмежування насильницького грабежу від розбою є характер і тяжкість застосованого насильства як способу заволодіння чужим майном: при розбої воно є небезпечним для життя і здоров`я, а при грабежі такої небезпеки не несе.
У розумінні ст. 187 КК України небезпечним для життя чи здоров`я насильством є умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
Насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, яке не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Намір протиправно вилучити чуже майно й обраний спосіб його досягнення, який зазвичай включає в себе сукупність цілеспрямованих дій, становлять нерозривне ціле як елементи складу одного злочину. Якщо ж кілька послідових дій, об`єднаних єдиним умислом, містять ознаки різних злочинів, передбачених конкуруючими кримінально-правовими нормами, вчинене підлягає єдиній кваліфікації за ознаками більш тяжкого з них.
З огляду на наведене, діяння, спрямоване на заволодіння чужим майном, яке було розпочато як грабіж, однак під час розвитку подій переросло у розбій, підлягає кваліфікації за статтею 187 КК України.
Згідно зі звукозаписом судового засідання від 24 березня 2017 року у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 01.09.2016 року близько 15 год. 30 хв. вона йшла з магазину «Дастор» на вул. Собранецькій у м. Ужгороді у напрямку вул. Гойди. Неподалік перехрестя вулиць Собранецької та Митної вона відчула, що хтось підбігає до неї, це був ОСОБА_7 . Він повернувся до неї, лівою рукою схопив сумку, а правою вдарив її кулаком в обличчя, внаслідок чого вона впала на землю. З огляду на те, що вона продовжувала міцно тримати сумку, обвинувачений ОСОБА_7 почав волочити її по землі, шарпаючи за сумку з тією метою, щоб потерпіла відпустила сумку. Внаслідок вказаних дій обвинуваченого потерпіла ОСОБА_10 зламала палець.
Таким чином, як встановлено судом, ОСОБА_7 , реалізуючи умисел на незаконне заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 , ударив кулаком в обличчя потерпілу, надалі почав виривати у неї сумку, з метою заволодіння якою повалив її на землю, внаслідок чого потерпіла зламала палець лівої кисті. Відповідно до висновку судово - медичної експертизи від 18 листопада 2016 року № 1132 спричинені потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження за характером належить до ушкоджень середньої тяжкості - внутрісуглобовий перелом дистального мета епіфізу середньої фаланги 5 пальця лівої кисті. Окрім цього, як вбачається з вказаного висновку експертизи у потерпілої виявлено забійна садна лівої кисті, забійна садна правого колінного суглобу та забійна садна променево-зап`ястного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної втрати працездатності.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин, ОСОБА_7 , реалізуючи умисел на заволодіння майном потерпілої, застосовуючи до останньої насильство, яке спочатку не носило характер небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, однак у ході досягнення мети заволодіння сумкою потерпілої ОСОБА_10 , за наявності супротиву останньої, своїми умисними протиправними діями сричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді перелому пальця лівої кисті, що належить до ушкоджень середньої тяжкості, та такими діяннями утворює склад злочину розбій.
З огляду на викладене вище, колегія суддів переконана, що доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника не дають достатніх підстав для висновку про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України.
Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого, його захисника та прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, то колегія суддів апеляційного суду вважає такі безпідставними.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини вчинення злочинів, зокрема обвинувачений під час вчинення кримінальних правопорушень застосовував фізичне насильство до потерпілих, наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який раніше судимий та після відбуття покарання за вчинення аналогічних умисних злочинів на шлях виправлення не став, а звільнившись з місць позбавлення волі у липні 2017 року через незначний проміжок часу знову вчинив умисні злочини, поєднані із застосуванням насильства до потерпілих, наявність в обвинуваченого на утриманні малолітньої дитини 2014 року народження, дружини та непрацездатних батьків матері-інваліда 3 групи та батька - пенсіонера.
З аналізу норми ст. 69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми можливе лише у тому випадку, якщо встановлені по справі обставини, зокрема, що пом`якшують покарання, та характеризують особу-винного, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
На переконання колегії суддів, щире каяття, визнання вини та наявність на утриманні малолітньої дитини 2014 р.н., дружини та непрацездатних батьків, повернення майна потерпілій, це обставини, які враховуються при призначенні покарання, однак такі не свідчать про істотне зниження ступені тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й можливість виправлення обвинуваченого шляхом відбування менш суворого покарання, а отже не можуть бути безумовними підставами для застосування ст.69 КК України.
Водночас, з урахуванням наведених вище обставин та даних, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду й не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_7 більш суворого покарання, як про це просить прокурор у своїй апеляційній скарзі.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а отже доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому покликання апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника в цій частині не заслуговують на увагу.
Частиною п`ятою ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII було визначено правило зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
21 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» № 2046-VIII (далі - Закон № 2046-VIII), яким ч. 5 ст. 72 КК України викладено в іншій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» в розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього злочину.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Тому, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотної дії Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Ураховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції, приймаючи рішення про зарахування ОСОБА_7 у строк покарання строку попереднього ув`язнення, неправильно застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 2046-VIII, зарахувавши йому у строк покарання строк перебування під вартою після 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та, навпаки, не застосував до нього положень ст. 5 КК України та ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII, за правилами якого таке зарахування проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_7 вчинено кримінально карані діяння у період дії норми ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, та до такого застосовано попереднє ув`язнення 22 жовтня 2016 року.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року за результатами апеляційного розгляду набрав законної сили 25 вересня 2018 року. Водночас, згідно з постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2018 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, а отже з 26 червня 2019 року вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 вважається таким, що не набрав законної сили, а отже з 26 червня 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задовольнити частково, оскаржуваний вирок в цій частині змінити і на підставі ч. 5 ст.72 КК України у редакції Закону №838-VIII зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання термін його попереднього ув`язнення з 22 жовтня 2016 року по 25 вересня 2018 року та з 26 червня 2019 року по день набрання вироком законної сили 11 лютого 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 задоволити частково, апеляційну скаргу прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 змінити.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIІI від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 22.10.2016 року по 25.09.2018 року та з 26.06.2019 року по 11.02.2020 року включно.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4