Ухвала
Іменем України
23 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 538/250/18

провадження № 51 6391 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лохвиця Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, бурового майстра ТОВ «Регіон», раніше не судимого:
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення експертиз по кримінальному провадженню в сумі 3078,96 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду 17 вересня 2019 року вказаний вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 01.12.2017 року приблизно 16 год. 25 хв. керував технічно справним автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Героїв України в м. Лохвиця Полтавської області.
Проїжджаючи по вул. Героїв України, 49 в м. Лохвиця, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідними дорожніми знаками та розміткою, ОСОБА_5 не зменшив швидкість та не зупинився, належним чином не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306, та внаслідок чого своїми діями створив небезпеку для руху пішоходів і допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_6 та її малолітнього сина ОСОБА_7 , які рухалися з лівого боку праворуч відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переходу.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід: ОСОБА_7 отримав стосовно живої особи тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку таких, що призвели до смерті; ОСОБА_6 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, за ознакою тривалого розладу здоровя.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ставить питання про зміну оскаржуваних судових рішень, доповнивши описову та мотивувальну частину вироку вказівкою на наявність у діях потерпілої ОСОБА_6 порушень підпунктів «а» та «б» пункту 4.14 ПДР, які разом із порушенням обвинуваченим п. 18.1 ПДР також сприяли виникненню даного ДТП. Доповнити мотивувальну частину вироку переліком обставин, які пом`якшують покарання посилання на надання обвинуваченим потерпілому ОСОБА_7 іншої допомоги безпосередньо одразу після ДТП. Пом`якшити покарання засудженому ОСОБА_5 шляхом застосуванням положень ст. 69 КК, та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Вважає, що суди не достатньо врахували дані про особу засудженого, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку та те що обвинувачений безпосередньо після ДТП, сам перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання і шоку, одразу почав надавати потерпілому ОСОБА_7 іншу допомогу.

Мотиви суду
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник посилається на неправильність встановлення судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин кримінального провадження (в частині наявності в діях потерпілого порушень ПДР), тоді як їх перевірки в силу статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до ст. 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є необережним тяжким злочином, відсутність обставин, які обтяжують покарання, взяв до уваги висновок органу пробації з констатацією можливості виправлення ОСОБА_5 без позбавлення волі.
За відсутності обтяжуючих покарання обставин, судами визнано обставинами, що пом`якшують покарання те, що ОСОБА_5 визнав свою вину в скоєному кримінальному правопорушенні, активно сприяв розкриттю злочину, кається у вчиненому кримінальному правопорушенні, вжив заходів, спрямованих на відшкодування шкоди, завданої потерпілим, шляхом переказу коштів на картковий рахунок ОСОБА_8 та здійснення поштових переказів, що підтвердили в судовому засіданні потерпілі та підтверджується банківськими квитанціями.
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності та наслідків у виді смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_7 , суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі та не порушив вимог статей 6567 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів, захисник у касаційній скарзі не навів.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника і вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31 січня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3