Справа № 466/9712/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/692/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №466/9712/16-к про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України, з участю,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_11
представника потерпілого ОСОБА_12
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_13 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 08 листопада 2018 року,

встановила:
цим вироком,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500.00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обирався.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 02.11.2015 року, приблизно о 10:00 год., керуючи автомобілем марки «Fiat Ducato», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухаючись ним по проїзній частині вул.Шевченка, поруч будинку № 200, у напрямку виїзду за межі м.Львова, порушив чинні вимоги ПДР України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Р. 1 п. 1.5; Р. 2 п. 2.3.б, 2.3.д; P. 12 п. 12.3, P. 13 п. 13.1, які виразились в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, в залежності від швидкості руху та стану керованого ним транспортного засобу, не дотримався безпечної дистанції, під час виявлення перешкоди в русі не зменшив швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху її об`їзду, що призвело до зіткнення з автомобілем марки «Toyota 4 Runner», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , що рухався попереду в попутному з ним напрямку, який, в свою чергу, від отриманого інерційного руху здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen LT 35», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_15 , що рухався попереду нього. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень, а водій автомобіля марки «Toyota 4 Runner», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини лівої променевої кістки, який утворився від контакту лівого передпліччя з тупим предметом, міг утворитись 02.11.2015 року від удару до частин салону автомобіля під час ДТП, який, згідно висновку судово-медичної експертизи 359/2015 від 03.11.2015 року, відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_8 будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Даний вирок оскаржено обвинуваченим ОСОБА_8 та прокурором ОСОБА_13 в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, що досліджені судом першої інстанції не повністю, з порушенням процесуальних норм та вказують на його невинуватість, вирок скасувати та закрити кримінальне провадження № 0000844 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

На думку обвинуваченого, вирок містить ряд невідповідностей висновків суду фактичним обставинам справи та доказам, які наявні у матеріалах справи. Також наявні істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, однобічність досудового розслідування і неповний судовий розгляд даного кримінального провадження.

При розгляді кримінального провадження, суд прийшов до хибного висновку про наявність у його діях, як водія транспортного засобу, складу злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, не з`ясувавши про відсутність у них об`єктивної та суб`єктивної сторони складу цього злочину.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони порушення ПДР або експлуатації транспортного засобу особою, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вчинення діяння, яке полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху, або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягає у вчиненні дій, які заборонені ПДР (проїзд на забороняючий сигнал світлофора, експлуатація автомобіля з певними технічними несправностями і т.п.); невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог Правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки чи приписів дорожніх знаків, неправильне користування зовнішніми світловими приладами).

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Щодо обставин виникнення ДТП пояснює наступне: 02.11.2015 року він рухався автомобілем марки «FIAT Ducato», д.н.з. НОМЕР_1 , із швидкістю 45 км/год., вулицею Шевченка у м.Львові. Приблизно о 10-00 год., переїхавши залізничний переїзд, навпроти будинку № 200, він почав пригальмовувати, оскільки навпроти нього на його смузі руху у попутному напрямі автомобілі знизили швидкість. Він натиснув педаль гальм, але педаль стала в`ялою та провалилась. Він відпустив педаль та після кількох качків знову натиснув на педаль гальм і відчув хлопок. Автомобіль почав зменшувати швидкість, але його почало вести вліво, на зустрічну смугу, якою рухались автомобілі, оскільки працювали гальма лише лівої сторони керованого ним автомобіля.

Не відпускаючи гальм, він повернув кермо вправо, щоб уникнути прямого удару у попутний автомобіль, що рухався попереду. Однак, відбулось зіткнення передньою лівою частиною його автомобіля із задньою правою частиною автомобіля марки «Toyota 4 Runner», д.н.з. НОМЕР_2 , який, рухаючись по інерції, зіткнувся із автомобілем марки «Volkswagen LT 35», д.н.з. НОМЕР_4 , що рухався попереду нього.

Перед виїздом керований ним автомобіль проходив технічний огляд механіка фірми, якій належить автомобіль, визнаний технічно справним та йому було видано шляховий лист.

Він виїхав у рейс разом із експедитором. Під час руху автомобіля неодноразово користувався гальмами, які працювали справно. Правил дорожнього руху не порушував.

У судовому засіданні, яке відбулося 10 липня 2018 року, на якому він не був присутній, оскільки не був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, що є порушенням п.3 ч.2 ст.412 КПК України, постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора та призначено повторну металографічну та автотехнічну експертизи. Така процесуальна дія порушує його процесуальні права, позбавляє його права брати участь у судовому дослідженні та ставити питання для отримання відповідей від експерта, що передбачено п.2 ст.101 КПК України.

Окрім того, повторна експертиза (висновок № 3825/3826/3827 від 25 вересня 2018 року) була проведена за участю двох експертів, а саме експерта ОСОБА_16 та експерта ОСОБА_17 , які вже проводили у цій справі експертне дослідження (висновок № 2332/2333 від 09 серпня 2016 року, що знаходиться у матеріалах справи).

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в цивільних і кримінальних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта.

Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Суд першої інстанції, беручи до уваги результати експертного висновку від 25.09.2018 року, при винесенні рішення, не надав їм належної оцінки, не взяв до уваги той факт, що вони не узгоджуються з іншими матеріалами справи (схема ДТП, покази свідків, учасників ДТП).

Незважаючи на наявність у матеріалах декількох експертних металографічних та автотехнічних досліджень, судом першої інстанції неповно досліджено ті обставини, що гальмівний диск розламався ще до моменту зіткнення з першим автомобілем, його елементи лежали на проїжджій частині, про що свідчив учасник ДТП, свідок ОСОБА_15 (том 1 а.с.17) та обвинувачений ОСОБА_8 (том 1 а.с.39).

Враховуючи наведене, органом досудового розслідування були допущені порушення порядку отримання речових доказів та доказів щодо дотримання всіма учасниками ДТП правил дорожнього руху, що свідчить про грубе порушення судом першої інстанції права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки експертиз базуються виключно на вихідних даних, наданих органом досудового розслідування, який проводив розслідування з обвинувальним ухилом відносно нього, без врахування показань учасників ДТП та наявних речових доказів, що мають суттєве значення для об`єктивного та неупередженого дослідження всіх обставин справи.

Судом першої інстанції не взято до уваги доказів, які підтверджують, що технічна несправність автомобіля марки «FIAT Ducato», д.н.з. НОМЕР_1 , виникла ще до моменту зіткнення, а він не мав змоги запобігти виникненню ДТП та зробив все можливе для уникнення прямого зіткнення транспортних засобів.

Судом першої інстанції відхилено докази, які наявні в матеріалах справи, що могли вплинути на висновок суду, чим порушено норму п.2 ч.1 ст.411 КПК України, не зазначивши, в чому полягають переваги одних доказів перед іншими, і з яких підстав їм суд надає більше значення, як цього вимагає норма п.3 ч.1 ст.441 КПК України.

Окрім того, судом порушено принципи законності, змагальності сторін та свободи в наданні сторонами суду доказів та заперечень, що свідчить про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, порушення кримінального процесуального законодавства, що призвело до постановлення незаконного, необґрунтованого судового рішення.

Прокурор ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 08.11.2018 року стосовно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років обмеження волі.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального та процесуального законів, не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання у виді штрафу, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, зокрема про його майновий стан, який обумовлений відсутністю постійного місця праці та наявність утриманців, прийшов до необгрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, належних і достатніх мотивів для прийняття такого рішення не навів.

Таким чином, суд першої інстанції не дав відповідної оцінки вищенаведеним обставинам з точки зору суспільної небезпечності винної особи. Відтак, висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства не можна визнати обґрунтованим, а вирок в цій частині - законним і вмотивованим.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які просили задоволити апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 та ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, пояснення ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_11 , які заперечили апеляційну скаргу прокурора та підтримали свою апеляційну скаргу, виступ представника потерпілого ОСОБА_12 на заперечення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до положень ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що при постановленні вироку стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Так висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, а саме: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.11.2015 року, під час якого складено схему до протоколу огляду місця ДТП та ілюстративну таблицю до протоколу огляду місця ДТП, яка мала місце 02.11.2015 року у м.Львові на вул.Шевченка, 200 (том 1 а.с.9-16); показаннями потерпілого ОСОБА_14 ; висновком судово-медичного експерта № 359/2015 від 03.11.2015 року (том 1 а.с.69), згідно якого у потерпілого ОСОБА_14 виявлено закритий перелом нижньої третини лівої променевої кістки, що відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості; висновком судової металографічної та автотехнічної експертизи № 3825/3826/3827 від 25.09.2018 року (том 2 а.с.185-189), з якого вбачається, що руйнування гальмівного диску переднього правого колеса автомобіля «FIAT Ducato» є наслідком настання ДТП; висновком комісійної судової автотехнічної експертизи № 417 від 27.09.2016 року (том 1 а.с.95-97), що у даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_8 з технічної точки зору не відповідали вимогам пунктів 1.5, 1.10, 2.3 п.п. «б, д», 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зібрані у кримінальному провадженні докази є достовірними, належними та допустимими, оскільки, узгоджуються між собою та підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про неповноту судового розгляду є безпідставними та не приймаються до уваги. Так судом першої інстанції досліджені усі докази представлені як стороною обвинувачення так і стороною захисту. Клопотань про дослідження нових доказів не поступало.

Під час апеляційного розгляду провадження було допитано експерта ОСОБА_16 , який підтвердив висновок, що виявлені несправності руйнування гальмівного диску переднього правого колеса автомобіля марки «Fiat Ducato», д.н.з. НОМЕР_1 , є наслідком настання даної ДТП, а також те, що з технічної точки зору причиною настання даної ДТП були саме порушення ПДР України водієм ОСОБА_8 , який повинен був своєчасно розпочати зменшення швидкості руху свого автомобіля марки «Fiat Ducato» до швидкості руху попутного автомобіля марки «Toyota 4 Runner», і дотримуючись безпечної дистанції до останнього, продовжити рух за ним, що, в свою чергу, спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про технічну несправність автомобіля марки «Fiat Ducato» ще до настання пригоди тав зв`язку з цим неможливість з його боку уникнення прямого зіткнення транспортних засобів.

Також надуманими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про порушення його процесуальних прав при призначенні судом металографічної та автотехнічної експертизи. Як вбачається із ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 10.07.2018 року, обвинувачений ОСОБА_8 і його захисник були присутні при розгляді клопотання про призначення судової експертизи, висловили свою думку відносно неї та не запропонували будь-яких запитань на розгляд експертизи. Поряд з цим експерт був допитаний під час апеляційного розгляду провадження і обвинувачений мав можливість задати запитання з приводу наданого висновку.

Не заслуговують на увагу і доводи на неможливість проведення експертизи ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які вже проводили у цій справі експертне дослідження. Чинним законодавством, висновками, що містяться у постанові пленуму Верховного суду України № 8 «Про судову експертизу в цивільних і кримінальних справах» від 30.05.1997 року, не встановлено перешкод для проведення експертизи тим же експертом і не є підставою для його відводу.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення повністю та об`єктивно доведена, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованою.

Щодо призначеного судом основного покарання у виді штрафу, з яким не погоджується прокурор, то таке, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції в межах, встановлених санкцією статті, що передбачає відповідальність за вчинений обвинуваченим злочин, з дотриманням вимог ст.ст.65, 66 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та даним, що характеризують особу обвинуваченого.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення ОСОБА_8 розміру основного покарання у виді штрафу, що пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено альтернативні види основних покарань, зокрема: штраф від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, а також надано можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність застосування до ОСОБА_8 основного покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500.00 грн., а також про необхідність застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

При цьому місцевим судом призначено обвинуваченому покарання, яке не є найсуворішим, виходячи із переліку видів покарання, передбачених ст.51 КК України, в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його позитивну характеристику, відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відтак за вказаних обставин покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, буде виправданим заходом примусу щодо обвинуваченого.

Призначення обвинуваченому за наведених обставин покарання відповідає загальним принципам призначення покарань, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Покликання в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд не врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, апеляційним судом до уваги не беруться, виходячи з наведеного вище.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства обґрунтованим, тому підстав для винесення нового вироку в частині призначеного покарання немає.

Із врахуванням наведеного, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_13 є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну судового рішення, перешкоджали чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційні скарги без задоволення.

Разом з тим, відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно з ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

З дня вчинення ОСОБА_8 02 листопада 2015 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, та за яке передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі, минуло три роки.

Тому, на думку колегії суддів, ОСОБА_8 слід звільнити на підставі ч.5 ст.74 КК України від призначеного за ч.1 ст.286 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому ОСОБА_8 не підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, відповідно до ст.49 КК України, оскільки не подав клопотання, а таке звільнення можливе лише за згодою обвинуваченого.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419 КПК України, статтею 74 КК України, колегія суддів,

постановила:
Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 08 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 без задоволення.

На підставі ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного за ч.1 ст.286 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4