ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/212/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2614/20
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 25 травня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , 1983 року народження до 23 липня 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та Конституції України. Указав, що в матеріалах провадження відсутні докази вчинення ОСОБА_8 інкримінованого злочину, а затримання та повідомлення про підозру було проведено із грубим порушення вимог КПК України, Конституції України та права на захист.

Зазначив, що на момент вручення повідомлення про підозру, окрім суперечливих показів потерпілого ОСОБА_11 про наявність або відсутність ножа у руках невідомого чоловіка під час конфлікту, у якому приймала участь велика група осіб, в матеріалах кримінального провадження були відсутні інші неспростовані дані, які могли би свідчити про наявність в руках ОСОБА_8 знаряддя злочину, яким він міг заподіяти потерпілому ножові поранення. Також зазначив, що з приводу спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_12 в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які дані, навпаки, були покази свідка ОСОБА_13 , про те, що ОСОБА_12 бився з іншою людиною.

Указав, що під час обрання запобіжного заходу, як у клопотанні слідчого, так і в ухвалі слідчого судді, при описі допиту потерпілого, не було зазначено про наявність ножа в руках ОСОБА_14 .. Однак, клопотання захисника про витребування та долучення до матеріалів провадження матеріалів про обрання запобіжного заходу, у порушення вимог КПК України, судом розглянуто не було.

Вважає, що виявлений на місці вчинення злочину ніж, зі слідами крові, походження якої можливе, як від ОСОБА_11 , так і ОСОБА_12 , міг бути знаряддям злочину і ним міг скористатись будь хто із учасників конфлікту, у тому числі і особа, яка спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_12 .

Вказав, що допустимим доказом обґрунтованості підозри не можуть бути визнані:

-вилучена у ОСОБА_8 куртка, яка у порушення вимог ч.2 ст.100 КПК України та відповідного порядку про зберігання речових доказів, встановленого Кабінетом Міністрів України, не була перед проведення експертизи оглянута, сфотографована та детально описана у протоколі огляду. Крім того вказав, що спосіб упаковки куртки допускав можливість підмінити або зміни вміст вилученої речі;

-висновок додаткової судово-криміналістичної експертизи №177МК-С/17 від 30.12.2017 року, згідно якої було встановлено, що найбільш ймовірно що пошкодження на светрі ОСОБА_11 були спричинені клинком ножа №1, який разом із іншими ножами був вилучений у квартирі АДРЕСА_1 . Відзначив, що даний ніж був вилучений у квартирі, в якій ОСОБА_8 не проживав та зі слів останнього, йому не належить;

-протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 від 04.01.2018 року, оскільки під час вказаної слідчої дії потерпілий ОСОБА_11 про наявність у ОСОБА_8 саме ножа нічого не говорив;

-висновок додаткової судово-медичної експертизи №12-А/18 від 10.01.2018 року, оскільки під час слідчого експерименту ОСОБА_11 лише вказав на місце нанесення йому тілесних ушкоджень. При цьому знаряддя злочину у руках ОСОБА_8 він не бачив. Навколо знаходилось не менше 8-ми осіб, будь хто з яких міг завдати йому ножове поранення. Відзначив, що висновок даної експертизи носить лише можливий характер спричинення тілесних ушкоджень, який не відповідає механізму виникнення тілесних ушкоджень, а лише не суперечить йому.

Указав, що під час досудового розслідування місце мешкання ОСОБА_8 було встановлено неправильно, оскільки у всіх процесуальних документах слідчий зазначав адресу у м.Харкові, за якою ОСОБА_8 ніколи не проживав і при цьому усі дані, що характеризують особу останнього також витребував із державних організацій м.Харкова. Клопотання захисника про витребування даних, що характеризують особу останнього із м.Марганец Дніпропетровської області, де обвинувачений проживав останні декілька років зі своєю цивільною дружиною, суд, у порушення вимог КПК, не розглянув.

Зазначена у обвинувальному акті обтяжуюча покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, не відповідає дійсності, оскільки згідно висновку судово-наркологічної експертизи №3239 від 21.11.2017 року ОСОБА_8 був тверезий.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , подружжя ОСОБА_13 підтвердили раніше надані покази та уточнили, що під час конфлікту у руках ОСОБА_8 колючо-ріжучих предметів не бачили, під час бійки усі учасники конфлікту знаходились близько один від одного, а тому хто саме завдав тілесні ушкодження ОСОБА_11 ніхто не бачив.

Вважає, що ризики, передбачені ст.177 КПК України наразі перестали існувати, оскільки останні три роки до затримання ОСОБА_8 проживав із своєю цивільною дружиною, у якої є малолітня донька, працював тренером із дітьми, добре характеризується за місцем проживання та роботи, а тому переховуватись від слідства не буде. Всі експертизи по справі вже проведені, потерпілий допитаний, більшість свідків також, а тому ризик незаконно впливати на вказаних осіб, відсутній. Перешкоджати розгляду або вчиняти інше кримінальне правопорушення не збирається, оскільки має дружину та роботу. У разі зміни запобіжного заходу обвинувачений зобов`язується проживати за адресою місця проживання цивільної дружини та з`являтися у кожне судове засідання.

Просить ухвалу суду скасувати та змінити ОСОБА_8 запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за яке може бути призначено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що злочинні дії ОСОБА_8 були направлені на позбавлення життя іншої людини, шляхом нанесення їй трьох ударів предметом, що має колюче-ріжучі властивості в область живота, грудної клітини, а також чотири по задній поверхні грудної клітини та один удар в поперекову область потерпілого, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

До того ж, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину направленого на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , зазначене свідчить про наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілого, в разі обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Посилання сторони захисту на те, що по справі вже допитаний потерпілий, більшість свідків, досліджені матеріали провадження, однак жодного доказу на підтвердження вини ОСОБА_8 матеріали провадження не містять, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні. З цих же підстав колегія суддів не бере до уваги посилання захисника щодо допустимості наявних у матеріалах провадження доказів.

Що стосується посилання захисника на наявність у ОСОБА_8 постійного місця проживання, цивільної дружини, яка є інвалідом, постійної роботи, як на підставу для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на нічній домашній арешт, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять даних на підтвердження зазначених обставин. Таких даних не було надано і під час апеляційного розгляду.

Щодо наведених у скарзі захисника посилань на порушення судом вимог КПК, в частині відмови у розгляді клопотання про витребування матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого за місцем реєстрації цивільної дружини, то вони також є необґрунтованими, оскільки захисник не був позбавлений можливості самостійно витребувати такі дані.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: