ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/382/20 Справа № 932/2384/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
-підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,-
за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_9
підозрюваного: ОСОБА_7
перекладача: ОСОБА_10
встановила:
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.
В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що існують беззаперечні дані про наявність у матеріалах досудового розслідування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 5 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що застосування до підозрюваного ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, не призведе до здійснення підозрюваним, покладених на нього обов`язків.
Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 7 років, а тому, підозрюваний, розуміючи резонанс даної справи, а також, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду. Крім того, на розгляді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська знаходяться на розгляді два обвинувальні акти.
Також, суд не надав оцінку ризику того, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки не встановлено місцезнаходження всіх предметів, які були використані під час хуліганських дій та добровільно не видано підозрюваним органу досудового розслідування.
Крім того, підозрюваний може вчинити інший злочин чи продовжити кримінальне правопорушення.
Прокурор зазначає, що тримання підозрюваного ОСОБА_7 під вартою є виправданим, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 та обрано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту до 00 годин 01 хвилин 23 квітня 2020 року. Відповідно до ст.194 КПК України на підозрюваного ОСОБА_7 покладено обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання квартиру АДРЕСА_1 цілодобово, без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Рішення слідчого судді обґрунтовано тим, що прокурор надав достатні докази наявності обґрунтованої підозри у причетності підозрюваного до кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. Також, прокурором доведена наявність ризиків, зазначених у клопотанні, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у причетності до вчинення тяжкого злочину, офіційно не працевлаштований, утриманців не має, всі знаряддя злочину до теперішнього часу не виявлені. При цьому, суд зазначив, що кваліфікація дій ОСОБА_7 викликає сумнів та це питання необхідно більш детально з`ясувати, що є задачею наступних етапів кримінального процесу. Крім того, суд врахував, що підозрюваний має постійне місце мешкання та раніше не судимий.
Слідчий суддя вважав, що прокурор не довів необхідність застосування запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.
У запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах підозрюваного ОСОБА_12 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення та обрати відносно підозрюваного ОСОБА_12 запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, з 22.00 години до 06.00 години.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, підозрюваного та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу слідчого судді без змін, дослідивши надані матеріали та, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити, як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч. 1 ст.177 КПК України.

Згідно вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При обранні запобіжного заходу ОСОБА_7 ці вимоги закону не були дотриманні судом першої інстанції, внаслідок чого слідчий суддя ухвалив рішення, яке має суттєві суперечності, а тому не може бути визнано обґрунтованим у розумінні вимог ст. 370 КПК України.

Так, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами. Суд послався на докази, а саме на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили факт грубого порушення громадського порядку групою осіб за участю підозрюваного із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Слідчий суддя також в ухвалі зазначив, що прокурор у судовому засіданні довів зазначені у клопотанні ризики, оскільки підозрюваний ОСОБА_7 підозрюється у причетності до вчинення тяжкого злочину, офіційно не працевлаштований, всі знаряддя злочину до теперішнього часу не виявлені та при цьому слідчий суддя зазначив, що кваліфікація дій підозрюваного дійсно викликає сумніви, що суперечить наведеному висновку судді щодо наявності обґрунтованої підозри, а тому ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК та не може бути визнана законною та обґрунтованою.

Слідчим суддею при обранні запобіжного заходу у повній мірі не було враховано всіх обставин, як того вимагає ст. 178 КПК України, а саме, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.

Колегія суддів при ухваленні свого рішення за клопотанням слідчого щодо обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам в тому числі переховуватись від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та інших підозрюваних, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Під час розгляду клопотання слідчого, колегія суддів встановила, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, що підтверджується долученими до клопотання матеріалами, доданими до клопотання, зокрема, протоколом огляду місця події від 24.02.2020, показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколом огляду відеозапису з камер відеоспостереження з місця вчинення злочину та іншими матеріалами, долученими до клопотання слідчого.
При цьому суд апеляційної інстанції зважає на те, що питання обґрунтованості підозри не оспорюється як в апеляційній скарзі прокурора, так і сторона захисту не подавала апеляційної скарги з цих підстав, незважаючи на те, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину є підставою для застосування будь-яких запобіжних заходів, в тому числі і домашнього арешту, який був застосований щодо ОСОБА_7 .
Посилання сторони захисту та висновки слідчого судді щодо сумнівної кваліфікації дій підозрюваного, апеляційний суд вважає передчасними, виходячи з того, що ті питання, які слідчий суддя в даній справі має вирішити, приймаючи рішення на досудовому етапі провадження, відрізняються від питань, які є вирішальними для прийняття остаточного рішення. Приймаючи рішення про запобіжне ув`язнення та інші подібні рішення в досудовому провадженні, суд оцінює у спрощеному провадженні наявні дані, для того щоб з`ясувати, чи має поліція підстави для підозри за відсутності доказів на користь протилежного; приймаючи рішення, яке підсумовує судовий розгляд, він повинен визначити, чи є подані до суду і розглянуті ним докази достатніми для визнання вини обвинуваченого. Оцінка підозри й офіційне визнання вини не повинні вважатися однаковим процесом.
Таким чином, з огляду на вищевикладені докази, долучені до клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу апеляційний суд доходить висновку, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого злочину, що є достатнім для вирішення питання про застосування запобіжного заходу. З огляду на початкову стадію досудового розслідування та об`єктивну необхідність в проведенні слідчих дій, вирішення питання про остаточну кваліфікацію дій підозрюваних є передчасним.
Для ухвалення рішення про арешт особи на підставі обґрунтованої підозри, згідно з п. 1 (с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на момент взяття особи під варту або під час її затримання необов`язково мати достатні докази винності цієї особи. Так само не є обов`язковим, щоб затриманій особі було в подальшому висунуто обвинувачення або щоб справа проти особи була надіслана до суду. Проте вимога щодо підозри повинна мати обґрунтовані підстави, що становить суттєву частину механізму захисту від свавільного арешту або затримання.
Словосполучення «обґрунтована підозра» передбачає наявність існування фактів або інформації, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин «Cebotari v. Moldova», п. 48. Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року.
У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого, оскільки у суді всебічно та у повному обсязі доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі, оскільки ризики переховування підозрюваного від правосуддя, які вимірюються суворістю можливого покарання, вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення чи можливість незаконного впливу на учасників у кримінальному провадженні наявні.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Колегія суддів вважає, що матеріалами провадження підтверджено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які підозрюваний ОСОБА_7 може здійснити, зважаючи, в тому числі, і на тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.296 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років, і, усвідомлюючи відповідальність, яка загрожує йому у разі доведеності вини, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Про наявність ризику переховування підозрюваного ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду також свідчить неналежна процесуальна поведінка підозрюваного ОСОБА_7 щодо якого було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, відповідно до якого, одним з покладених на нього обов`язків, є прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою.
Так, уперше розгляд справи щодо ОСОБА_7 було призначено на 11.03.2020 року. ОСОБА_7 о 11.03.2020 року з`явився у судове засідання, але відмовився від розгляду справи за відсутності перекладача.
Розгляд справи було перенесено на 13.03.2020 року.
ОСОБА_7 13.03.2020 року у судове засідання не з`явився, оскільки з 12.03.202 року перебував на лікуванні у КНП "МКЛ №21 ім. проф. Є.Г. Попкової" ДМР.
Розгляд справи було перенесено на 25.03.2020 року.
ОСОБА_7 25.03.2020 року у судове засідання не з`явився, 19.03.2020 року був виписаний з КНП "МКЛ №21 ім. проф. Є.Г. Попкової" ДМР і того ж дня звернувся до КНП КЛШМД ДМР, де лікувався з 19.03.2020 року по 26.03.2020.
Розгляд справи було перенесено на 01.04.2020 року.
ОСОБА_7 01.04.2020 року у судове засідання не з`явився, оскільки у день розгляду провадження за апеляційною скарго прокурора знову звернувся до лікарні з якої його було виписано після лікування напередодні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду до нього було застосовано привід у наступне судове засідання, призначене на 03.04.202 року.
Привід ОСОБА_7 у судове засідання на 03.04.2020 року виконано не було.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду до підозрюваного ОСОБА_7 було застосовано привід у наступне судове засідання, призначене на 08.04.202 року на 15.00 годину.
Вищевказані обставини свідчать про те, що підозрюваний кожен раз, як тільки справа призначалася до розгляду, звертався до лікаря, і, будучи виписаним з однієї лікарні, напередодні чергового призначення слухання справи, звертався до іншої лікарні, що може свідчити про зловживання ним правом на звернення за медичною допомогою та правом бути присутніми у судовому засіданні.
При цьому, перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, підозрюваний ОСОБА_7 жодного разу не попереджав ані слідчого, ані прокурора, ані суд про зміну місця свого перебування, у зв`язку із знаходженням у лікарні, порушуючи тим самим покладений на нього обов`язок не залишати місце постійного проживання цілодобово без дозволу слідчого, прокурора, або суду .
Враховуючи вищезазначене, а також те, що зазначена категорія справ розглядається у скорочені строки, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄСПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співвставити їх з матеріалами судової справи.
Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції, а тому судом вживалися всі передбачені законом можливості розглянути справу у розумні строки.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить по умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
З огляду на наведене, колегія суддів вбачає в діях підозрюваного ОСОБА_7 зловживання наданими йому процесуальними правами, недотримання підозрюваним обраного щодо нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту та намір затягування судового процесу, тоді як дії суду, спрямовані на протидію недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, не можуть свідчити про упередженість колегії суддів, як на те посилається сторона захисту.
Крім зазначеного, на порушення підозрюваним ОСОБА_7 , обраного щодо нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, також вказує приховування ним від органів досудового розслідування та суду дійсного місця проживання.

Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтвердив сам підозрюваний та зазначив, що проживає за цією адресою вже майже 3 роки.

Ухвалою ж слідчого судді застосовано щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 , де він, згідно повідомлення про підозру, зареєстрований та проживає.

Так, ОСОБА_7 , будучи присутнім при ухваленні судового рішення першої інстанції, приховав від суду дійсне своє місце проживання, не повідомив про нього суд.

Крім того, слідчий у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що їй також не було відомо про те, що ОСОБА_7 проживає саме у квартирі АДРЕСА_4 , а крім того, підозрюваний на неодноразові її виклики не з`являвся, без поважних на те причин.

Із заявою про зміну місця свого перебування до Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_7 також не звертався.

Крім зазначеного ризику, підозрюваний ОСОБА_7 може вчинити інший злочин чи продовжити кримінальне правопорушення, а також, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки не встановлено місцезнаходження всіх предметів, які були використані під час хуліганських дій та добровільно не видано підозрюваним органу досудового розслідування.
Крім того, щодо підозрюваного наявні інші кримінальні провадження у Красногвардійському районному суді міста Дніпропетровська, а саме за обвинуваченням за ч.2 ст. 186 та ч.3 ст. 382 КК України, що свідчить про кримінальну поведінку вказаного підозрюваного.

Відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Враховуючи зазначену практику ЄСПЛ, колегія суддів не може не звернути уваги на надмірну зухвалість дій підозрюваних осіб, зокрема і ОСОБА_7 , що викликало значний резонанс у м. Дніпрі.
Відповідно до показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є працівниками поліції, події відбувалися на проїжджій частині дороги, на перехресті вулиці Титова та проспекту Олександра Поля в м. Дніпрі, де було значне скупчення людей та транспорту, та у передбаченому законом порядку, їм було неможливо застосувати вогнепальну зброю, від чого могли постраждати невинні громадяни.
Однак, це не зупиняло підозрюваних, які не зважаючи на наявність людей навколо, зокрема і дітей, продовжували застосовувати зброю, не зважаючи на законні вимоги поліцейських зупинити противоправні дії у місці скупчення громадян міста Дніпра.
Крім того, матеріали провадження містять заяву свідка ОСОБА_15 , згідно якої він, побоюючись за своє та життя своїх рідних, дружини та малолітньої дитини, просив обрати щодо підозрюваних осіб запобіжний захід у виді тримання під вартою. При цьому, ОСОБА_15 зазначав, що особи, які були затримані використовували зброю, а тому, можуть чинити на нього вплив з метою зміни показів.
Отже, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», апеляційний суд вважає виправданим необхідність обрання щодо підозрюваного виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону і правовими позиціями ЄСПЛ.
Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України колегія суддів, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дійшла висновку, що в даному випадку обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу, а також, спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування підозрюваного, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень, продовження протиправної діяльності.

Наразі відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і їх застосування зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти ризикам, пов`язаним із перебуванням його на волі.

Врахувавши встановлені підстави, а також конкретні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів не визначає розмір застави в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 183 КПК України.

Достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні і стороною захисту апеляційному суду також не надані.

За таких обставин апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням, згідно п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту щодо ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , задовольнити.
Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 23 квітня 2020 року.
Підозрюваного ОСОБА_7 взяти під варту в залі суду негайно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4