Справа № 344/1687/20
Провадження № 11-сс/4808/58/20
Категорія ст. 170 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року про накладення арешту на майно,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить, поновивши строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити, в іншому випадку застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна - заборону відчуження із покладенням обов`язку надати автомобіль для огляду або дослідження експерта на вимогу слідчого.

Посилається на те, що ухвалу оголошено в повному обсязі в судовому засіданні 05 лютого 2020 року, він в судовому засіданні присутній не був, про накладення арешту на автомобіль, який знаходиться в його користуванні, дізнався 10 лютого 2020 року при спілкуванні зі слідчою, ознайомився з змістом ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Вважає, що метою вилучення у нього транспортного засобу є позбавлення його законних засобів для існування, внаслідок чого порушено його права. На його думку, при постановленні ухвали неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права. Пояснює, що твердження про пред`явлення ним документу хибне, поліцейський вихопив у нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і одразу вказав, що підозрює його підробку. Неточності в рішенні про рік випуску автомобіля розцінює як поверхневе вивчення матеріалів клопотання. Наголошує на тому, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти таким чином, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, та на тому, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для відповідних осіб. Вказує, що твердження сторони обвинувачення про те, що в електронній базі даних відсутні відомості про реєстрацію без номерного автомобіля, є хибними, оскільки після прибуття на місце події слідча поліції перевірила дані електронної бази і зазначила, що там є відомості про цей автомобіль, а питання у поліцейських виникло суто до бланку свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Не погоджується з нормою статті КК України за якою проводиться досудове розслідування, а саме ч. 1 ст. 358 - використання завідомо підробленого документа. Стверджує, що висновки слідчого судді про те, що накладення арешту на тимчасово вилучене майно необхідне з метою збереження речових доказів, не відповідає обставинам справи. Зазначає, що спеціальна конфіскація у даній справі застосована бути не може. Посилається на те, що в ухвалі не конкретизовано, які саме дії має намір ініціювати у даному провадженні слідчий щодо вилученого автомобіля. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено існування відповідних ризиків щодо майна, запобігання яким є завданням арешту майна. Вказує, що слідчим суддею зовсім не встановлено способу арешту майна та не застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Наголошує на недостатності правових підстав для арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року клопотання задоволено, накладено арешт на транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Mazda MX-3 1.6l», 1993 року випуску, номер кузова № б/н, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії та номеру НОМЕР_2 , яке видане на ім`я ОСОБА_9 , яке зберігається при матеріалах кримінального провадження речі, що були вилучені у громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , під час огляду місця події 30 січня 2020, до проведення всіх необхідних слідчих дій та експертиз, або його скасування у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку.

Слідчий суддя мотивував прийняте рішення тим, що вважає клопотання підставним та доцільним щодо накладення арешту.

Апелянт ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду апеляційної скарги, просив провести апеляційний розгляд у його відсутність.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне розглянути апеляційну скаргу у відсутність апелянта ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор вважає апеляційну скаргу безпідставною, просить ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу належить залишити без змін.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно з ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвалу слідчого судді було постановлено за відсутності ОСОБА_7 , відомості про отримання ним її копії відсутні, як вказує апелянт, він дізнався про таке рішення 10 лютого 2020 року при спілкуванні зі слідчою, ознайомився з змістом ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді необхідно поновити.

Що стосується безпосередньо поданої апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступні обставини.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апелянт фактично оскаржує ухвалу слідчого судді в частині арешту автомобіля, наголошує, що його накладено без відповідних на те підстав.

В той час, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, слідчий суддя правильно з`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна.

Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що він є речовим доказам в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Так, постановою від 31 січня 2020 року слідчого СВ Івано-Франківського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області лейтенантом поліції ОСОБА_10 автомобіль марки «Mazda MX-3 1.6l», 1993 року випуску, номер кузова № б/н, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано речовим доказом по кримінальному провадженні № 0000321, який зберігати на території спеціального майданчику ГУНП в Івано-Франківській області.
Апелянт не наводить жодних заперечень з приводу того, що транспортний засіб відповідає вимогам ст. 98 КПК України як речовий доказ.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

З огляду на наведені слідчим та встановлені досудовим розслідуванням обставини, враховуючи положення ч. 1 ст. 98 КПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб є речовим доказом, що в сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Як підтверджують матеріали клопотання слідчого та зміст оскарженої ухвали, слідчий суддя вмотивовано прийшов до висновку, дотримавшись вимог закону, навівши це по тексту ухвали, що в даному випадку мають місце відповідні ризики щодо майна, а саме можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, з огляду на необхідність проведення по кримінальному провадженні інших слідчих дій, з метою досягнення дієвості кримінального провадження, за наявності підстав вважати, що можуть настати наслідки, передбачені ч. 11 ст. 170 КПК України, слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на автомобіль.

Також, суспільний інтерес розслідування та встановлення істотних обставин у вказаному кримінальному провадженні переважає приватний інтерес особи щодо тимчасового позбавлення права володіти належним їй майном.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що досудове розслідування ще триває, встановлюються нові фактичні дані, перевіряються обставини.

Посилання в рішенні слідчого судді на помилковий рік випуску автомобіля суд апеляційної інстанції вважає очевидною опискою, яка не може свідчити про неналежне вивчення матеріалів клопотання.

Доводи стосовно обставин, які передували проведенню досудового розслідування та мали місце під час його проведення, не виключать наявних та достатніх підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
На думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на даний час потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права апелянта.

При цьому, даних про настання особливих негативних наслідків для апелянта від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт автомобіля під час апеляційного розгляду не здобуто.

Відносно доводів про те, що не встановлено способу арешту майна, суд апеляційної інстанції зауважує, що таке питання може бути уточнено в порядку ст. 380 КПК України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2020 року про накладення арешту на майнозалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5