Ухвала

іменем України
26 червня 2020 року

м. Київ
Справа № 732/1589/19
Провадження № 51-2996 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 3 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 6 травня 2020 року,

в с т а н о в и в:
Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 3 лютого 2020 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тупичів Городнянського району Чернігівської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні, пред`явлений в інтересах держави в особі КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради про стягнення з ОСОБА_4 витрачених КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради на лікування ОСОБА_5 коштів в сумі 12 316 грн 24 коп. задоволено та стягнуто з обвинуваченого на користь Чернігівського обласного бюджету кошти в сумі 12 316 грн 24 коп.
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 6 травня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 13 липня 2019 року, близько 13 години 20 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи у дворі господарства ОСОБА_5 , розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , у ході сварки з ОСОБА_5 , що розпочалась на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з метою умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс останньому два удари дерев`яним товкачем по волосистій частині голови, в результаті чого заподіяв ОСОБА_5 відкриту черепно-мозкову травму, що включає: забійну рану тім`яної ділянки голови, вдавлений багатоуламковий перелом тім`яної кістки, перелом потиличної кістки, забій головного мозку, травматичний субарахноідальний крововилив, які згідно з висновком експерта № 48

від 5 вересня 2019 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 убачається, що він просить змінити судові рішення щодо нього, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити відповідне покарання. Так, засуджений зазначає, що не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації його дій, оскільки вважає, що він діяв у стані необхідної оборони. При цьому скаржник наводить відповідні доводи, вказуючи на те, що потерпілий ОСОБА_5 першим завдав йому два удари дерев`яним товкачем по голові, чим спричинив йому тілесні ушкодження, і тільки після завданих йому ударів він вирвав з рук потерпілого вказаний товкач та два рази вдарив ОСОБА_5 по голові, оскільки змушений був захищатися.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, засуджений ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, засуджений по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, показань потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; даних протоколів слідчих дій, висновків експертів, в тому числі й висновку судово-медичної експертизи № 48 від 5 вересня 2019 року, згідно з яким виявлені у потерпілого ОСОБА_5 тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; та інших письмових доказів, які наведені у вироку.

Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи засудженого ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Як убачається з рішення апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги засудженого, надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, на яких визнала їх необґрунтованими.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано поклав в основу вироку показання обвинуваченого та вищевказаних свідків і потерпілого, які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 не спростовував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та не заперечував, що саме внаслідок його протиправних дій потерпілий отримав тілесні ушкодження. Поряд з цим на обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався і на показання потерпілого ОСОБА_5 , який розповів про обставини нанесення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, та свідка ОСОБА_6 , яка була очевидцем нанесення ОСОБА_4 потерпілому ударів дерев`яним товкачем по голові.
Також, окрім інших зібраних під час досудового розслідування письмових доказів, винуватість ОСОБА_4 підтверджується й даними протоколів слідчих експериментів від 14 липня, 8 серпня та 3 вересня 2019 року, згідно з якими потерпілий, обвинувачений та свідок ОСОБА_6 відтворили обставини нанесення ОСОБА_4 потерпілому по голові двох ударів дерев`яним товкачем.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження обвинуваченого про наявність у показаннях свідків та потерпілого протиріч є необґрунтованими, а його доводи щодо неправильної кваліфікації його дій не ґрунтуються на законі.
На підставі аналізу норм закону, передбачених ст. ст. 124, 36 КК України, суд апеляційної інстанції зазначив, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
На думку колегії суддів апеляційного суду, судом першої інстанції було доведено, що в діях потерпілого суспільно небезпечного посягання не було, обвинувачений ОСОБА_4 під час словесного конфлікту цілеспрямовано наніс потерпілому два удари товкачем по голові. Характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, кількість та сила, з якою було завдано цих ударів, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_4 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого.

До того ж, судом було наголошено, що твердження обвинуваченого про те, що потерпілий бив його по голові дерев`яним товкачем, спростовуються показаннями потерпілого та свідків, висновком судово-медичної експертизи, яка не може однозначно підтвердити можливість отримання садна на голові у ОСОБА_4 від нанесення удару дерев`яним товкачем. Крім того, безпосередньо після вказаної події обвинувачений не повідомляв про спричинення йому потерпілим тілесних ушкоджень.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що доводи обвинуваченого мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.Жодних даних про те, що дії ОСОБА_4 були самозахистом від протиправних дій потерпілого, в матеріалах кримінального провадження не міститься.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків суду апеляційної інстанції немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 3 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 6 травня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3