ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/12/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні 22 січня 2020 року в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Теребовля Тернопільської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого

засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_7 в строк призначеного покарання термін його попереднього увязнення, що становить 2 місяці 1 день.

Застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді застави залишено без змін.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. - задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. В іншій частині заявленого до стягнення розміру моральної шкоди - в задоволенні відмовлено.

Вирішено повернути заставодавцю ОСОБА_11 внесену заставу в розмірі 140 000 (сто сорок) тисяч грн., яка визначена ухвалою Апеляційного суду Тернопільської обл. від 15.05. 2018 після вступу вироку в законну силу.

Вирішено долю речових доказів.

У зміненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінити та застосувати відносно нього ст.75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Вважає, що призначене вироком суду покарання щодо нього є занадто суворим і не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Зокрема зазначає, що вину у вчиненому кримінальному правопорушенні він визнав повністю, щиро розкаявся та добровільно відшкодував потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду.

Також стверджує, що потерпілий ОСОБА_9 просив застосувати відносно нього покарання, не повязане із позбавленням волі, оскільки будь-яких претензій до нього не має.

Окрім того, просить врахувати його відношення до вчиненого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, те, що він має постійне місце проживання та реєстрації, характеристику з місця проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, у нього на утриманні знаходиться малолітня дитина, а також позицію потерпілого.

Так, згідно вироку суду 25 квітня 2018 року близько 01:30 год. між ОСОБА_9 , який перебував поряд з житловим будинком АДРЕСА_3 , та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_12 . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , діючи під приводом з`ясування стосунків щодо неправомірної поведінки потерпілого по відношенню до нього та його співмешканки ОСОБА_14 , переслідуючи свою мету, усвідомлюючи та розуміючи протиправний характер та значення своїх дій, ОСОБА_7 взяв у квартирі АДРЕСА_4 свою пневматичну гвинтівку «Crosman MTR77NP» калібру 4,5 мм., яку вирішив використати в якості знаряддя вчинення злочину. Взявши вказану рушницю, яка була споряджена кулею калібру 4,5 мм. ОСОБА_7 повернувся на балкон та безпосередньо реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, здійснив із вищевказаної гвинтівки один прицільний постріл в область грудей ОСОБА_10 , який в цей час знаходився неподалік від вказаного житлового будинку на відстані близько 5 метрів, внаслідок чого заподіяв потерпілому проникаюче кульове поранення лівої половини передньої поверхні грудей з пошкодженням передньої стінки перикарду (серцевої сумки) та накопиченням крові в його порожнині. Зазначена травма грудної клітки супроводжувалась розвитком лівобічного гемопневмотораксу (накопичення повітря та крові в плевральній порожнині). Виявлене в ОСОБА_10 тілесне ушкодження належить до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Після здійснення вказаного пострілу та заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 повернувся до власної квартири.

Заслухавши суддю доповідача, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просять задовольнити змінену апеляційну скаргу обвинуваченого, думку потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та просив її задовольнити, звільнивши останнього від відбування призначеного місцевим судом покарання з іспитовим строком, прокурора, який заперечує проти задоволення скарги обвинуваченого, оскільки вважає вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що змінена апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за обставин, установлених судом та викладених у вироку, є правильними і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину і які у апеляційній скарзі не оспорюються.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення - злочину, доведеності його винуватості, правова кваліфікація діянь, вчинених ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, є правильною.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (в редакції від 6 листопада 2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із законом ст. 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому таке рішення суд повинен належним чином умотивувати.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалюючи вирок, вказаних приписів закону місцевий суд дотримався.

Згідно вироку, при призначенні покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних тяжких як корисливих, так і злочинів проти життя та здоровя особи, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на даний час знову вчинив тяжкий злочин, що свідчить про стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки, небажання стати на шлях виправлення, а також його підвищену суспільну небезпечність, задовільну характеристику останнього, сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини, думку потерпілого ОСОБА_9 , який просив застосувати до ОСОБА_7 суворе покарання, оскільки останній не визнав свою вину, не розкаявся у вчиненому та не відшкодував спричинені ним потерпілому збитки.

На підставі цього місцевий суд зробив правильний висновок про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому, незважаючи на доводи апеляційної скарги обвинуваченого, це покарання як за своїм видом, так і розміром не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.

Тим більше суд першої інстанції призначив обвинуваченому мінімальний строк покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст.121 КК України.

З наведених вище доводів місцевий суд також не знайшов підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з іспитовим строком із застосуванням ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому колегія суддів зауважує, що останнім вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської обл. від 09 жовтня 2014 р. ОСОБА_7 був засуджений за ч.2 ст.186 КК України (відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого, вчинений повторно), і його суд на підставі ст. 75 КК України вже звільняв від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки після закінчення іспитового строку він знову вчинив злочин проти життя та здоровя особи.

Окрім того, непереконливим є і посилання у зміненій апеляційній скарзі на повне визнання вини обвинуваченим та відсутність у потерпілого претензій до нього на день розгляду кримінального провадження у апеляційному суді у звязку з відшкодуванням матеріальних збитків обвинуваченим потерпілому як підстав для звільнення від відбування покарання, оскільки така позиція ОСОБА_7 більшою мірою повязана з намаганням покращити своє становище, що свідчить про відсутність критичної оцінки обвинуваченим вчиненого та відсутність готовності понести за це покарання.

Таким чином, декларативне визнання обвинуваченим своєї вини колегія суддів вважає обумовленим страхом за свою подальшу долю, а не щирим жалем за шкоду, завдану здоров`ю іншої особи.

Колегія суддів також вважає, що місцевий суд правильно взяв до уваги всі встановлені ним обставини і з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з подальшими змінами, дійшов обгрунтованого висновку, що основним покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у виді позбавлення волі, оскільки більш м`які види покарання не зможуть забезпечити досягнення його мети, і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не становитиме «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Як зазначено в постанові Верховного Суду №755/6254/17 від 19.07.2018, наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням, є перепоною для застосування щодо такої особи ст.75 КК України.

Суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що з урахуванням конкретних обставин провадження обране судом покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Доводи у скарзі обвинуваченого про визнання ним вини та вжиття відповідних заходів для відшкодування моральної шкоди з урахуванням зазначених обставин у цілому не спростовують правильності висновків суду щодо призначеного покарання.

За таких обставин доводи у зміненій апеляційній скарзі про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 при призначенні покарання положень статті 75 КК України, не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав вважати призначене обвинуваченому покарання несправедливим та відповідно відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 05 вересня 2019 р. щодо нього- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи