Номер провадження: 11-сс/813/454/20
Номер справи місцевого суду: 947/3602/20 1-кс/947/2007/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
цивільного позивача ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції апеляційну скаргу з уточненнями представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 11.03.2020 р. про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001298 від 26.06.2018 р. за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в рамках кримінального провадження №0001298 від 26.06.2018 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи відмову в задоволенні клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно, слідчий суддя прийшов до переконання, що на теперішній час в даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру, не встановлено жодної фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також не було доведено, що існує загроза можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження зазначеного в клопотанні нерухомого майна.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В уточненій апеляційній скарзі представник цивільного позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 зазначила, що не погоджується із позицією слідчого судді з огляду на те, що:

- слідчий суддя залишив поза увагою те, що кримінальний процесуальний закон, зокрема, ч.1 та п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, передбачають можливість накладення арешту на майно не тільки підозрюваного або обвинуваченого, але й третіх осіб, а саме цивільного відповідача ОСОБА_9 ;

- вимоги цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_9 повністю обґрунтовані матеріалами кримінального провадження, в яких наявні докази намірів продажу ОСОБА_9 належного йому нерухомого майна, що може унеможливити відшкодування завданої злочином шкоди у майбутньому, при цьому, прокурор не заперечував проти накладення арешту на вказане в клопотанні нерухоме майно.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання цивільного позивача ОСОБА_7 задовольнити та накласти арешт із позначенням про заборону відчуження та розпорядження на 27/100 частки в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 (умовно визначено як квартира АДРЕСА_2 ), що належить цивільному відповідачу ОСОБА_9 , а також встановити заборону на вчинення будь-яких реєстраційних дій в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек щодо вищевказаного майна.

В судове засідання апеляційного суду представник Одеської місцевої прокуратури №1 не з`явився, причини не явки до суду не повідомив тому зі згоди апелянтів був продовжений апеляційний розгляд провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення цивільного позивачаОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги з доповненнями та просили її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При цьому, ч. 2 вказаної норми встановлює, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна зазначених вимог закону дотримався в повній мірі з огляду на наступні обставини.

Як вбачається зі змісту клопотання представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про накладення арешту на майно (а.с. 1-7), представник просила накласти арешт на визначене в клопотанні нерухоме майно, належне ОСОБА_9 з метою забезпечення цивільного позову на загальну суму 30 000 доларів США.

При цьому, з клопотання та витягу з ЄРДР (а.с. 8) видно що, Київським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Зокрема, 25.06.2018 р. до ЧЧ Овідіопольського ВП надійшла ухвала Овідіопольського райсуду Одеської області щодо внесення відомостей до ЄРДР заява гр. ОСОБА_7 про вчинення відносно нього та його дружини шахрайських дій гр. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Згодом, 27.07.2018 р. представником ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 було подано позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди до гр. ОСОБА_9 та ОСОБА_12 (а.с. 13-14).

В свою чергу, відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті (накладення арешту задля забезпечення цивільного позову), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Натомість, з наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що в зазначеному кримінальному провадженні №0001298 на теперішній час нікому не повідомлено про підозру у вчиненні розслідуваного кримінального правопорушення, тобто ОСОБА_9 , на майно якого просить накласти арешт представник цивільного позивача, в даному провадженні не має статусу підозрюваного.

За таких обставин, апеляційний суд наголошує на тому, що слідчий суддя в даному випадку був позбавлений законних підстав для задоволення клопотання представника цивільного позивача та накладення арешту на зазначене в клопотанні майно.

На переконання апеляційного суду, представник цивільного позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 передчасно звернулась до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову, не врахувавши того, що в зазначеному провадженні цивільні відповідачі (згідно з цивільним позовом) ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не мають жодного процесуального статусу, їм не було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а твердження апелянта про те, що вимоги цивільного позивача до ОСОБА_9 повністю обґрунтовані матеріалами кримінального провадження колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі твердження, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, повинні бути оцінені судом при постановленні вироку по справі, в якому, в тому числі, згідно положень п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, вирішується питання щодо цивільного позову.

Враховуючи вищевикладене у всій сукупності, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що в задоволенні клопотання представника цивільного позивача про накладення арешту на майно необхідно відмовити з огляду на вищевикладені положення кримінального процесуального закону, оскільки жодній особі в зазначеному провадженні не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Отже, уточнена апеляційна скарга представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді як законна та обґрунтована залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 р. про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001298 від 26.06.2018 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4