ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/6541/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1429/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Службове підроблення
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.5 ст. 185, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 368, ч.1 ст. 28 ч.2 ст. 365 КК України, до 24.02.2020.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити ухвалу суду першої інстанції та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, в тому числі й обов`язку носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник послався на те, що продовжуючи запобіжний захід ОСОБА_7 колегія суддів посилалась на наявність двох ризиків, передбачених п.п.1.4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, переховуватись від суду та перешкоджати провадженню іншим чином. Однак, з плином часу вагомість ризиків, встановлених попередніми ухвалами суду, зменшується. Будь-яких обставин, які б вказували на збільшення ризиків або їх актуальність не дивлячись на плин часу, не існує. Вважає, що враховуючи тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , дані про особу, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивні характеристики, міцні соціальні зв`язки, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину, можливо обрати йому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням обов`язку носити електронний засіб контролю.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кількох тяжких злочинів, передбачених ч. 3 с.28 ч.3 ст.368, ч.1 ст. 28 ч.2 ст. 365 КК України , за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому, а саме того, що вони вчинені при виконанні службових обов`язків з охорони громадського порядку, з корисливих мотивів, демонструють явку неповагу до суспільства, свідчать про нехтування охоронюваних Конституцією України прав і свобод людини, а також з урахуванням заподіяної шкоди потерпілим, ,колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства так і потерпілих.
З приводу тверджень захисника про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивні характеристики, міцні соціальні зв`язки, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину, колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи апелянта, враховуючи конкретні обставини пред`явленого йому обвинувачення, підлягають врахуванню, але внаслідок суспільної небезпечності злочинів, що інкримінуються, які за версією органу досудового розслідування пов`язані з застосуванням ним, як працівником поліції, тривалих насильницьких дій щодо потерпілого, - не є визначальними, а тому, не можуть унеможливлювати наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, тобто, не виключається, що він може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити сховати або спотворити будь-яку із речей або документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегіясуддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4