КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

04 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єреван Республіки Вірменія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання на території України,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року продовжено строк дії запобіжного заходу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраного у вигляді тримання під вартою, до 22 травня 2020 року включно, без визначення розміру застави.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що на даний час продовжує існувати ймовірність такого ризику, як ухилення обвинуваченого від суду та не виконання його процесуальних рішень (ризик переховування), оскільки дії, що ставляться ОСОБА_5 у провину носять суспільно небезпечний характер.

Крім того, як зазначено в ухвалі суду, ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину за вчинення якого у разі визнання його судом винуватим передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років з конфіскацією майна, і оскільки обвинуваченому ОСОБА_5 відомі анкетні дані свідків, ризик впливу на яких не виключається з боку обвинуваченого.

Також в ухвалі суду вказується на те, що обсяг проведених судом процесуальних дій під час судового розгляду у кримінальному провадженні та їх результати не зменшують ризик переховування та впливу на потерпілу та свідків, і будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даній стадії судового розгляду, не встановлено та сторонами не доведено, а наведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, не гарантують запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не спростовують вище наведених висновків суду.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24.03.2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням його під вартою.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що постановлена ухвала є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, прийнятою без належного дослідження, оцінки та врахування вже досліджених матеріалів кримінального провадження, без вивчення доводів, які були аргументовано наведені стороною захисту, а також з грубим порушенням прав обвинуваченого, що передбачені ст. 42 КПК України.

Зокрема, як зазначає апелянт, всупереч вимогам ч. 2 ст. 184 КПК України клопотання прокурора, яке підлягає розгляду за правилами ст. ст. 184, 331 КПК України, не було вручене обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання, відтак порушення процедури розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_5 є підставою для скасування відповідного судового рішення.

Крім того, як вказує апелянт, стороною захисту зверталась увага на не дотримання прокурором вимог ст. ст. 184, 331 КПК України, але це було залишено без уваги суду.

На думку апелянта, суд в оскаржуваній ухвалі, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 196 КПК України, жодним чином не зазначив, як існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, так і докази, які б обґрунтовували ці ризики.

Також, як вважає апелянт, суд завчасно робить висновок про винуватість обвинуваченого, оскільки звертає увагу лише на його соціальні зв`язки і ймовірну вагомість наявних доказів про вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні кримінального правопорушення, і такими висновками суд припускається порушення засад кримінального судочинства, які закріплені в ст. 62 Конституції України.

Звертає увагу апелянт і на те, що стороною обвинувачення ніяким чином не доведено той факт, що ОСОБА_5 може переховуватись від слідства, а висновки про те, що останній не має реєстрації, суперечать матеріалам кримінального провадження, адже слідство, і відповідно прокурор, констатували факт, що ОСОБА_5 має адресу реєстрації, про що слідчий зазначив в обвинувальному акті.

Щодо того, що ОСОБА_5 може погрожувати чи підкупити свідків та потерпілу, то як зазначає апелянт, вказані ризики нічим не підтверджені, оскільки потерпіла проживає в межах іншої області і приймає участь у справі дистанційно, а свідки у кримінальному провадженні прокурором взагалі не заявлені.

Що стосується знищення речових доказів, то як вважає апелянт, обвинувачений їх не може знищити, оскільки всі докази з боку сторони обвинувачення надані суду і приєднані до матеріалів справи.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що ігнорування судом можливості визначення застави обвинуваченому є нічим іншим, як безпосереднім порушенням його прав, оскільки доказів насильницького характеру вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 матеріали кримінального провадження не містять.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, суд апеляційної інстанції визнав за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності захисника обвинуваченого, оскільки останній будучи двічі належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, жодного разу в судове засідання не з`явився та не повідомив суд поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 196 КПК України жодним чином не зазначив, як існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, так і доказів, які б обґрунтовували ці ризики, не можуть бути визнані обґрунтованими та служити підставами для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання її незаконною або необґрунтованою.
Всупереч доводам апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів мотиви, з яких прийняв оскаржуване судове рішення.
Крім того, незважаючи на обставини, якими захисник обґрунтовує можливість зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі посилання на те, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, так як має адресу реєстрації, а також те, що через запроваджені карантинні заходи через активне поширення інфекційного захворювання, у зв`язку з чим припинено транспортне сполучення за межі України та обмежене сполучення в межах України, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_5 не зможе покинути країну, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_5 інших більш мяких запобіжних заходів.

Що ж стосується посилання захисника на ігнорування судом можливості визначення обвинуваченому застави при обранні або продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то воно взагалі не може бути визнане обґрунтованим, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні розбійного нападу із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоровя особи, яка зазнана нападу, а суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

При цьому, питання щодо наявності чи відсутності достатніх та беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому злочин, у тому числі із застосуванням насильства, є предметом дослідження безпосередньо судового розгляду в суді першої, а не предметом апеляційного перегляду рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про його особу та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких він прийняв відповідне судове рішення.

У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2020 року, відповідно до якої суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 22 травня 2020 року включно, без визначення розміру застави, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/2022/2020

Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1