Справа №585/3068/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/147/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 25 вересня 2019 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, було відмовлено,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком апеляційного суду Черкаської області, від 12 грудня 2006 року, ОСОБА_9 визнаний засуджений за ст. ст. 187 ч. 4; 152 ч .4; 153 ч. 3; 115 ч. 2 п. п. 2, 6, 10; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України, від 20 березня 2007 року, вирок відносно ОСОБА_9 залишений без змін.

До Роменського міськрайонного суду Сумської області засуджений ОСОБА_9 звернувся з клопотанням про заміну йому призначеного покарання більш м`яким, яке обґрунтовував тим, що подальше його тримання під вартою є таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та, окрім іншого, вказував, що рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» підлягає застосуванню і відносно нього, вказуючи, що КК України визначає такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, однак його застосування суперечить нормам акту вищої сили рішенню Європейського суду з прав людини, а тому його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства рішенню Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 25 вересня 2019 року, у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на інше, більш м`яке покарання, було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що до компетенції судді місцевого суду не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, суд першої інстанції вказував, що рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі вимоги своїм рішенням.

Вказував суд і про те, що законодавством України не передбачена можливість та процесуальна процедура заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 вказує на порушення судом норм міжнародного та національного законодавства, оскільки суд, мотивуючи свою ухвалу, посилався на норми законодавства щодо умовно дострокового звільнення від покарання та заміну покарання на більш м`яке, відповідно до ст. 82 КК України, із заявами про застосування яких ОСОБА_9 до суду не звертався.

Вказує засуджений ОСОБА_9 , що правової оцінки мотивам його заяви судом першої інстанції надано так і не було, а саме. наявності рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України», положенням ст. 17 Конституції України, відповідно до яких рішення Європейського суду з прав людини та його практика є частиною національного законодавства України, застосуванню ст. 27 Віденської конвенції стосовно того, що норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство.

Крім того, засуджений ОСОБА_9 у своїй скарзі зазначає, що відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі не може бути застосовано до жодного засудженого, адже таке його застосування призведе до порушення норм Європейської конвенції та спровокує звернення із заявою до Європейського суду з прав людини, що, на думку ОСОБА_9 , стане результатом позитивного рішення Європейського суду.

Зазначає ОСОБА_9 і на те, що відповідно до ст. 74 КК України, його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.

За вказаних обставин, засуджений ОСОБА_9 просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області скасувати та повернути справу на новий судовий розгляд.

Заслухавши суддю доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про заперечення апеляційної скарги, думку захисника ОСОБА_8 про підтримку апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З матеріалів кримінального провадження судом було встановлено, що за вироком апеляційного суду Черкаської області, від 12 грудня 2006 року, ОСОБА_9 засуджений за ст. ст. 187 ч. 4; 152 ч .4; 153 ч. 3; 115 ч. 2 п. п. 2, 6, 10; 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 20 березня 2007 року вирок відносно ОСОБА_9 був залишений без змін.

Єдиними правовими нормами у законодавстві України, які надають можливість здійснити суду розгляд питань про умовно дострокове звільнення особи від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м?яким, є чинні КК України та КПК України.

При цьому, КК України визначає підстави для умовно дострокового звільнення особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м?яким, а КПК України визначає саму процедуру розгляду таких питань.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ст. 7 ч. 1 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК).

Під час кримінального провадження суддя зобов?язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов?язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Коституційний Суд України в своєму рішенні, від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).

Аналіз вищевказаного кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м?яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права що знайшло своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суддя, розглянувши по суті вказане вище клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_9 про заміну невідбутої частини покарання більш м?яким або ж умовно дострокове звільнення від відбування призначеного судом покарання не може діяти не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законом, та виходити за межі своїх дискреційних повноважень.

Так, згідно з приписами ст. 19 Конституції України, людині дозволено вчиняти будь які дії, якщо вони не заборонені законом, натомість органи державної влади діють у спосіб «дозволено лише те, що прямо передбачено законом».

Аналізуючи вказані вище вимоги закону, колегія суддів вважає, що положення Конституції України та норми КПК України зобов?язують суддю діяти при постановленні своїх ухвал виключно в межах своїх повноважень, передбачених цим же процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_9 про заміну не відбутої частини покарання більш м?яким, діяв на підставі чинного законодавства та у межах своїх повноважень, відповідно до кримінального процесуального закону України.

Так, в спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 відносно того, що, окрім клопотання про заміну не відбутої частини покарання, з будь якими іншими заявами, в тому числі і про умовно дострокове звільнення, про які вказано в ухвалі Роменського міськрайонного суду Сумської області, він не звертався, колегія суддів зазначає, що порядок та його відбування регулюються нормами одного розділу Кримінального Кодексу України, а тому суддею, при ухваленні рішення було враховано загальні положення щодо регулювання процедури звільнення від покарання.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами апеляційної скарги з приводу недотримання судом практики встановленої Європейським судом з прав людини, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов?язку держави виконати це рішення, а не обов?язку суду усувати своїм рішенням певні прогалини у національному законодавстві. А тому, не можуть бути взяті до уваги й інші доводи апеляційної скарги, оскільки законодавство України не передбачає процесуальної процедури заміни покарання особі засудженій до довічного позбавлення волі іншим покаранням, у зв`язку з чим суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо виконання функцій законодавчої влади.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_9 .

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області, від 25 вересня 2019 року, якою засудженому ОСОБА_9 відмовлено у задоволенні клопотання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покарання, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 , без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_9 з часу отримання ним копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4