УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/1668/20

Провадження №: 1-в/755/133/20

"11" березня 2020 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 про направлення звільненого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 (засоби зв`язку НОМЕР_1 ) від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком, установив :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.04.2017 особу відносно якої унесено подання визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків з числа передбачених ч. 1 ст. 76 даного Кодексу.

На цей час, до суду надійшло клопотання інспектора в якому зазначається, що за період іспитового строку випробування засуджений покладені на нього судом обов`язок не виконав, а тому звільнення останнього від призначеного покарання з випробуванням підлягає скасуванню з його безпосереднім направленням для відбування покарання, призначеного вироком.

Так, останній не з`явився на реєстрацію у 2018 році у наступні дні: 01.07 та 02.12. У 2019 році 05.06, 04.12, 18.12 та у 2020 році відповідно 02.01, 15.01.

У дане судове засідання сторони будучи повідомленими про день та час розгляду клопотання (подання), згідно вимог ст. 135 КПК України, не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак суд, враховуючи те, що у попередніх засіданнях ОСОБА_4 , указав, що не прибув у вказані дати на реєстрацію з підстав регламентованих п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК України, тобто висловив свою позицію щодо предмету аналізу та у ракурсі положень ст.ст. 22, 26, абз. 2 ч. 5 ст. 539 КПК України, вважає за можливе завершити судовий розгляд провадження у їх відсутність та вивчивши наявні матеріали, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, який складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Зокрема, ч. 1 ст. 539 КПК України регламентовано, що питання, які виникають під час виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

А, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.

При цьому, виходячи з положень п. 3 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 5, 8, 9 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Так, ст. 166 КВК України в її системному зв`язку із положеннями ст. 78 КК України регламентовано, що якщо засуджений не виконує обов`язки, встановлені цим Кодексом, Законом України "Про пробацію", а також покладені на нього судом, або систематично вчиняє правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, уповноважений орган з питань пробації вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.

Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.

Систематичним вчиненням правопорушень вважається вчинення засудженим трьох і більше правопорушень, за які його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

Статтею 138 КПК України передбачено, що поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.

Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом. Якщо особа попередньо повідомила слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про адресу своєї електронної пошти, надіслана на таку адресу повістка про виклик вважається отриманою у випадку підтвердження її отримання особою відповідним листом електронної пошти (ст. 136 КПК України).

Такі ж вимоги ставляться і при встановленні факту того чи є належним підтвердженням отримання особою виклику до інспекції.

Матеріали особової справ не містять даних про те, що засуджений у вказані дні не прибув з неповажних причин.

Так, ухвалою цього ж місцевого суду від 28.03.2019 у справі № 755/195/19 визначено, що з часу поставлення на облік, тобто з 04.10.2017, по 19.12.2018, період, що аналізується, ОСОБА_4 прибував до КВІ 28 разів із 30. Пояснення ОСОБА_4 щодо його не прибуття до КВІ 07.11.2018 та 19.12.2018 суд сприймає, як слушні та такі, що указують на поважність причин.

Судовим рішенням даного місцевого суду від 23.08.2019 у справі № 755/12312/19 визначено, відсутність приводів та підстав для направлення звільненого засудженого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком, за фактом не прибуття на реєстрацію 05.06.2019 року.

Відповідно ж до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005року, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

Як наслідок суд аналізуючи питання поважності у дні неявки, які аналізувалися увалами Дніпровського районного суду м. Києва від 28.03.2019 та надходить тотожних висновків відображених в цих судових рішеннях, а саме відсутності підстав для констатації факту їх наявності без поважних на те причин у розрізі норм ст. 138 КПК.

Як наслідок, окремому аналізу підлягають причини неявки засудженого на реєстрацію, що мали місце у 2019 році 04.12, 18.12 та 02.01, 15.01 у 2020 році.

З урахуванням того, у наведені дні відповідно до власних пояснень засудженого від 16.01.2020 останній не прибув у вказані дати з передумов регламентованих п. 8 ч. 1 ст. 138 КПК.

Разом з тим, засуджений прибув до інспекції 31 раз у інші дні.

А у поданні заявника узагалі указується, що неявки мали місце не з боку засудженого ОСОБА_4 , а з боку ОСОБА_5 , але у відношенні останнього вирок Подільського районного суду м. Києва від 03.04.2017 у справі № 758/13262/16-к не ухвалювався.

Відповідно, у розумінні ст. 166 КВК України в її системному зв`язку із положеннями ст. 78 КК України, на цей час, відсутні передумови для висновку про умисне невиконання засудженим покладених на нього обов`язків із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», а не базуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, у світлі фактичних обставин провадження направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком не грунтується на дійсних обставинах справи, відповідно і задоволене бути не може.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, ст. 78 КК України Суд постановив :

у задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 про направлення звільненого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком, відмовити.

Матеріали контрольної (особової) справи повернути до Дніпровського районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" у м. Києві та Київській області.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

С у д д я О. Бірса