ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/401/20 Номер провадження 11-сс/814/235/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві матеріали клопотання прокурора Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у межах кримінального провадження №0000144 від 25 лютого 2020 року за ознаками злочину передбаченого ст. 290 КК України

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , як законного володільця транспортного засобу, на ухвалу слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно по кримінальному провадженню № 0000144.

Накладено, арешт, шляхом тимчасового позбавлення власників, законних володільців та користувачів права володіння, користування та розпорядження транспортним засобом «АЗЛК 2141», державний номерний знак « НОМЕР_1 » 1991 року випуску, що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію « НОМЕР_2 » - ОСОБА_8 проживаючому: АДРЕСА_1 ., та який перебуває у володінні, на підставі довіреності ВРТ №858041 від 20.09.2012, ОСОБА_9 : проживаючого: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_10 , проживаючого: АДРЕСА_3 , визначивши місце його зберігання - майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області за адресою: м. Миргород, вул. Я. Усика, 34.

Виконання ухвали покладено на прокурора, який звернувся з даним клопотанням.

Рішення слідчого судді мотивовано, тим що вилучений автомобіль може бути об`єктом кримінально протиправних дій у межах кримінального провадження №0000144 від 25 лютого 2020 року за ознаками злочину передбаченого ст. 290 КК України. Будь яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, не вбачається.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2019 року скасувати.

З рішенням районного суду не погоджується, так як останнє прийнято із суттєвими порушеннями процесуального законодавства.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали клопотання та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні СВ Миргородського ВП ГУНП у Полтавській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000144 від 25 лютого 2020 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України.
В ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000144 від 25 лютого 2020 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК Українибуло встановлено, що 25 лютого 2020 року о 11 годині 40 хвилин, головним судовим експертом Полтавського НДЕКЦ ОСОБА_11 проводився огляд номерних позначень та супроводжуючих документів автомобіля марки «АЗЛК 2141», державний номерний знак « НОМЕР_1 » 1991 року випуску, що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію « НОМЕР_2 » гр. ОСОБА_8 проживаючого: АДРЕСА_1 ., та перебуває на підставі довіреності «ВРТ № 858041» від 20 вересня 2012 року у користуванні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проживаючого: АДРЕСА_2 .

Під час дослідження транспортного засобу працівниками територіального сервісного центру №5344 було виявлено, що номерне позначення кузова автомобіля марки «АЗЛК 2141», д. н. з. « НОМЕР_1 » піддавалося зміні шляхом перезакріплення номерної деталі (кутник жорсткості) з нанесеним на неї номерним позначенням кузова.

25 лютого 2020 року в ході огляду місця події в порядку ст. 237 КПК України у присутності володільця (користувача) ОСОБА_9 , було вилучено транспортний засіб марки «АЗЛК 2141» д. н. з. « НОМЕР_1 ».

25 лютого 2020 року транспортний засіб марки «АЗЛК 2141» д. н. з. « НОМЕР_1 » визвано речовим доказом у кримінальному провадженні та направлено на зберігання на майданчик тимчасового утримання транспортного засобу Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області.

23 березня 2020 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшла заява від прокурора Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 про розгляд справи без його участі, та до якої було долучено копію висновку експертного дослідження №17/5344/5Д від 25 лютого 2020 року проведеного Полтавським НДЕКЦ. Згідно зазначеного висновку вбачається, що номерне позначення кузова наданого на дослідження автомобіля «АЗЛК 2141» д.н.з. « НОМЕР_1 » піддавалося зміні не в умовах заводу виробника шляхом перезакріплення номерної деталі (правий кутник жорстокості моторного відсіку) з нанесеним номерним позначенням кузова « НОМЕР_3 ».

Отже, за сукупністю підстав апеляційний суд вважає, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів та проведення всіх необхідних досліджень.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, то слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане в оскаржуваній ухвалі майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин в даному кримінальному провадження, оскільки він може бути використаний як доказ, без якого неможливо в повному обсязі іншими способами обставини вчинення злочину передбаченого ст. 290 КК України.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи апелянта, що прокурором порушено строки подачі клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно до суду, а судом першої інстанції не було належним чином перевірено точний час подачі клопотання, є безпідставними, оскільки в ході огляду місця події 25 лютого 2020 року було вилучено транспортний засіб «АЗЛК 2141» д. н. з. « НОМЕР_1 » та відповідно до штампу на конверті прокурором подано клопотання до суду 26 лютого 2019, тобто в строк передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Інші доводи зазначені в апеляційній скарзі не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст.405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2020 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4