Справа №295/5803/20
УХВАЛА
Іменем України

22.06.2020 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши клопотання слідчого СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, винесене в кримінальному провадженні №0002220 від 18.05.2020 року, та додані до клопотання матеріали,-
ВСТАНОВИВ:
Слідчий звернувся з клопотанням, в якому просить накласти арешт на транспортний засіб марки «Honda» моделі «Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить гр. ОСОБА_5 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з метою недопущення відчуження, розпорядження та користування даним транспортним засобом.
У клопотанні вказано, що проведеним досудовим розслідуванням було встановлено, що 16.05.2020 року, близько 09 години 47 хвилин, водій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Honda» моделі «Accord» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Леха Качинського, зі сторони провулку 3-го Чуднівського в напрямку до вулиці Мала Бердичівська, поблизу будинку № 11, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину вулиці Леха Качинського, з права на ліво відносно руху водія, в межах пішохідного переходу.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, струс головного мозку, гематома правої кисті, гематома правого чола та була госпіталізована.
Обґрунтовуючи клопотання слідчий зазначає про можливість використання, як доказів відомостей, що містяться на вказаному транспортному засобі та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цього засобу, та те, що у даному кримінальному провадженні необхідно отримати висновки ряду призначених експертиз тому у слідства виникла необхідність в накладенні арешту на указаний транспортний засіб з метою недопущення його відчуження, розпорядження та користування. В разі повернення транспортного засобу особі, у законному володінні якої він перебуває, може призвести до знищення слідів злочину, що були на ньому залишені (у випадку проведення відновлювальних чи будь-яких інших ремонтних робіт), що в подальшому може вплинути на хід досудового розслідування.
В судове засідання прокурор ОСОБА_4 , власник майна ОСОБА_5 та володілець майна ОСОБА_6 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У відповідності до ст. 131 КПК України з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема, арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 170. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та мету накладення арешту на майно.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого/прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, та прокурор який його погодив не дотрималися.
У клопотанні відсутній виклад обставин про те, яким чином шляхом накладення арешту на майно буде виконано завдання заходу забезпечення кримінального провадження слідчим у клопотанні не вказано (зокрема, відсутнє посилання на встановлений під час досудового розслідування та обгрунтування принаймні одного ризику - приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, передбачені другим абзацом ч. 1 ст. 170 КПК України).
Відсутнє посилання нате, що ОСОБА_6 відмовляється надавати вказаний автомобіль органу досудового розслідування для проведення необхідних слідчих чи процесуальних дій, зокрема проведення експертиз. Копії постанов про призначення відповідних експертиз на які посилається слідчий в клопотанні до його матеріалів не приєднані, що викликає сумнів у слідчого судді.
Матеріалами клопотання не доведено сукупність підстав та розумних підозр вважати, що не застосування арешту майна призведе до приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, втрати речових доказів, а обмеження права ОСОБА_8 на цьому етапі кримінального провадження в інтересах досудового розслідування виправдане.
Фактично у клопотанні про арешт майна мотивування викладене у виді формального наведення змісту норм КПК України, що регулюють вирішення питання про накладення арешту на майно.

Окремо слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
З наведеного слідує, що слідчий, прокурор повинен обґрунтувати, зокрема, довести в судовому засіданні, при розгляді клопотання про арешт майна, необхідність його накладення, а також обставини, на які посилається, як на підставу та мету для накладення арешту проте, прокурор в судове засідання не з`явився, що може вказувати про те, що прокурор подане клопотання фактично не підтримує.
Клопотання неодноразово направлялось для усунення недоліків, однак недоліки вказані в ухвалі слідчого судді органом досудового розслідування проігноровані.
Викладене в сукупності з тим, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути безумовною підставою та єдиною підставою для арешту майна, а тому слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість клопотання.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. Слідчим до клопотання про арешт майна, долучено лише ксерокопії документів, які завірені без зазгачення особи яка здійснила вказану дію, проте копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку, а саме долучені копії не містятьдати, найменування посади особи що завірила копії та її прізвища з ініціалами. Враховуюви викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях, слідчим не обгрунтовано та недоведено необхідність накладення арешту, його підставу та мету.

Крім того, на думку слідчого судді дане клопотання не підлягає до задоволення і з тієї підстави, що воно подане не уповноваженою на те особою.
Частиною другою ст. 2 КПК України передбачено завдання кримінального провадження, зокрема, в тому, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні має бути вказано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Згідно з ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови в задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.

З огляду на викладене, з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у третіх осіб має право звернутися виключно прокурор.

З матеріалів клопотання встановлено, що майно було вилучено у ОСОБА_6 , проте, процесуальний статус останнього у клопотанні не вказано.
Проаналізувавши викладене, можна дійти висновку, що оскільки ОСОБА_6 або безпосередньо власник автомобіля ОСОБА_9 не має конкретного процесуального статусу в даному кримінальному провадженні, але на майно, що йому належить, в цілях кримінального провадження сторона обвинувачення клопоче накласти арешт то при визначенні з порядком звернення з клопотанням про арешт майна до слідчого судді прокурору слід керуватись не тільки положеннями глави 17 КПК України, а й іншими статтями КПК України, які закріплюють положення щодо статусу осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт, а саме до ст. 64-2 КПК України.

Положення ст. 64-2 КПК України є імперативними і не виконуються на розсуд прокурора або слідчого.
Таким чином, у зв`язку з тим, що в цьому кримінальному провадженні на час звернення до слідчого судді відсутні підозрювані, потерпілі, юридичні особи, щодо яких здійснюється провадження, то майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вважається майном третьої особи, а тому з клопотанням про його арешт, відповідно до ст. 64-2 КПК України, повинен звертатися виключно прокурор.

Натомість з клопотання про арешт майна звернувся не прокурор, а слідчий ОСОБА_10 .

Незважаючи на викладені положення, те, що слідчим суддею було повернуто дане клопотання для належного оформлення, прокурором вимоги проігноровано та з клопотанням звертається повторно слідчий.

Враховуючи наведене в сукупності, слідчий суддя відмовляє в задоволенні клопотання у повному обсязі.

За правилами статті ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
В задоволенні клопотання слідчого клопотання слідчого СВ Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на транспортний засіб марки «Honda» моделі «Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить гр. ОСОБА_5 - відмовити.

Копію ухвали не пізніше наступного дня після її оголошення направити слідчому СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 та прокурору Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_4 .

Слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

В частині відмови в задоволенні клопотання про арешт майна ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1