Справа № 461/1968/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/265/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Уніфлам Україна» ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року про накладення арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000006 від 10.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
оскаржуваною ухвалою клопотання слідчого задоволено. Накладено арешт на вилучене майно в ході проведення обшуку автомобіля марки DAF моделі XF 105.410, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом SCHWARZMULLER моделі SPA-ЗE, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно із переліком вказаним в резолютивній частині ухвали.

Ухвала мотивована тим, що оскільки вилучене майно визнано речовим доказом у справі, з метою збереження такого воно підлягає арешту.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді представник власника арештованого майна директор ТОВ «Уніфлам Україна» ОСОБА_6 оскаржив її в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень скаржник просить оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити і зобов`язати слідчого повернути незаконно вилучене майно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що положення ч. 3 ст. 170 КПК України чітко визначають учасників кримінального провадження, на майно яких може бути накладено арешт. При цьому, ні посадові особи ТОВ «Уніфлам Україна», ні саме ТОВ «Уніфлам Україна» не є по жодній кримінальній справі підозрюваним, обвинувачем чи засудженим. У витязі з ЄРДР, який долучено слідчим до клопотання не зазначено юридичну особу відносно якої здійснюється кримінальне провадження, а також відомості про матеріальні збитки та їх розмір. Вказує на незаконність ухвали слідчого судді про проведення обшуку, за результатами проведення якого вилучено в подальшому арештоване майно, як наслідок і про незаконність вилучення такого майна. Зазначає, що арешт майна перешкоджає законній господарській діяльності скаржника, як власника вилученого майна.

До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції від скаржника та слідчого надійшли заяви, в яких такі просять слухати справу у їх відсутність. Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті Кодексу арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина тертя статті 170 КПК України).

Частиною десятою статті 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до частини першої статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Право звертатися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, відповідно до статті 171 КПК України, має право лише прокурор або слідчий за погодженням з прокурором, а цивільний позивач може заявити таке клопотання лише з метою забезпечення цивільного позову.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження (пункт 7 частини другої статті 131 КПК України), які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (частина перша статті 131 КПК України).

Відповідно до частини шостої статті 132 КПК України до клопотання слідчого, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно із статтями 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого або прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з вказаним клопотанням, слідчий просив накласти арешт на вилучене в ході проведення обшуку майно, дозвіл на який надано ухвалою слідчого судді від 04 березня 2020 року, та яке постановою слідчого від 04 березня 2020 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

До клопотання слідчим додано витяг з ЄРДР з якого убачається, що 10 січня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Колегія суддів погоджується, що зазначене в клопотанні майно, підпадає під ознаки майна, передбаченого статтею 98 КПК України, відповідно до тієї фабули, яка зазначена у витягу з ЄРДР у вказаному кримінальному проваджені і ці обставини доведено слідчим доданими до клопотання доказами, а відтак існували реальні підстави для накладення арешту на це майно, як вилучене в ході проведення обшуку, з метою збереження такого і використання його як доказ у кримінальному провадженні, враховуючи, що воно визнано речовим доказом.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що арешт не може бути накладено на майно, власником якого є ТОВ «Уніфлам Україна», оскільки товариство не є учасником кримінального провадження, враховуючи, що арешт на майно, яке визнано речовим доказом може бути накладено не лише на майно, яке належить виключного учасниками кримінального провадження, а на майно, яке належить будь-якій фізичній або юридичній особі. Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість накладення арешту на майно, яке вилучене на підставі, на думку скаржника, незаконної ухвали слідчого судді про проведення обшуку, колегія суддів виходить з того, що під час розгляду клопотання про арешт майна, слідчий суддя не вправі давати оцінку законності підстав для проведення обшуку, і як наслідок - ухвалі слідчого судді постановленої за результатами відповідного клопотання. Вирішальним при накладенні арешту на майно, яке визнано речовим доказом, є з`ясування достатніх підстав, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Не зазначення у витязі з ЄРДР відомостей про юридичну особу відносно якої здійснюється кримінальне провадження, а також відомостей про матеріальні збитки та їх розмір, не спростовує висновків слідчого судді в оскаржуваній ухвалі про достатність підстав для накладення арешту.

Колегія суддів також вказує на те, що накладення арешту на майно скаржника не перешкоджає законній господарській діяльності останнього, оскільки щодо такого майна не закінчено процедуру його розмитнення, а відтак воно не може бути допущено у вільний обіг на території України.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала є обґрунтована та законна. Підстави для її скасування відсутні, як і відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, яку слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Уніфлам Україна» ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4