Номер провадження: 11-сс/813/439/20
Номер справи місцевого суду: 947/4963/20 1-кс/947/2191/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2020 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000706, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 290 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджено з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 , про накладення арешту на майно, а саме на мотоцикл марки «YAMAHA», моделі R6, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 ; ключ запалювання до вказаного мотоциклу; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Визначено місце зберігання транспортного засобу - мотоциклу марки «YAMAHA», моделі R6, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , та ключа запалювання до вказаного магазину - спеціалізований штрафмайданчик тимчасового затримання автомобілів та мототранспорту №6, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 29а.
Визначено місцем зберігання свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 у матеріалах кримінального провадження.
Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що вказане майно має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні та без їх арешту та вилучення існує реальна загроза зміни слідової інформації, яка наявна на них на теперішній час, крім того необхідно провести ряд невідкладних слідчих (розшукових) та процесуальний дій, в тому числі експертних досліджень, для встановлення об`єктивної істини по кримінальному провадженню.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, власник майна ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2020 року, постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого.
Доводи обґрунтовує тим, що він є власником арештованого майна, інформація про те, що даний мотоцикл перебуває у розшуку станом на час придбання, так і станом на час звернення з апеляційною скаргою відсутня. Слідчим під час надання клопотання до суду про накладення арешту не надано доказів про існування ризиків знищення або пошкодження відповідного майна, на що слідчий суддя не звернув. Слідчим суддею не зазначено у чому полягає необхідність накладення арешту на ключ запалювання до вказаного мотоциклу та на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. На його думку, слідчі не мали законних підстав вилучати ключі та оригінал свідоцтва. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є оригінальне і не підроблене, а тому не відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

Учасники апеляційного провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, однак до суду не з`явились. Прокурор надіслав заяву, в якій просив апеляційний розгляд проводити без його участі, з метою запобігання поширенню короновірусу COVID-19. Про причини неявки власник майна ОСОБА_5 суд не повідомив.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників апеляційного розгляду та, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювати технічну фіксацію судового провадження.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У поданому клопотанні слідчим зазначено, що 05.03.2020 року в ході огляду місця події під час дослідження транспортного засобу - мотоциклу марки «YAMAHA», моделі R6, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_5 , на номерному оглядовому майданчику ТСЦ 5141, розташованому за адресою: вул. Академіка Корольова, 5, м. Одеса, в передній частині рами біля кріплення керма вальної колонки вказаного мотоциклу, було виявлено номери шасі, які не відповідають зразкам, що використовуються підприємством виробника, у зв`язку з чим його було вилучено з метою проведення необхідної експертизи.
У подальшому в тексті клопотання, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на майно, слідчий зазначає інший транспортний засіб, зокрема, автомобіль марки BMW, д.н. НОМЕР_3 , чорного кольору, моделі 530 D, 2001 року випуску, з метою збереження транспортного засобу та запобігання можливості його приховування, пошкодження, перетворення, відчуження, який не має жодного відношення до даного кримінального провадження (а.п.2).
В клопотанні слідчий, пославшись на загальні вимоги КПК України, які регулюють порядок накладення арешту на майно, вказавши підставою накладення арешту лише те, що вилучене майно відповідає критеріям ст. 98 та ч. 2 ст. 167 КПК України, та з метою збереження речових доказів, які мають важливе значення у даному кримінальному провадженні, вважав за необхідне накласти арешт на таке майно.
Крім того, в прохальній частині клопотання слідчого зазначено про його розгляд слідчим суддею без виклику особи, яка є його власником, з метою забезпечення арешту майна. Також слідчий просив визначити місце зберігання транспортного засобу мотоциклу та ключа від нього на спеціалізованому штрафмайданчику та визначити місцем зберігання свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу у матеріалах кримінального провадження.
Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.
Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином істотне порушення вимог кримінального, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення, та є безумовною підставою для скасування такої ухвали.
Крім того, з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням в цій ухвалі встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно та не звернув уваги на наявні у клопотанні суперечності щодо майна, на яке слідчий просив накласти арешт, які свідчили про невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, не надав відповідної правової оцінки клопотанню слідчого, яке в тому числі не містило належного обґрунтування мети, підстави накладення арешту на усе зазначене у клопотанні майно, а також спосіб обтяження майна і порядок виконання ухвали про накладення арешту.
Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що в п.2 резолютивної частини оскаржуваної ухвали безпідставно зазначені дані про розгляд клопотання за відсутності власника майна, що підтверджує той факт, що слідчий суддя під час прийняття рішення за результатами розгляду клопотання, обмежився викладенням аналогічних даних, які були заявлені слідчим.
Щодо доводів апеляційної скарги власника майна про неможливість накладення арешту на ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно класифікації речей відповідно до чинного законодавства, мотоцикл є головною річчю, а ключі від нього необхідні для його обслуговування і пов`язані з ним спільним призначенням, тобто є його приналежністю, а приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що слідчим не обґрунтовано належним чином необхідність вилучення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та відповідність його критеріям ст. 98 КПК України, враховуючи, що кримінальне провадження внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 290 КК України.
При цьому, матеріали клопотання не містять жодних даних про підроблення вилученого технічного паспорту, а саме відповідних експертних досліджень, які вказували б на те, що реєстраційний талон на автомобіль має ознаки підробки.
Постановою слідчого від 06.03.2020 року вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні (а.п. 17-18).
Проте, як убачається з матеріалів провадження, до клопотання долучено висновок експертного дослідження від 05.03.2020 року №16/5141/1-Д, відповідно до якого на досліджуваному мотоциклі марки «YAMAHA R6», н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційні номери рами змінено шляхом видалення символів первинного маркування з нанесенням інших символів не в заводських умовах. Будь яких несанкціонованих змін або пошкоджень інших частин мотоциклу експертом не встановлено, а свідоцтво про реєстрацію ТЗ відповідає бланкам, які знаходяться в офіційному обігу (а.п.15-16).
Встановлені апеляційним судом обставини вказують на те, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України.
Слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність клопотання вимогам кримінального процесуального закону та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.
При цьому, постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обґрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на формальний підхід до розгляду клопотання та допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою необхідність скасування ухвали.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.
Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.
Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргувласника майна ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.03.2020 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000706, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 290 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 , про накладення арешту на майно, а саме на мотоцикл марки «YAMAHA», моделі R6, чорного кольору, д/н НОМЕР_1 ; ключ запалювання до вказаного мотоциклу; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , вилучені 05.03.2020 року під час огляду місця події за адресою: вул. Ак. Корольова, 5, м. Одеса, повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання прокурором копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4