ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/792/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції: 643/1914/19
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(резолютивна частина)

28 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, офіційно не працевлаштований, зареєстрований у м. Валки Харківської області, мешканець м. Харкова, раніше не судимий,
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки із покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
З ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.
Також, з ОСОБА_7 стягнуто судові витрати в розмірі 1144 грн.
Вироком встановлено, що ОСОБА_7 20.12.2018 приблизно о 22:20, керував технічно справним автомобілем «Хюндай Акцент»,р/н НОМЕР_1 та рухався по пр. Московському у м. Харкові зі сторони вул. Соїча в напрямку вул. Ак. Павлова зі швидкістю приблизно 40 км./год.
Під час руху, в районі перехрестя пр. Московського та вул. Польової в м. Харкові, ОСОБА_7 порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість,а при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину на нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля «Хюндай Акцент».
Внаслідок події пішоходу ОСОБА_9 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з наявністю пластинчастого субдурального крововиливу, забою головного мозку легкого ступеня, уламкового передму головки лівої променевої кістки із зсувом та ротаційного підвивиху першого шийного хребця.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією, виразилося в тому, що він,керуючи транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не прийняв необхідних заходів для того, щоб забезпечити безпеку при проїзді пішохідного переходу та не зупинив керований ним автомобіль, щоб дати дорогу пішоходу, який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , що спричинило останній середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок районного суду змінити, в частині призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, призначивши йому за ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та просить призначити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі який відповідає обставинам дійсності та спів розмірності.
Обґрунтовує свої вимоги тим, що покарання у вигляді одного троку обмеження волі було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кара, виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів. Зазначає, що розмір моральної шкоди не відповідає характеру моральних страждань та вважає, що цей розмір не повинен призводити до збагачення потерпілої, а повинен бути достатнім для розумного задоволення спричинених злочином моральних страждань потерпілої особи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника,які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, крім того думку потерпілої, яка зазначила, що вона згодна з призначеним ОСОБА_7 покаранням та її повністю влаштовує стягнута на її користь моральна шкода у розмірі 50000 грн., колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Сутність апеляційних доводів обвинуваченого полягає у зайвій суворості призначеного покарання. З цим він пов`язує своє апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, та призначення більш м`якого покарання, що на думку колегії суддів, є безпідставним, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 72-76).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за порушення правил дорожнього руху або експлуатацію транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, у виді обмеження волі, строком на 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, тобто в межах строку цього виду основного покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України і не в максимальній його мірі.

Більш того, від призначеного основного покарання, на підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнений судом з випробуваням строком на 2 роки із покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Тобто, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без його ізоляції від суспільства та звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття; обставин які обтяжують покарання суд не встановив, а також об`єктивно врахував відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, одружений, офіційно не працевлаштований.

Отже, апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , про зайву суворість призначеного покарання, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку у цій частині на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, об`єктивно відсутні інші обставини, які пом`якшують або істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ніж ті, що встановлені судом.

Крім того, апеляційний довід обвинуваченого щодо не наведення судом першої інстанції мотивів розумності і справедливості визначеної моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставним, оскільки суд першої інстанції, відповідно до підпункту 7 п. 2 ч.3 ст. 374 КПК України, мотивував у вироку підстави стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди саме у розмірі 50000 грн., мотивуючи це моральними стражданнями та переживаннями потерпілої внаслідок спричинення їй обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень і яка була позбавлена звичного способу життя та вимушена тривалий час звертатись до медичних установ (арк. 74-75).

Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
Згідно ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди ", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.
Відповідно до п. 9 вищезазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Дослідивши усі представлені сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції, з дотриманням всіх вищенаведених норм, дійшов законного висновку, що позовні вимоги потерпілої щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 50000 грн., виходячи з характеру спричиненого їй ушкодження, обставин, при яких вони були нанесені, час, необхідний потерпілій для відновлення працездатності та зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшовши висновку, що саме така сума моральної шкоди буде обґрунтованою за даних обставин.
Таким чином, розмір стягнутої моральної шкоди є співмірним із заподіяною шкодою потерпілій та тією зміною її звичайного способу життя, яка була заподіяна злочинними діями обвинуваченого, що виразилось у моральних стражданнях та переживаннях, які негативно вплинули на її самопочуття та звичайний спосіб життя.
Отже, апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 про можливість призначення більш м`якого покарання, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, тобто наведені доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ______________ _____________ ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3