Номер провадження: 11-кп/813/1323/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 року у кримінальному провадженні №0010747, внесеному до ЄРДР 03.12.2014, якою відносно:

ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженої,
- обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Біляївка, Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-1, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0010747, внесеному до ЄРДР 03.12.2014, за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-1, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258 КК України.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до 23.09.2019 року.
Рішення суду мотивоване тим, що обвинувачені, перебуваючи на волі, спробують переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, а також доведена неможливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
На дану ухвалу захисник обвинуваченої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 та захисник обвинуваченого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких вказують, що вважають ухвалу незаконною в зв`язку з істотними порушеннями судом вимог КПК України, а також просять її скасувати та постановити нову, якою задовольнити їх клопотання та обрати обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування вимог своїх апеляційних скарг захисники зазначають наступне:
- обвинувачена ОСОБА_9 перебуває під вартою з 22.04.2015 року, що на даний час, на думку захисника, перетнуло межу розумної та справедливої необхідності забезпечення будь-якого публічного інтересу суспільства;
- обвинувачений ОСОБА_7 співробітниками УСБУ був незаконно затриманий та перебуває під вартою з 30.03.2015 р.;
- обвинувачення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 необґрунтоване та не підтверджено жодним доказом, який наявний в матеріалах провадження;
- суд не надав аргументованої оцінки та відхилив доводи сторони захисту щодо обрання обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу;
- оскаржена ухвала не містить посилання на конкретні ризики та обставини, які підтверджують їх існування, а прокурор в своєму клопотанні, всупереч вимогам ч. 2 ст. 177 КПК України, жодним чином не обґрунтував та не довів наявність існування цих ризиків;
- судом не враховано рішення Конституційного Суду України від 25.06.2019 р., яким положення ч. 5 ст. 176 КПК України визнано таким, що не відповідає Конституції України, а відтак, до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 може бути застосований запобіжний захід, який не пов`язаний із позбавленням волі.
Крім того, захисники наголошують, що судом взагалі не приділено уваги характеристиці осіб обвинувачених, міцності їх соціальних зв`язків.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0010747 від 03.12.2014року відносно ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-1, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України та ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 р., на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти

рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 злочинів, які, відповідно до обвинувального акту, направлені проти громадської безпеки, пов`язані із створенням терористичної організації та вчиненням терористичних актів, а також можливої міри покарання, яка може бути їм призначена у разі визнання винними (за ч. 2 ст. 258 КК України у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна або без такої), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинувачених від органів досудового розслідування та суду.

Окрім того, колегія суддів погоджується із висновком суду щодо того, що в зазначеному провадженні існує доведений ризик незаконного впливу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на потерпілих та свідків в зазначеному провадженні, оскільки на теперішній час судовий розгляд провадження триває та поки ще не допитані всі свідки.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги посилання захисників на те, що обвинувачена ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, в неї помер батько та залишилась мати похилого віку, яка потребує її піклування, а обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, хворий та потребує лікування, за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, є єдиним годувальником сім`ї, проте зазначає, що вказані обставини не зменшують існування вищенаведених ризиків.

Апеляційний суд вважає такими, що не узгоджуються із нормами закону доводи сторони захисту про необґрунтованість та непідтвердженість доказами обвинувачення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції», є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисників про відсутність доказів винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм злочинах є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Отже, доводи сторін захисту про наявність підстав для застосування відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , пояснень сторони захисту та прокурора, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, зокрема, з 2015 року, протягом якого обвинувачені утримується під вартою, проте судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 370, 376, 392, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 . залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2019 року, якою продовжено строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258КК України та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-1, ч. 2 ст. 258, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК Українистроком до 23.09.2019 р. залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції вжити заходів щодо розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4