ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №622/206/18 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження 11-кп/818/1364/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.15, ч.4ст.190 КК України
УХВАЛА
Іменем України

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 28.12.2018 стосовно ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Золочів Харківської області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, пенсіонер, розлучений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий в силу ст.89 КК України
засуджений за ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, в 2017 році, точна дата в ході досудового розслідування не встановлена, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи обізнаним про те, що малознайомий йому житель смт Золочів Харківської області ОСОБА_9 займається підприємницькою діяльністю та, на думку ОСОБА_8 , є заможною особою, вирішив шляхом обману заволодіти грошовими коштами останнього в особливо великих розмірах.
Реалізуючи свій злочинний умисел, маючи корисливу мету, ОСОБА_8 02.11.2017 приблизно об 11год. 30хв., попередньо домовившись, зустрівся із ОСОБА_9 на вулиці Танкістів в смт. Золочів Харківської області та повідомив останньому завідомо неправдиву інформацію про розбійний напад, який ніби-то готується на ОСОБА_9 та членів його сім`ї. Після цього ОСОБА_8 , достовірно знаючи про відсутність реальної загрози життю і здоров`ю ОСОБА_9 , а також членам його сім`ї, запропонував останньому свою допомогу у відверненні неіснуючої підготовки до розбійного нападу, для чого ОСОБА_9 повинен передати ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 25000 доларів США. При цьому ОСОБА_8 , бажаючи заволодіти у вищевказаний спосіб грошовими коштами ОСОБА_9 в особливо великих розмірах, повідомив йому про те, що у разі несплати ним грошей в сумі 25000 доларів США малознайомі ОСОБА_8 особи неминуче вчинять на ОСОБА_9 розбійний напад, поєднаний із застосуванням вогнепальної зброї, а також насильства, небезпечного для життя і здоров`я, як самого ОСОБА_9 , так і членів його родини.
15.11.2017 приблизно о 15год. 30хв. ОСОБА_8 , маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману в особливо великих розмірах, вважаючи, що ним виконані всі необхідні дії для отримання від ОСОБА_9 грошей в сумі 25000 доларів США, за попередньою домовленістю із останнім прибув до будинку АДРЕСА_2 , де під приводом відвернення неіснуючої загрози розбійного нападу на ОСОБА_9 та членів його сім`ї, про удаваність якого ОСОБА_8 достовірно знав, отримав від ОСОБА_9 імітаційні засоби, які ОСОБА_8 сприйняв, як реальні грошові кошти в сумі 25000 доларів США, однак, не зміг ними розпорядитися та довести свої злочинні дії до кінця, у зв`язку з тим, що був затриманий працівниками правоохоронного органу.
В апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисник просять вирок змінити, призначивши покарання не пов`язане із позбавленням волі. Апелянти вважаю вирок районного суду незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, оскільки, на їх думку, призначене покарання занадто суворе і не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, вислухавши думку, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Зазначені дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України, як закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) в особливо великих розмірах.
Не зважаючи на те, що обвинувачений свою вину визнає частково, колегія суддів уважає, що вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України, за обставин, визнаних судом першої інстанції встановленими, було доведено в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Так, обвинувачений категорично не погоджується з кваліфікацією злочину, при цьому не оскаржує факт передачі йому грошових коштів від потерпілого та вважає, що його дії суд мав кваліфікувати як вимагання, а не шахрайство.
Аналогічна позиція простежується і в самому вироку, згідно якого незважаючи на часткове визнання вини обвинуваченим у скоєні інкримінованого йому діяння, його вина підтверджується сукупністю досліджених в ході судового розгляду доказів, показаннями потерпілого, свідка, даними з протоколів проведення негласних слідчих дій, іншими письмовими доказами по справі.
Так, потерпілий ОСОБА_9 вказав, що в листопаді 2017 року йому зателефонував знайомий по прізвищу ОСОБА_10 , який сказав, що з ним, тобто потерпілим, хоче зустрітись ОСОБА_11 , на що потерпілий погодився. Через деякий час відбулась зустріч, в ході якої ОСОБА_8 повідомив, що дехто, не зазначаючи хто, планує здійснити напад на сім`ю ОСОБА_12 , знаючи, що його сім`я є заможною, планують проникнути у будинок, заволодіти його майном, при цьому вони мають зброю, в тому числі автомати, гранатомет. Обвинувачений сказав, щоб потерпілий передав йому 25 тис. доларів США. Він, тобто ОСОБА_9 , звернувся в територіальний орган Служби Безпеки України, оскільки має сім`ю: дружину, двох дітей, за яких дуже переживає, а погрозу сприймав як реальну. Через 7-10 днів на черговій зустрічі він, тобто ОСОБА_9 , віддав надані співробітниками СБУ грошові кошти обвинуваченому, після чого останній був затриманий.
Пояснення, які надав суду свідок ОСОБА_13 підтверджують вищевикладені обставини, які вказав потерпілий ОСОБА_9 .
Отже, всі пояснення свідка є логічними, послідовними та співпадають з показаннями потерпілого й матеріалами кримінального провадження, у колегії суддів не має підстав для сумніву в їх достовірності, оскільки всі ці обставини також підтверджуються дослідженими письмовими доказами по справі.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив та дослідив всі надані докази по справі і наведені у вироку, які не викликають сумніву у тому, що висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів розцінює позицію обвинуваченого такою, як спосіб уникнути відповідальність за скоєне.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що невизнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі, за вчинення ним кримінального злочину - це спроба ввести суд в оману та в подальшому уникнути покарання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого та доводи його захисника про те, що ОСОБА_8 не мав прямого умислу на шахрайські дії, спростовуються показаннями потерпілого, свідка, письмовими доказами, дослідженими судом, визнаних судом належними і допустимими, а їх сукупність достатньою для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Судом першої інстанції було враховано характер, ступень суспільної небезпеки скоєного злочину, який згідно ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, має постійне місце проживання, на обліку у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, в частині визнання своєї вини кається у скоєному, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин його покарання.
Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 також врахував вимоги ч.2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Таким чином, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого та необхідністю призначення покарання в виді позбавлення волі, яке обвинувачений має відбувати реально.
Покарання, яке обвинуваченому призначено судом за злочин передбачений ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 КК України 5 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна, при санкції цієї статті від 5 до 12 років позбавлення волі, є мінімальним покаранням, яке суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 , і на думку колегії суддів, вказане покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.
Колегія суддів, не вбачає підстав для скасування або зміни вироку та направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не порушив норми матеріального та процесуального права, та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції захисника та обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскільки апеляційною інстанцією не встановлені підстави для зміни чи скасування судового рішення, то вирок суду залишається без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407-409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 28.12.2018 стосовно ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, - у той же строк з моменту отримання копії.

Головуючий

Судді