Справа № 347/305/17
Провадження № 11-кп/4808/70/20
Категорія ч.2 ст.121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001880 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 121 та ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання:

- за ч.2 ст. 121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст. 286 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.

Відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його затримання та взяття під варту після вступу вироку в законну силу.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ) зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання, строк його перебування під вартою в умовах Івано-Франківської установи виконання покарань №12 починаючи з 18.09.2016 року 20.00 год., тобто з моменту його фактичного затримання по 18.06.2018 року включно, із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі, який на момент ухвалення вироку становить 3 роки 6 місяців 2 дні.

До вступу вироку в законну силу застосовано до ОСОБА_8 з 18 листопада 2019 року запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із покладенням на нього таких обов`язків: 1) заборонити з 20.00 год. до 07.00 год. залишати житло за своїм місцем проживання в АДРЕСА_1 ; 2) та зобов`язати засудженого прибувати до суду за першою вимогою; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 5) запобіжний захід застосувати без носіння електронного засобу контролю.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 10587 (десять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн. 56 коп. майнової шкоди та 100000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 36343 (тридцять шість тисяч триста сорок три) грн. майнової шкоди та 82600 (вісімдесят дві тисячі шістсот) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Івано-Франківської обласної клінічної лікарні 75763 (сімдесят п"ять тисяч сімсот шістдесят три) грн. 97 коп. витрат на лікування ОСОБА_12 та 15474 (п`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн. 38 коп. витрат на лікування ОСОБА_13 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2371 (дві тисячі триста сімдесят одну) грн. 08 коп. за проведення експертиз.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а також, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, що спричинило потерпілим тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Кримінальні правопорушення вчинено за наступних обставин.

05.06.2015 року близько 02 год. 40 хв. ОСОБА_8 перебував неподалік будинку № 2 по вул. Караваєва в м. Дніпрі, де зустрів свого знайомого ОСОБА_14 , який розпивав спиртне із ОСОБА_15 .

Після зустрічі ОСОБА_8 приєднався до ОСОБА_15 і ОСОБА_14 та розпочав висувати претензії останньому з приводу того, що він украв у нього дорогий мобільний телефон, однак ОСОБА_14 , заперечував свою провину. ОСОБА_8 , будучи обуреним поведінкою ОСОБА_14 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вирішив заподіяти останньому тілесні ушкодження. Реалізуючи свій злочинний умисел, бажаючи спричинити тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_14 , з мотивів особистих неприязних стосунків, які раптово виникли в процесі конфлікту, умисно став наносити потерпілому численні удари руками та ногами в область обличчя, після чого підібрав із землі дерев`яну палицю та продовжив побиття ОСОБА_14 вказаною палицею по голові та тілу. Злочинні дії ОСОБА_8 намагався припинити ОСОБА_15 , однак на вимоги останнього нападник не зважав та продовжував побиття ОСОБА_14 . В подальшому, ОСОБА_14 побоюючись за своє життя та здоров`я став тікати від ОСОБА_8 , однак останній маючи на меті закінчити свій злочинний умисел, наздогнав ОСОБА_14 на території кооперативу розташованого біля будинку № 4-А по пр. Петровського в м. Дніпрі, та продовжив наносити численні удари руками та ногами в область голови та тулуба потерпілого, від яких потерпілий невдовзі помер, а ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік. Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_14 , згідно судово-медичної експертизи № 624/ЛЕ/159 від 22.06.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді синців на повіках очей зліва та справа; забитої рани області лівої брови; забитої рани біля внутрішнього кінця правої брови; двох забитих ран біля зовнішнього кута правої брови; забитої рани в скроневій ділянці справа на 4 см вище верхнього краю правої вушної раковини; на правій вушній раковині за нею та навколо неї синець; чотирьох саден на лобі по середині зліва; 16-ти саден на обличчі цілинних ділянках на верхній губі, підборідді, вушних раковинах; забитої рани на слизовій нижньої губи по середині; 12-ти саден на задній поверхні у проекції правого ліктьового суглобу; синців на зовнішній поверхні 3-го, 5-го пальців правої; синців на зовнішній поверхні правого передпліччя в середній третині; синця на зовнішній поверхні правого плеча у проекції плечового суглобу на фоні якого крапкові садна; чотирьох саден на передній поверхні шиї; 7-ми саден на задній поверхні у проекції лівого ліктьового суглобу; 6-ти синців на грудній клітці по середині нижче сосків та зліва по середньо-паховій лінії у проекції 8-го, 9-го ребер, також в області синців крапові крововиливи; саден на череві зліва у клубовій ділянці; садна на передній поверхні у проекції лівого колінного суглобу; синця на спині справа нижче проекції правої лопатки; садна в поперековій ділянці справа; синця в міжлопатковій ділянці; садна на спині по середині; зливного крововиливу в м`які тканини спини справа, від лопатки до краю реберної дуги, в м`яких тканинах спини зліва 5-ть крововиливів, які розташовані від лопатки до поперекової ділянки; масивного крововиливу в м`які тканини голови практично по всьому протязі; крововиливів під м`яку мозкову оболонку мозку; крововиливів під оболонку мозочка; у бічних шлуночках мозку рідка кров; багато уламкового перелому кісток носа; крововиливами в м`які тканини грудної клітини зліва та справа; непрямих переломів 2-7 ребер справа по предньо-паховій лінії; прямих переломів 5-11 ребер справа по задньо-паховій лінії; непрямих переломів 2-9 ребер зліва по передньо-паховій лінії; прямих переломів 3-8 ребер зліва по лопатковій лінії; навколо переломів темно-червоні крововиливи у міжреберні м`язи; крововиливи в навколо ниркову клітковину обох нирок; розрив лівої нирки.

Вищевказані тілесні ушкодження виникли за життя від неодноразової дії тупих, твердих предметів, з обмеженою контактуючою поверхнею та видовженої форми за декілька годин до настання смерті. Ушкодження в області тулуба та голови в своїй сукупності, як зовнішні так і внутрішні відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

17 вересня 2016 року близько 05 год. водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Lexus 470», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автодорогою сполученням «Татарів Кам`янець-Подільський» в напрямку м. Кам`янець-Подільський». В салоні керованого ним автомобіля перебували пасажири ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , задля забезпечення безпеки яких, водій ОСОБА_8 у порушення п. 2.3 «в» Правил дорожнього руху України, не вжив заходів пасивної безпеки, а саме, перевозив їх з не пристебнутими ременями безпеки. Автомобіль ОСОБА_8 рухався ділянкою автодороги по с. Вербовець, Косівського району, Івано-Франківської області, де проїзна частина має незначні заокруглення почергово у ліву та праву сторони, а зустрічні потоки розділені між собою горизонтальною суцільною білою лінією дорожньої розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія). Проїжджаючи населеним пунктом та ігноруючи вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_8 керував автомобілем із швидкістю не меншою ніж 96…97 км/год., що значно перевищувала максимально допустиму на даній ділянці дороги.

Рухаючись за таких обставин неосвітленою ділянкою проїзної частини із заокругленням у праву сторону, на її спуску, про що був завчасно проінформований дорожнім знаком 1.7 «Крутий Спуск», водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не справився з керуванням, допустив занос керованого ним автомобіля, виїхав на зустрічну руху та за її межі, де вчинив наїзд на бетонні блоки, після чого автомобіль виїхав за межі дороги та впав в обрив, внаслідок чого відбулось його перекидання.

При цьому, ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 1.2. де вказано, що в Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів;

п. 2.3. згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний;

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;

в) на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки;

п. 12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.4., згідно якого, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.

У результаті порушенням ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пасажир автомобіля «Lexus 470» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_13 у відповідності до висновку № 209 від 21.12.2016 року судово-медичної експертизи, отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому вивиху правої таранної кістки, закритого відламкового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням, що викликало необхідність проведення оперативних втручань. Дані тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеня тяжкості, як таких, що спричинили тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент їх спричинення.

Пасажир ОСОБА_12 , у відповідності до висновку № 738 від 10.02.2017 року судово-медичної експертизи, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетно-спинно-мозкової травми з контузійно-уламковим переломом тіла 1-го грудного хребця, розривом твердої спинно-мозкової оболонки, травматичною грижею між 12-м грудним і 1м поперековим хребцями, переломом дужки 2-го поперекового хребця справа; забою грудної клітки та її органів з вдавленим переломом шийки плечового відростка правої лопатки, вивих правого ключично-акроміального з`єднання зі зміщенням дистального кінця ключиці, ускладеної двобічним гемотораксом, рани в ділянці правої вушної раковини з ушкодженням хрящової частини; нагноєння рани з ушкодженням м`язів в ділянці правого передпліччя, множинні садна в ділянках обличчя, грудної клітки, верхніх і нижніх кінцівок, що ускладнились травматичним шоком тяжкого ступеня і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент спричинення.

Пасажир ОСОБА_17 , у відповідності до висновку № 136 від 30.09.2016 року судово-медичної експертизи, отримав тілесні ушкодження у вигляді гострої крововтрати з розвитком постгеморагічного та травматичного шоку в результаті травми чисельних ділянок тіла: відкритої травми живота та органів черевної порожнини з забійною раною передньої черевної стінки, ушкодженнями великого чепця, брижі тонкої кишки, що супроводжувалося кровотечею в черевну порожнину; відкритої травми правого стегна із забійно-лоскутною раною, крововиливами та розміченням м`язів, переломом стегнової кістки; закритої травми грудної клітки та її органів з саднами на шкірі, переломами 2-4 ребер зліва, крововиливами в міжреберні м`язи та в паренхіму обох легень; відкритих переломів кісток носа та нижньої щелепи, забійної рани, садна та синців в ділянці обличчя, крововиливів у жирову капсулу правої нирки, м`які тканини голови, поперекової ділянки, лівого плеча; саден в ділянках шиї, лівого плеча, правого променево-зап`ястного суглобу та правої китиці, від яких настала його смерть.

Не погоджуючись з вироком Косівського районного суду від 18.11.2019 року, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок в частині визнання його винним та засудження за ч.2 ст.286 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік змінити в частині визначення покарання та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців 2 (два) дні, без позбавлення права керувати транспортними засобами; кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. А також просить відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_11 . В решті вирок суду залишити без змін.

Зазначає, що призначене йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України є надто суворим, не відповідає обставинам кримінального правопорушення та його особі. Вказує, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не врахував обставини, які пом`якшують покарання, зокрема: під час судового слідства він повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, щиро розкаявся, попросив щире вибачення в потерпілих, добровільно частково відшкодував шкоду потерпілим, позитивно характеризується за місцем проживання, має офіційне та постійне джерело доходу, оскільки працює водієм на ТзОВ «Трансбудтехніка», позитивно характеризується за місцем праці, вперше притягується до кримінальної відповідальності та раніше не судимий, не перебуває на обліку в лікаря психіатра та нарколога, потерпіла ОСОБА_13 подала до суду заяву, в якій просила суд його суворо не карати, претензій до нього немає, і не заперечувала щодо звільнення його від відбування покарання.

При цьому, вважає, що суд незаконно призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік,оскільки фах водія є основним його джерелом доходу, без якого він не зможе забезпечувати себе та своїх рідних, а також не зможе своєчасно виконати зобов`язання цивільно-правового характеру, які виникли в межах даного кримінального провадження.

Також обвинувачений стверджує, що немає жодного відношення до вчиненого злочину за ч.2 ст.121 КК України, окрім того, що проживає в Ленінському районі м. Дніпра, де відбувся злочин.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції фактично обґрунтовує свої висновки щодо доведеності його вини у вчиненні злочину єдиним доказом, а саме, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 червня 2015 року. Разом з тим, вважає зазначений доказ недопустимим та неналежним, про свідчать наступні обставини. Так, матеріалах провадження не має жодного доказу, чи посилання на будь-який доказ, з якого сторона обвинувачення станом на 08 червня 2015 року (день проведення слідчої дії по впізнанню особи) прийшла до переконання в тому, що ОСОБА_8 міг бути причетним до злочину, який мав місце 05 червня 2015 року в м. Дніпро. А тому, не зрозуміло чому його фотографія опинилася серед числа фотографій, які пропонувалися свідку ОСОБА_15 для впізнання. Крім того, вважає, що вказана слідча дія проведена з порушенням вимог ч.3 ст.228 КПК України, оскільки свідок перед впізнанням конкретно не пояснив за якими ознаками він може впізнати особу, причетну до побиття ОСОБА_18 . А також серед фотознімків слідчий пред`явив свідку для впізнання фото №4 із зображення відомого актора ОСОБА_19 , що суперечить ч.7 ст. 228 КПК України, згідно якої фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Разом з тим вказує, що допитаний безпосередньо в суді свідок ОСОБА_15 ствердив, що ОСОБА_8 не є тією особою, яка була причетна до побиття 05 червня 2015 року потерпілого ОСОБА_14 .

Обвинувачений зазначає, що жоден свідок не впізнав в ньому особу, яка спричиняла тілесні ушкодження ОСОБА_14 05 червня 2015 року біля кіоску по АДРЕСА_2 . Вважає, що покази свідка ОСОБА_20 не можуть братися до уваги, оскільки вона переказали покази, які почула зі слів свідка ОСОБА_15 . При цьому, згідно висунутого обвинувачення потерпілому ОСОБА_14 було спричинено тілесні ушкодження, які призвели до смерті не поряд із кіоском по вул. Караєва, в м. Дніпро, а вже значно пізніше за часом на території кооперативу, розташованого біля будинку №4-А по пр.Петровського в м. Дніпрі.

Потерпілий ОСОБА_10 не погоджуючись із позицією та доводами обвинуваченого ОСОБА_8 подав заперечення, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а вирок Косівського районного суду від 18.11.2019 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України без змін. Вважає, що суд першої інстанції правильно врахував всі обставини вчиненого злочину та обґрунтовано, відповідно до вимог закону призначив ОСОБА_8 покарання, яке є необхідним для запобігання вчиненню обвинуваченим нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити;

- потерпілий ОСОБА_10 заперечив щодо задоволення апеляційних вимог обвинуваченого в частині призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін;

- прокурор заперечив з приводу поданої апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін

Потерпілі ОСОБА_21 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за їх участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому, у відповідності до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Апеляційним судом було задоволено клопотання представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_22 про проведення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції з приміщення Подільського районного суду м. Києва за її участю, оскільки ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_8 є цивільними відповідачами за позовом потерпілого ОСОБА_10 . Однак, в Подільский районний суд м. Києва представник ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_22 не з`явилась, не повідомила про причини своєї неявки та не просила відкласти розгляд кримінального провадження. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_8 не оскаржує вирок суду першої інстанції в частині відшкодування шкоди, заподіяної злочином, передбаченим ч.2 ст. 286 КК України, за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_10 , тому колегія суддів, з метою своєчасного розгляду кримінального провадження у розумні строки, вважала за необхідне розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без участі представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_22 .

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує правильність встановлених судом першої інстанції фактичних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, доведеність його вини та правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.286 КК України. Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_8 висловив незгоду щодо призначеного йому покарання за ч.2 ст.286 КК України, яке вважає незаконним та несправедливим.

Перевіряючи вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів вважає доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, непереконливими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Зокрема, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та роботи, часткове відшкодування ним шкоди потерпілим, а також те, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше і потерпілі щодо призначення обвинуваченому покарання покладаються на розсуд суду, у відповідності до закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 вважав, що апеляційна скарга обвинуваченого в частині його доводів щодо суворості призначеного покарання за ч.2 ст.286 КК України не підлягає задоволенню, оскільки суд призначив обвинуваченому законне та справедливе покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком 1 рік.

Так, згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч.1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання.

Колегія суддів вважає, що характер допущених ОСОБА_8 грубих порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких загинув потерпілий ОСОБА_17 та були завдані тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент спричинення, потерпілій ОСОБА_12 , та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_13 , є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.

Таким чином, суд першої інстанції врахував усі обставини, що пом`якшують покарання та дані про його особу обвинуваченого і призначив покарання у межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке є справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо суворості призначеного покарання необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зі змісту цієї норми вбачається, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Однак зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано не було.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків про наявність вини в діях ОСОБА_8 послався на протокол пред`явлення особи для впізнання (а.с.79 Т4), під час якого свідок ОСОБА_15 , як очевидець злочину, із чотирьох фотознімків пред`явлених йому на впізнання впізнав особу на фото під номером 2 обвинуваченого ОСОБА_8 , як особу, яка завдала тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 .

Разом із цим, суд першої інстанції вказав на те, що під час судового провадження зазначений свідок двічі давав суду показання через їх суперечливість, вказуючи при цьому обидва рази, що обвинуваченого він не впізнає і не знає, а пред`явлення йому особи для впізнання по фотознімку у відділі поліції він не пам`ятає.

Однак, суд відхилив такі показання свідка ОСОБА_15 та взяв до уваги як достовірний, належний, та допустимий доказ складений за його свідченнями та підписаний ним протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Крім того, суд першої інстанції фактично прийшов до висновку, що показання ОСОБА_15 про те, що він не впізнає ОСОБА_8 як особу, яка завдала тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 , не відповідають дійсності та є неправдивими та вказав, що вказаний свідок дійсно впізнав у ОСОБА_8 кривдника ОСОБА_14 і його показання на стадії досудового розслідування є правдивими.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на протокол пред`явлення особи для впізнання (а.с.79 Т4), відповідно до якого свідок ОСОБА_15 надав показання про те, що на пред`явлених йому фотознімках впізнає ОСОБА_8 як особу, яка завдала тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 .

Зокрема, зі змісту вищевказаного протоколу пред`явлення особи для впізнання вбачається, що серед фотознімків осіб, які були пред`явлені свідку ОСОБА_15 слідчим було використано фотознімок відомого російського актора ОСОБА_23 , який різко відрізняється від інших пред`явлених фотознімків осіб.

Судом першої інстанції не перевірені належним чином доводи ОСОБА_8 про те, що використання при проведенні впізнання фотознімка актора, який був заздалегідь відомий свідку ОСОБА_15 свідчить про істотне порушення вимог ч.2 ст.228 КПК України кримінального процесуального закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.228 КПК України за своїм змістом пред`явлення особи для впізнання свідком, який був очевидцем вчиненого злочину фактично є показаннями свідка, який на підставі пред`явлених йому осіб або фотознімків надає показання, в яких стверджує, що впізнає або не впізнає особу, яка причетна до вчиненого злочину.

Зокрема, відповідно до вимог ч.3 ст.228 КПК України свідок повинен пояснити, за якими ознаками він впізнає особу, що доводить правильність висновку про те, що твердження свідка про те, що він впізнає особу за певними ознаками повинні розглядатися судом як показання свідка на стадії досудового розслідування.

За таких обставин, у тому разі, коли свідок відмовляється від своїх показань на стадії досудового розслідування та стверджує, що результати проведеного за його участю пред`явлення особи для впізнання не відповідають дійсності і він не впізнає в обвинуваченому особу, яка причетна до злочину, суд, у відповідності до вимог ч.4 ст.95 КПК України не має права обґрунтовувати судове рішення показаннями вказаного свідка наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи неправдивість показань ОСОБА_15 у судовому засіданні апеляційної інстанції бездоказово вказав на те, що вказаний свідок та обвинувачений ОСОБА_8 проживають в м. Дніпро у будинках розташованих на різноіменованих вулицях, але з суміжно розміщеними подвір`ями (сусідніми).

Разом з тим, в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_8 стверджував, що раніше ніколи свідка ОСОБА_15 не знав і не мав з ним ніяких відносин.

Судом першої інстанції не наведені докази, які спростовують твердження ОСОБА_8 про те, що він не був знайомий зі свідком ОСОБА_15 та докази, які свідчать про те, що показання вищевказаного свідка надані суду першої інстанцій щодо непричетності ОСОБА_8 до вчиненого злочину є недостовірними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що порядок з`ясування достовірності показань свідка встановлено ст.96 КПК України, відповідно до якої недостовірність показань свідка може бути встановлена на підставі показань, документів, які підтверджують його репутацію, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка.

Суд першої інстанції, доводячи обґрунтованість своїх висновків про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, послався на показання свідка ОСОБА_24 про те, що ОСОБА_15 був присутній при бійці і бачив хто бив ОСОБА_14 та на показання свідка ОСОБА_20 , яка пояснила, що зі слів ОСОБА_25 , ОСОБА_26 їй відомо, що ОСОБА_14 побив палкою його знайомий, з яким останній гуляв і у якого украв мобільний телефон.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказані показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_20 не свідчать про те, що саме ОСОБА_8 причетний до злочину, який було вчинено стосовного потерпілого, а відповідні показання надані ОСОБА_15 у судовому засіданні є недостовірними.

В силу ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Однак, суд першої інстанції, допускаючи істотні порушення кримінального процесуального закону, не спростувавши доводи обвинуваченого про його непричетність до вчиненого злочину, не проаналізувавши сукупність досліджених ним доказів, не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують, як співвідносяться між собою та чи достатні для прийняття відповідного процесуального рішення про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначення покарання за вказаний злочин та вирішення питання про його цивільно-правові наслідки, є законним та справедливим і повинен бути залишений без змін.

Оскільки вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в цій частині та призначити новий судовий розгляд.

Відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, апеляційний суд не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого не розглядаються, а підлягають перевірці при новому судовому розгляді.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,415, 418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 121 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в цій частині.

Вважати, що вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та засуджено до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік.

В решті вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5