ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2122/19 Номер провадження 11-кп/814/294/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника ПВК №64 ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою суду відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 10 березня 2016 року вироком Якимівського районного суду Запорізької області за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України, з урахуванням ухвали Запорізького апеляційного суду від 22.10.2018, до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією всього належного майна,

задоволено клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та звільнено останнього умовно-достроково від відбуття невідбутої частини строку покарання у виді позбавлення волі 1 рік 3 місяці 3 дні.

Приймаючи таке рішення, суд послався на відсутність протягом тривалого часу стягнень, відношення засудженого до скоєного та праці, а також незначний залишок строку невідбутого покарання, котрий є близько 1 року, що є незначним, та дійшов висновку, що ОСОБА_7 суттєво змінив свою поведінку на краще, а тому своєю поведінкою довів виправлення та підлягає умовно - достроковому звільненню, як особа, що відбула 3/4 частини призначеного покарання на підставі ст. 81 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду про задоволення клопотання адвоката ОСОБА_8 щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Посилається при цьому на те, що враховуючи тяжкість злочину та його суспільну небезпечність, термін покарання, особисте ставлення засудженого до вчиненого в сукупності, неможливо дійти висновку про те, що засуджений довів своє виправлення, оскільки його характеристика та матеріали особової справи не доводять сумлінну поведінку та ставлення до праці, а тим більше його виправлення.
Вважає, що суд не надав оцінку та не взяв до уваги поведінку засудженого, його ставлення до праці та до вчиненого діяння протягом усього строку відбування покарання в цілому.
Звертає увагу на те, що зі змісту наданих матеріалів особової справи ОСОБА_7 , останній загалом за час відбування покарання за допущені порушення вимог режиму утримання 16 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, заходи заохочення до засудженого не застосовувались, відповідно до характеристики ОСОБА_7 працювати бажання не виявляє.
На думку прокурора, наведене свідчить про нестабільну поведінку ОСОБА_7 за час відбування покарання та небажання своїм ставленням до праці доводити своє виправлення.
Захисник ОСОБА_8 надав заперечення в яких посилається на те, що письмові матеріали клопотання про умовно-дострокове звільнення містили лише позитивні характеризуючі матеріали та підтвердження необхідності догляду за хворими похилого віку батьками ОСОБА_7 та двома малолітніми дітьми засудженого.
При цьому представник колонії пояснив, що останнього часу поведінка ОСОБА_7 змінилася в кращу сторону, у зв`язку з чим останні півроку та більше до засудженого не застосовуються стягнення. Він виконує роботу із благоустрою виправної колонії без нарікань з боку адміністрації. Вважав, що поведінка засудженого останнього часу вказує на його виправлення та перевиховання.
Посилається на те, що ОСОБА_7 відшкодовано моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі одному з потерпілих, іншому потерпілому відшкодовано шкоду частково.
Просить врахувати, що ОСОБА_7 прагне усунути наслідки скоєного, щиро кається. Перебуваючи на волі зможе більше зробити для потерпілих та своїх близьких. При цьому, за місцем мешкання його родичів для нього знайдено споріднену для нього роботу.
Також вказує на стан здоров`я засудженого наявність хронічних хвороб, які він набув в умовах перебування у СІЗО та які потребують лікування.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції прокурор підтримала подану апеляційну скаргу та просила задовольнити з підстав у ній наведених. Засуджений ОСОБА_7 та в його інтересах адвокат ОСОБА_8 заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просили залишити його без змін.

Представник Державної установи «Полтавська виправна колонія №64» ОСОБА_9 висловив думку про не доведення ОСОБА_7 свого виправлення, та відсутність підстав для застосування пільги до останнього, передбаченої ст. 81 КК України.

Мотиви суду.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зазначеним вимогам кримінального процесуального законодавства ухвала суду не відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Необхідною умовою застосування положень частини 1 статті 81 КК України є те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26.04.2002 (далі Постанова ПВС №2) визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Постанови ПВС № 2 умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджений 10.03.2016 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70, 71 КК України, з урахуванням ухвали Запорізького апеляційного суду від 22.10.2018 на 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2018 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.05.2014 по 22.10.2018 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання 28.05.2014, кінець строку відбування покарання 03.01.2021 року.

До державної установи «Полтавська виправна колонія № 64» прибув 06.02.2019. За період відбування покарання характеризується наступним чином: за допущення порушення режиму відбування покарання шістнадцять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашені у встановленому законом порядку.

01.03.2019 та 15.03.2019 рішеннями комісії «Полтавська виправна колонія (№64)» ОСОБА_7 було відмовлено у застосуванні пільг згідно ст. 101 КВК, ст.ст. 81, 82 КК України як такому, що не довів своє виправлення.

04.09.2019 до Ленінського районного суду м. Полтави від адвоката ОСОБА_8 надійшло клопотання (заява) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , мотивоване тим, що засуджений характеризується позитивно, стягнень не має, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. На заходи виховного та профілактичного впливу реагує правильно. Вину у скоєному злочині визнає повністю, розкаюється у вчиненому. Став на шлях виправлення та перевиховання, зробивши для себе певні висновки. Адміністрація колонії та спостережна комісія зауважень до ОСОБА_7 не мають.

Задовольняючи клопотання захисника щодо умовно-дострокового звільнення засудженого, суд першої інстанції вказав, що засуджений ОСОБА_7 хоча і має стягнення, але вони погашені в у встановленому законом порядку, у відношенні до представників адміністрації установи грубості не проявляє, виконує їхні розпорядження, протягом останніх шести місяців характеризується стабільною поведінкою, вину визнає повністю, відшкодував збитки одному із потерпілих у повному обсязі, а іншому частково, має стійкі соціальні зв`язки, перебуває у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_11 , з якою мають двох спільних дітей та батьків похилого віку. Врахувавши наведене, суд дійшов висновку що ОСОБА_7 своє поведінкою довів своє виправлення і підлягає звільненню умовно-достроково.

Проте колегія суддів вважає підстави, з яких суд першої інстанції задовольнив клопотання захисника та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання умовно-достроково - надуманими, та такими, що суперечать змісту кримінального закону, яким визначено умови застосування до засуджених вказаної пільги.

Із аналізу положень ст. 81 КК України вбачається, що висновок суду про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Показниками (узагальненими поведінковими орієнтирами), за якими суд може констатувати, що людина виправляється, є чітко визначені у ч. 2 ст. 81 КК України критерії: сумлінна поведінка засудженого та його сумлінне ставлення до праці.

За твердженням законодавця сумлінна поведінка полягає у: зразковому дотриманні вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку, додержанні дисципліни, виконанні вказівок і розпоряджень адміністрації пенітенціарної установи; наявності заохочень і відсутності стягнень; одержанні певної спеціальності, підвищення загальноосвітнього рівня й професійної кваліфікації; активній участі у виховних заходах; дружелюбному ставленні до інших осіб, які відбувають покарання; підтриманні стійкого зв`язку з рідними та близькими.

Щодо сумлінного ставлення до праці, то воно визначається як добропорядне, відповідальне та чесне ставлення до покладених на особу трудових обов`язків; працьовитості; додержання правил трудового розпорядку, вимог трудового законодавства, правил охорони праці та техніки безпеки; покращення кількісних та якісних показників роботи, що виконується; підвищення професійної кваліфікації, тощо.

При визначенні сумлінності в поведінці засудженого та його ставленні до праці мають значення не окремі вчинки, а стабільна, постійна лінія поведінки та спосіб життя засудженого. Відомості про це повинні отримуватися із матеріалів, що характеризують поведінку засудженого, не лише за період, що безпосередньо передує поданню його до умовно-дострокового звільнення, а за весь час відбування ним покарання або, принаймні, за значний період цього терміну.

Як вбачається із матеріалів особової справи та характеристики на ОСОБА_7 від 26.09.2019, засуджений на виробництві установи не працевлаштований, до праці ставиться неоднозначно, працювати бажання не виявляє. Роботи із самообслуговування та роботи по благоустрою місць позбавлення волі виконує, але потребує контролю з боку представників адміністрації. Слід зазначити, що лише у лютому місяці 2019 року, тобто за пів року до часу звернення захисника із клопотанням до суду про звільнення засудженого умовно-достроково від відбування покарання, ОСОБА_7 був три рази підданий дисциплінарному стягненню, у тому числі і один раз поміщався у ДІЗО, за відмову виконувати обов`язки чергового по дільниці та за відмову від роботи по благоустрою території установи. Заохочень не має.

Засуджений не приймає участі у програмах диференційованого виховного впливу. Заходи виховного характеру відвідує формально, правильні висновки для себе робить не завжди. Участі у громадському житті колективу не приймає. Соціально користі зв`язки підтримує із батьками шляхом телефонних розмов, побачень, отримує від них посилки, передачі.

Таким чином, аналізуючи поведінку засудженого та його ставлення до праці, колегія суддів дійшла висновку, що поведінка ОСОБА_7 не свідчить про його бажання стати на шлях виправлення, він не вчиняє жодних дій, які б свідчили про його ресоціалізацію. Наразі потреба у подальшому здійсненні карального та виховного впливу щодо ОСОБА_7 не відпала.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_7 не довів своє виправлення, а тому відповідно до вимог ст. 81 КК України стосовно нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 , а тому ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404 ,407, 539 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4