ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/842/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2255/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілого ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 03 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого, із середньо-технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 5338 грн. 34 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

ОСОБА_7 визнаний винним судом та засуджений за те, що він 19 12 2019 року приблизно о 19 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21011», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Москалівській у напрямку від вул. Валер`янівської в напрямку до вул. Академіка Богомольця в м. Харкові зі швидкістю 70 км/год. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі буд. №102-А по вул. Москалівській в м. Харкові ОСОБА_7 проявив неуважність, діючи необережно, своєчасно не зменшив швидкість руху, не зупинив керований автомобіль та не дав дороги пішоходу ОСОБА_9 , який переходив проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу руху автомобіля, чим порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, та здійснив на наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/20-А/20 від 24 01 2020 року ОСОБА_9 отримав тяжке тілесне ушкодження у виді відкритого уламкового перелому діафізу обох кісток лівої гомілки в середній третині.

Згідно висновку авто-технічної експертизи№7/78/79СЕ-20 від 24 01 2020 року, у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «ВАЗ 21011», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п.18.1 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження (а.с.56-58).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації його дій, просив змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання, призначивши остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі. Відповідно до ст.75 КК України звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначив про те, що судом не в повній мірі враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого, а висновок суду щодо призначення ОСОБА_7 як основного покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 та звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком на 2 роки, так і додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, є необґрунтованим. Вказав, що суд належним чином не мотивував у чому полягає необхідність у даному випадку щодо ОСОБА_7 застосувати факультативне додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк. Крім того, зазначив, що позбавляючи його права керувати транспортними засобами, суд позбавляє його та його родину основних матеріальних засобів існування, так як його робота та відповідно дохід, напряму залежить від керування автомобілем (а.с.64-66).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник просили задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Захисник доповнив вимоги апеляційної скарги вимогою про виключення з резолютивної частини оскаржуваного вироку посилання на призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Прокурор вважала оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, просила залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

Потерпілий ОСОБА_9 не заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора та потерпілого, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо визначеного йому судом виду, міри основного та додаткового покарання, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.

При вирішенні питання щодо призначення покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, та, на думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання: відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину (згідно з ч.4 ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є тяжким злочином); обране з врахуванням обставин злочину, його наслідків - заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження;обране з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; неодружений; на теперішній час працює неофіційно; має постійне місце реєстрації та проживання; за місцем проживання характеризується позитивно; обставини, які пом`якшують покарання, - повне визнання вини, щире каяття; призначене в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 та цілі покарання стосовно нього в цілому можуть бути досягнуті шляхом призначення йому покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, але зі звільненням від відбування основного покарання, на підставі ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

На думку колегії суддів саме 2 роки іспитового строку є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Зі змісту скарги вбачається, що не погоджуючись із призначеним додатковим покаранням, обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Санкцією ч.2 ст.286 КК передбачено альтернативні види основних покарань та надано можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Відповідно до п.п.20,21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 12 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» із змінами і доповненнями, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання, зокрема, за ст.286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи, що ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушивши при цьому правила дорожнього руху, тим самим ігноруючи встановлені загальнообов`язкові правила, що в свою чергу призвело до тяжких наслідків, які виразилися у відкритому уламковому переломі діафізу обох кісток лівої гомілки в середній третині у потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що визначення обвинуваченому лише іспитового строку з покладенням певних обов`язків, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не відповідатиме тяжкості скоєного злочину та не буде співмірним із важливістю охоронюваних кримінальним законом відносин, на які посягнув обвинувачений, а також тяжкими наслідками протиправних дій останнього.

Ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликається обвинувачений, як на підставу зміни вироку в частині призначеного йому покарання, зокрема характеризуючі його особу дані, відповідно до яких він за місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, повністю визнав свою вину у скоєному, компенсував потерпілому моральну та матеріальну шкоду, а також його ставлення до скоєного правопорушення та до потерпілого, - повністю враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке, ну думку колегії суддів, є справедливим і за своїм видом, і за розміром.

Саме з урахуванням цих обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Судове рішення, на думку судової колегії, є мотивованим.

Посилання апелянта на те, що суд, позбавляючи його права керувати транспортними засобами, позбавляє його та його родину основних матеріальних засобів існування, так як його робота та відповідно дохід, напряму залежить від керування автомобілем, колегією суддів не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі відомості щодо офіційного чи неофіційного працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_7 . Не представлено таких відомостей апелянтом і до суду апеляційної інстанції в ході розгляду його апеляційної скарги.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, а також для висновку про неправильне застосування кримінального закону чи порушення процесуального закону.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Вирок суду першої інстанції постановлений з дотриманням вимог КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 03 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4