УХВАЛА
Іменем України

01.04.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції з Житомирською установою виконання покарань (№8) клопотання засудженого ОСОБА_3 , 1968 року народження, уродженця м. Харькова, проживаючого до засудження в АДРЕСА_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника ДУ "Житомирська

УВП (№8)" ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_6

в с т а н о в и в :

Засуджений звернувся з указаним клопотанням. В обґрунтування зазначив, що відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 81 КК України має право на умовно-дострокове звільнення, заміну невідбутої частни покарання більш м`яким, оскільки таке його право гарантовано Конституцією України та міжнароджною судовою практикою в рішеннях Європейського суду з прав людини.

В судовому засіданні засуджений клопотання підтримав по доводах викладених в ньому, підтримане захисником.

Прокурор та представник установи висловили думку про відмову в задоволенні клопотання засудженого. При цьому прокурор зазначив, що діючим КК України не передбачено умовно-дострокове звільнення а також заміну невідбутої частни покарання більш м`яким для засуджених до довічного позбавлення волі.

Заслухавши засудженого, захисника, представника установи, думку прокурора, дослідивши матеріали справи та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Харьківського обласного суду від 26.05.2000 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 142, п.п. "а", "г", "ж", "з" ст. 93 КК України та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 06.11.2001 року вирок Харьковського обласного суду від 26.05.2000 року приведено у відповідність з КК України в редакції 2001 року в частині засудження ОСОБА_3 за ст. 222 ч. 1, 140 ч. 3 КК України та вважається засудженим відповідно за ст. 263 ч. 1 КК України на 5 років позбавлення волі та за ст. 185 ч. 3 КК України - на 6 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст. 396, 213 ч. 2, 222 ч. 1 КК України - до покаранння призначеного судом.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 02.03.2009 року, ОСОБА_3 у приведенні у відповідність вироку судової колегії в кримінальних справах Харківського обласного суду від 26.05.2000 року щодо засудження його за ст. 93 п.п. "а", "г", "ж", "з", ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 141, ч. 3 ст. 140 ч. 3 ст. 142, 42 КК України (в редакції 1960 р.) в частині пом`якшення покарання - заміни довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі відмовлено за безпідставністю.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 03.12.2014 року вирок судової колегії по кримінальних справах Харківського обласного суду від 26.05.2000 року у відношенні ОСОБА_7 уточнено. Початок строку відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначеного засудженому ОСОБА_8 даним вироком, рахується з заліком часу попереднього заключення, з дня фактичного затримання ОСОБА_8 - 16.05.1996 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.12.2017 року, зараховано засудженому ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 травня 1996 року по 06 листопада 2001 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 26 травня 2000 року ст. ст. 193 ч.3, 222 ч.1, 141 ч.2, 140 ч.3, 142 ч.3, 93 п. п. «а,г,ж,з», 42 КК України.

Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати зокрема питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачена ст. 81 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, законодавством України не передбачена.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення після фактичного відбуття засудженим не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин; не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Слід зазначити, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

У зв`язку з цим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, виходячи з того, що суд, як орган судової влади, відповідно до вимог ст. 6 Конституції України, зобов`язаний здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України, з урахуванням того, що неможливо у визначений законодавством спосіб встановити факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, законних підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого суд не вбачає.

До того ж, згідно п.п. 3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі є безстроковим покаранням. Особи, засуджені до довічного позбавлення волі, не підлягають умовно-дострокову чи достроковому звільненню від цього покарання.

Норми чинного Кримінальний кодексу, зокрема ст. 82, не передбачають право заміну покарання більш м`яким щодо засудженого до довічного позбавлення волі, тобто на законодавчому рівні відсутній механізм дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня її оголошення, а особою яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії рішення.

Суддя ОСОБА_1