Постанова
іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 686/7683/15-к
провадження № 51-10173 км 18

Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 вересня 2018 року щодо ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005008, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 квітня 2018 року ОСОБА_10 засуджено за ст. 118 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
У строк відбуття ОСОБА_10 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 24 січня 2015 року по 23 квітня 2018 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, визнано засудженого таким, що повністю відбув призначене покарання, та звільнено з-під варти у залі суду.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 50 333,51 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 12 вересня 2018 року залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
ОСОБА_10 визнано винуватим в умисному вбивстві ОСОБА_12 , вчиненому при перевищенні меж необхідної оборони, за обставин, установлених судом та детально викладених у вироку.
3 жовтня 2014 року близько 16:00 ОСОБА_12 , чоловік коханки ОСОБА_10 , прибув до місця роботи останнього за адресою:

АДРЕСА_2 , разом вони зайшли до приміщення складу, де ОСОБА_12 ножем умисно завдав удар у напрямку голови ОСОБА_10 , а останній відбив удар стиснутою в кулак лівою рукою, отримавши тілесні ушкодження у вигляді рани м`яких тканин тильної поверхні лівої кисті з пошкодженням сухожилків-розгиначів

2 3-го пальців кисті. Під час боротьби, що зав`язалась, ОСОБА_10 опинився за спиною ОСОБА_12 , всією масою свого тіла навалився йому на спину, повалив на підлогу і в обстановці, коли боротьба ще не була закінчена, у якій ОСОБА_10 мав явну перевагу, оскільки знаходився зверху на спині

ОСОБА_12 , а той лежав на підлозі обличчям донизу, вчинив дії, які явно не відповідали обстановці захисту вихопленим у ОСОБА_12 ножем, з метою позбавлення його життя, умисно заподіяв йому поріз шиї, чим спричинив проникаючу наскрізну різану рану передньої поверхні шиї зліва в проекції сонного трикутника з ушкодженням лівої пластини щитоподібного хряща, від чого потерпілий помер на місці.
Надалі з метою уникнення кримінальної відповідальності та приховання слідів вчиненого злочину ОСОБА_10 за допомогою цього ж ножа розчленував тіло потерпілого, останки якого заховав у полі поблизу бару «Ріо» в Хмельницькому районі та у лісосмузі за територією с. Бригидівка Барського району Вінницької області, а ніж викинув у невстановленому місці.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, просить судові рішення щодо

ОСОБА_10 скасувати, а кримінальне провадження закрити через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що ОСОБА_10 діяв у стані необхідної оборони, а тому згідно з ч. 5 ст. 36 КК не підлягає кримінальній відповідальності, але відповідні доводи не отримали належної оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які за наявності підстав для закриття кримінального провадження цього не зробили.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_10 вирок та ухвалу і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог представник потерпілих посилається на невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Суть доводів представника потерпілих у скарзі зводиться до тверджень про те, що кваліфікація судом вчиненого ОСОБА_10 діяння за ст. 118 КК як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони є неправильною. Натомість він вказує на необхідність притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності за умисне вбивство

і вважає, що у справі є достатньо доказів на підтвердження саме цього обвинувачення, яких не взято судом до уваги. Зазначає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань потерпілих про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 та призначення судово-медичної молекулярно-генетичної та повторної комісійної судово-медичної експертиз.

Крім того, рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 червня

2015 року виключено запис про батька ОСОБА_12 з актового запису про народження дитини ОСОБА_13 , батьком дитини є ОСОБА_10 і саме вагітність ОСОБА_14 та небажання бути викритим свідчать про наявність у

ОСОБА_10 умислу на вбивство ОСОБА_12 . Вважає, що цивільний позов потерпілих підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки апеляційний суд залишив усе це поза увагою, представник потерпілих вважає ухвалу також незаконною.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 , представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 і потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали подані касаційні скарги.
Прокурор заперечила щодо задоволення поданих касаційних скарг та просила залишити судові рішення стосовно ОСОБА_10 без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційних скаргах захисника ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження щодо

ОСОБА_10 на підставі ч. 5 ст. 36 КК, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, та потерпілих про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ст. 118 КК

і необхідність їх кваліфікації за ч. 1 ст. 115 цього Кодексу, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не були підтверджені. Колегія суддів погоджується з такими висновками судових інстанцій, адже вони ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, належно їх оцінивши, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10

в умисному вбивстві ОСОБА_12 при перевищенні меж необхідної оборони, вчиненому за обставин, які викладено у вироку.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого

ст. 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
З показань ОСОБА_10 , даних ним у судовому засіданні, вбачається, що

3 жовтня 2014 року близько 16:00 до нього на роботу прийшов чоловік його коханки ОСОБА_12 , який раніше працював у нього, та запросив до розмови в приміщення складу, і вважаючи, що розмова стосуватиметься позики коштів, він погодився. Під час слідування в приміщення складу ОСОБА_12 , який йшов позаду, погрожуючи вбивством, напав на нього та ножем, який приніс із собою, завдав удар у напрямку голови, але він ( ОСОБА_10 ) відбив удар стиснутою в кулак лівою рукою, отримавши при цьому тілесне ушкодження тильної поверхні руки. Між ними зав`язалась боротьба, під час якої ОСОБА_10 опинився позаду

ОСОБА_12 , заскочив йому на спину, повалив на підлогу і під час подальшої боротьби ножем заподіяв ОСОБА_12 ушкодження шиї, від якого він помер на місці. Цього ж дня ОСОБА_10 отримав у лікарні необхідну медичну допомогу, а через декілька днів, будучи наляканим, не знаючи, як себе поводити, вирішив приховати цей факт. З цією метою він розчленував труп ОСОБА_12 , його частини вивіз та заховав у місцях, де надалі їх було виявлено, а приміщення складу вимив від крові та зробив у ньому ремонт.
Ці показання підтверджені висновком комісійної судово-медичної експертизи

від 18 липня 2017 року № 26, згідно з яким на підставі вивчених матеріалів кримінального провадження, даних медичних документів, огляду ОСОБА_10 експертом, виявлену у нього рану м`яких тканин тильної поверхні лівої кисті

з пошкодженням сухожилків-розгиначів 2 3-го пальців кисті було заподіяно гостроріжучим предметом, яким могло бути і лезо клинка ножа, що могла утворитись незадовго до звернення ОСОБА_10 до травмпункту, тобто

за давністю виникнення рана може відповідати строку події злочину та належить

до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як така, що за звичайним своїм клінічним перебігом спричиняє тривалий розлад здоров`я (понад 21 добу). Крім того, у ОСОБА_10 був виявлений рубець у 1-му міжпальцевому проміжку на долонній поверхні основи 1-го пальця лівої кисті, утворення якого під час події 3 жовтня

2014 року не виключається. Рана 1-го міжпальцевого проміжку лівої кисті,

що загоїлась рубцем, могла бути заподіяна гостроріжучим предметом, яким могло бути і лезо клинка ножа, належить до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Утворення рани дугоподібної форми на тильній поверхні лівої кисті від одноразової дії гостроріжучого предмета леза масивного ножа загальною довжиною понад 30 см, довжиною ріжучої частини понад 20 см

з одностороннім заточуванням леза в момент, коли удар цим ножем був завданий

у ділянку лівої кисті, стиснутої в кулак під гострим кутом з подальшим протягуванням різанням м`яких тканин за обставин, коли ОСОБА_10 , напівобернувшись ліворуч лівою рукою, стиснутою в кулак, відбивав рубаний удар вказаним ножем, який йому завдавала особа, приблизно одного з ним зросту,

у верхню ділянку його тіла голову, шию правою рукою, не виключається. Заподіяння тілесного ушкодження у вигляді рани 1-го міжпальцевого проміжку лівої кисті, яка загоїлась рубцем, від одноразової дії гостроріжучого предмета, а саме леза ножа, загальною довжиною понад 30 см, довжиною ріжучої частини понад

20 см з однобічним заточуванням леза, в момент часткового його захоплення рукою ОСОБА_10 у процесі боротьби з особою, в руці якої був ніж, не виключається.
Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи трупа

ОСОБА_12 від 1 квітня 2015 року № 11 твердження ОСОБА_10 під час слідчого експерименту про травмуючу дію леза ножа на передню поверхню шиї з лівого боку може відповідати виявленій рані передньої поверхні шиї зліва у ділянці сонного трикутника, а можливість розчленувати труп ОСОБА_12 за обставин, зазначених ОСОБА_10 під час слідчого експерименту 20 лютого

2015 року, не виключається.
Суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку зазначеному висновку експертизи і відхилили його висновки в частині спричинення потерпілому колото-різаної рани на передній поверхні шиї зліва, зазначивши, що заподіяння ОСОБА_12 саме проникаючої наскрізної різаної рани на передній поверхні шиї зліва ніким не оспорюється і підтверджується висновком комісійної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 від 14 липня 2017 року № 25 та роз`ясненнями експертів у судовому засіданні.
Надаючи перевагу саме комісійному висновку перед первинним щодо характеру спричиненого ОСОБА_12 смертельного тілесного ушкодження, як то проникаюча наскрізна різана рана на передній поверхні шиї зліва, а не колото-різана, суди визнали висновок комісії експертів найбільш переконливим з точки зору повноти і всебічності дослідження, аргументації та наукового обґрунтування.
Зокрема, експерт ОСОБА_15 суду показав, що на тілі трупа ОСОБА_12 було виявлено різані рани, серед інших і ті, що утворено при розчленуванні, зокрема і на шиї. На підставі його висновку проведено комісійну судово-медичну експертизу № 25.
Судово-медичний експерт ОСОБА_16 підтвердила, що виявлене у потерпілого ОСОБА_12 тілесне ушкодженя у вигляді окремої рани на шиї зліва характерне для боротьби, а решта як такі, що заподіяні при розчленуванні.
Викладені обставини свідчать, що ОСОБА_10 зазнавсуспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_12 , яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди йогоздоров`ю, і не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку та спричинення більш тяжкої шкоди нападнику, використав ніж, який він забрав із рук ОСОБА_12 .
Такі дії ОСОБА_10 означають, що у ньоговиникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.
Водночас застосований засіб захисту і заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а отже ОСОБА_10 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.
Отже, наведене свідчить про правильну кваліфікацію дій ОСОБА_10 за

ст. 118 КК.
Таким чином, суд правильно встановив обставини кримінального правопорушення та виклав їх у вироку. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиціям норм кримінального закону, якими встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_10 дії.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які би викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційних скаргах сторони захисту та потерпілих, визнав висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення обґрунтованим, а правову кваліфікацію його дій правильною. На усі доводи в апеляціях захисника та потерпілих суд надав обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які би могли бути безумовними підставами

для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, з наведених у скарзі підстав при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги захисника та представника потерпілих без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:

вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 квітня

2018 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 вересня

2018 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3