Провадження № 11-кп/4808/427/19
Категорія ч.3 ст. 152 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участюсекретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язкуматеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 152 КК України,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 року продовжено запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_8 тримання під вартою до 22.11.2019 року включно.

Не погоджуючись з вказаноюухвалою суду,захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, а тому проситьїї скасуватита постановити нову ухвалу. Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 у нічний час.

Зокрема, посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі в порушення вимог ч.1 ст.196 КПК України, не зазначено суті кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , обставин, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним ризикам, відсутні посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини. Стверджує, що суд тільки перелічив ризики, передбачені ст.177 КПК України, що не є належним доказом їх наявності, а також того, що неможливо застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.Зокрема, вказує, що не відповідають дійсності твердження суду про те, що ОСОБА_8 ухилявся від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений в розшук, оскільки з травня 2016 року обвинувачений проживав не за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , а за місцем проживання майбутньої дружини ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 і на цю адресу не надходили ні виклики, ні повідомлення від органів досудового розслідування. Також захисник вказує на відсутність доказів того, що ОСОБА_8 у майбутньому може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вказує, що судом не враховані дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: позитивні характеристики з місця реєстрації та фактичного місця проживання, наявність постійного місця проживання, його молодий вік, наявність сім`ї незареєстрованого шлюбу з ОСОБА_11 , та наявність двох малолітніх дітей, яких необхідно утримувати. Також суд не навів аргументів, чому взяв до уваги доводи сторони обвинувачення та відкинув доводи сторони захисту, зокрема, зазначені у клопотанні про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт від 24.09.2019 року. Зазначає, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час дозволить ОСОБА_8 працювати у денний час та матеріально забезпечувати свою сім`ю.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, захисник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 має право на оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2019 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Як вбачається з матеріалів, в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження №0000122про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України, а саме,у зґвалтуванні,вчиненому групою осіб, тобто статевих зносин із застосуванням фізичного насильства та погроз його застосування. Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 ,відповідно до ст.12 КПК України, є особливо тяжким.

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 23 серпня 2018 року обвинуваченому ОСОБА_13 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22 жовтня 2018 року, якийв подальшому продовжувався. Востаннє ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 вересня 2019 року запобіжний захід продовжено до 22 листопада 2019 року включно.

Суд виходив з того, що враховуючи характеризуючі особу обвинуваченого дані, те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, перебував у розшуку, враховуючи, що інкримінований обвинуваченому злочин, було вчинено із застосуванням насильства, а відтак при зміні запобіжного заходу він може і надалі переховуватися або вчинити нові злочини, чи впливати на свідків, які ще не допитані в ході судового розгляду, а це може значно ускладнити розгляд справи по суті.

Окрім того, суд вважав, що перебування під домашнім арештом не зможе на даному етапі судового розгляду в повній мірі нівелювати наявні ризики, а відтак не буде здатним і забезпечити дієвість даного кримінального провадження в суді.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 вказує на відсутність правових підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Разом з тим, вважає, що є підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартоюсуд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу більш м`яким відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, та на даний час продовжують існувати ризики того, що він може переховуватися від суду, оскільки останній перебував у розшуку протягом двох років під час досудового слідства, та усвідомлюючи неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, які ще не допитані в ході судового розгляду; вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що відсутні або перестали існувати ризики, передбаченіст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються матеріалами провадження.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого, не врахував обставин наявності у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, сім`ї, малолітнього сина, постійного місця проживання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд при постановленні ухвали вказані обставини та особу обвинуваченого врахував та надав їм належну оцінку в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, судом першої інстанції було обґрунтовано продовжено щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, позитивні характеристики обвинуваченого не можуть бути визнані судом самостійною підставою для пом`якшення обраного запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не ухилявся від органів досудового розслідування, а проживав не за місцем реєстрації в АДРЕСА_2 , а за місцем проживання майбутньої дружини ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 , оскільки саме така зміна обвинуваченим місця проживання істотно ускладнила встановлення його місця перебування та проведення досудового розслідування.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути визнано надзвичайно складним, оскільки останній обвинувачується у вчиненні одного епізоду злочинної діяльності стосовно однієї потерпілої.

Однак, розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції триває з листопада 2018 року і до теперішнього часу суд не розглянув його по суті.

Разом з тим, апеляційний суд не може об`єктивно встановити стадію судового провадження, на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, визначити ступінь готовності суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню та обсяг дій, які необхідно виконати суду до завершення судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження відповідно до якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 176-178, 183, 194, 331, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2019 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5