Ухвала

іменем України
27 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 554/9207/16-к

провадження № 51-3719 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2019 року щодо нього.
Короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК), і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 10 000 грн на відшкодування витрат за надання професійної правничої допомоги.
Полтавський апеляційний суд, залишивши апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 без задоволення, ухвалою від 13 травня 2019 року вирок змінив. На підставі ст. 49 КК звільнив ОСОБА_4 від призначеного йому покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, а в решті цей вирок залишив без змін.
Як установив суд, 20 січня 2016 року близько 15:00-16:00 на території автогаражного кооперативу «Лідер» на вул. Боровиковського, 10 а у м. Полтаві ОСОБА_4 завдав удару лопатою у праву частину голови малолітньому ОСОБА_7 , заподіявши останньому легких тілесних ушкоджень у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та синця обличчя.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати на підставах передбачених пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) постановлені судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи вимоги засуджений вказує, що заява потерпілого та його законного представника про вчинення злочину у формі приватного обвинувачення не оформлена належним чином, що унеможливлює кваліфікацію вчиненого діяння за ч. 2 ст. 125 КК. За твердженням скаржника вирок ґрунтується на недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки. Вважає, що суд апеляційної інстанції на допущені порушення не зважив, не дотримався положень ст. 404 КПК й ухвалив рішення, яке не відповідає ст. 419 цього кодексу.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.

У поданій скарзі засуджений, серед іншого, заперечує повноту слідства, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається з копії вироку місцевого суду, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , неповнолітніх свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які повідомили, що під час їхньої прогулянки гаражами саме ОСОБА_4 завдав потерпілому удару лопатою; показань законного представника потерпілого ОСОБА_5 ; фактичних даних, що містяться у протоколі слідчого експерименту від 14 квітня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_10 ; на підставі висновків судово-медичних експертиз від 17 лютого 2016 року № 125 та від 27 квітня 2016 року № 639,а також інших зібраних у справі доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.
Крім того, суд першої інстанції допитав ОСОБА_4 і з`ясував його позицію стосовно пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній, свою вину не визнавав, наголошував на тому, що того дня був у іншому місці, проте не оспорював факту спілкування з дітьми, які раніше бігали по даху гаража.
Як убачається з копії вироку, за результатами судового розгляду таку версію ОСОБА_4 суд визнав неспроможною і, навівши конкретні докази, спростував її у своєму рішенні, належним чиним обґрунтувавши своє рішення про винуватість засудженого у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти життя та здоров`я особи.
Показання потерпілого та свідків отримано в порядку, визначеному законом і вони в силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів. Такі показання узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз, згідно з якими було встановлено наявність у ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що могли утворитись від однократної дії тупого обмеженого предмету в строк та при обставинах, вказаних потерпілим. За таких обставин у суду не було підстав не довіряти показанням потерпілого та свідків і вони, як і висновки судово-медичних експертиз правомірно покладені в основу вироку.
Таким чином, з`ясувавши всі обставини, які відповідно до ст. 91 КПК належать до предмета доказування, і проаналізувавши одержані фактичні дані, суд установив, що саме ОСОБА_4 заподіяв неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 . Всупереч доводам засудженого у касаційній скарзі істотних порушень збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК не вбачається.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження вчинене засудженим діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК.
Вирок суду не суперечить вимогам ст. 374 КПК.
Доводи ОСОБА_4 про необґрунтованість його засудження, аналогічні за змістом його доводам в апеляційній скарзі, були предметом перевірки судом апеляційної інстанцій, який належним чином їх розглянув та, обґрунтувавши і мотивувавши своє рішення, залишив заявлені стороною захисту апеляційні вимоги без задоволення.
Разом із цим суд апеляційної інстанції дотримався положень ст. 49 КК та, встановивши наявність передбачених законом підстав, звільнив засудженого від покарання.
Доводи засудженого про порушення судом положень ст. 404 КПК є неспроможними, оскільки, як випливає зі скарги, всі клопотання були розглянуті, а судове слідство на цій стадії провадження проводиться лише у випадках, визначених ч. 3 цієї статті.
Твердження засудженого про те, що апеляційним судом було порушено його права, оскільки стороні захисту було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит свідків, а також понятих у цьому провадженні є неспроможними. Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що апеляційний суд розглянув вказане клопотання та відмовив у його задоволенні. Зазначене рішення узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК. У касаційній скарзі не наведено обґрунтування того, що відмова апеляційного суду у задоволенні клопотання сторони захисту якимось чином вплинула на законність та обґрунтованість прийнятого судом апеляційної інстанції рішення.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, а переконливих аргументів на спростування висновків цього суду в поданій скарзі не зазначено.
З огляду на те, що ст. 478 КПК не передбачено вимог до конкретного змісту заяви потерпілого в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, не можна визнати прийнятними і твердження засудженого про її відсутність. Крім того, згідно з вимогами ст. 214 КПК заява про вчинення кримінального правопорушення підлягає безумовному прийняттю та реєстрації. При цьому, оскільки тілесні ушкодження було заподіяно малолітньому потерпілому, то, як убачається з копій судових рішень, відповідну заяву подала його законний представник мати ОСОБА_5 .
У касаційній скарзі не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо істотного порушення норм процесуального та матеріального права при здійсненні судового й апеляційного провадження, а тому і не має необхідності в перевірці матеріалів справи.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого і вважає, що у відкритті провадження треба відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3