Справа № 464/7076/18
пр.№ 1-кп/464/138/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.08.2019 року Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0003204 від 22.10.2018 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє: 31.10.2014 Галицьким районним судом м.Львова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу, покарання не відбув, судимість не погашена,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , 21.10.2018, близько 18:30 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, знаходячись неподалік магазину «Ярмоліно», що за адресою: м.Львів, проспект Червоної Калини, 76, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу намагався таємно викрасти велосипед марки «Winner Gladiator 29», вартістю 9 345 грн., який належить потерпілому ОСОБА_5 , проте безпосередньо під час скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_3 був викритий потерпілим ОСОБА_5 , однак, незважаючи на це, усвідомлюючи, що його дії виявлені, ОСОБА_3 продовжив свій злочинний умисел з метою заволодінням вище вказаним велосипедом та відкрито викрав його, після чого, з викраденим велосипедом втік. Своїми протиправними діями ОСОБА_3 намагався заподіяти потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 9 345 грн.

В судовому засіданні обвинувачений вину у скоєному визнав повністю, вказав, що дійсно, у вечірній час 21.10.2018 викрав належний потерпілому велосипед. У скоєному щиро розкаюється, просить суворо не карати.

Оскільки обвинувачений повністю визнав вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, і після роз`яснення учасникам судового розгляду положень ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, що вони правильно розуміють зміст обставин, встановлених у даному кримінальному провадженні та не оспорюють їх, і така позиція є добровільною, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та отримавши згоду учасників судового провадження на проведення судового розгляду в такому порядку, прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо обставин скоєння обвинуваченим зазначених злочинів.

Суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті доведена повністю.

Обвинувачений ОСОБА_3 своїми діями вчинив відкрите викрадення чужого майна.

Ці дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.1 ст.186 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесений до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який неодружений, офіційно непрацевлаштований, не має будь-якого доходу, перебуває на обліках в наркологічному та не перебуває на обліку в психоневрологічному диспансерах, посередньо характеризується по місцю проживання, в повному обсязі відшкодував шкоду потерпілому, раніше був судимий,

Згідно досудової доповіді філії ДУ «Центр пробації» ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній; вважається за можливе виправлення особи без позбавлення або обмеження волі.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.

З врахуванням даних про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої обставини, а також те, що згідно ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, суд вважає, що можливе виправлення ОСОБА_3 без відбування реального покарання. Тому призначаючи обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за скоєний злочин, передбачений ч.1 ст.186 КК України, суд вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням, надавши іспитовий строк тривалістю в 1 рік, який буде для нього оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ним в подальшому інших злочинів, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Щодо вироку Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014, який набрав законної сили 01.12.2014р., в частині виконання покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. 00 коп. слід зазначити наступне.

Згідно довідки №42775 від 12.12.2018р. Сихівського ВДВС м.Львів вбачається, що в період відбуття покарання у виді позбавлення волі з обвинуваченого не проводилося утримання в рахунок сплати штрафу за вироком Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014. В ході примусового виконання виконавчого документа про стягнення штрафу у розмірі 850 грн., державним виконавцем встановлено, що згідно відповіді РСЦ МВС у Л/о за боржником - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не зареєстровано транспортний засіб. За відсутності ідентифікаційного коду неможливо встановити місце праці боржника. Згідно ч.7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Ураховуючи викладене, керуючись п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачу.

Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо ухиляння обвинуваченого ОСОБА_3 від виконання вироку Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014 в частині покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. 00 коп., як і вироку суду про притягнення його до кримінальної відповідальності за таке ухилення.

Пунктом 1 ч.1 ст. 80 КК України визначено, що у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом двох років.

Згідно ч.ч.3 та 4 ст.80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Отже, ст.80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

З огляду на приписи ч.ч. 3 та 4 ст.80 КК України вбачається, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування ст.80 КК України передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція ч.3 ст.80 КК України певним чином співвідноситься зі ст.ст. 389 та 390 КК України, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у ч.3 ст.80 Загальної частини КК України, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК України.

Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч. 3 ст. 80 КК України, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину.

Таке правозастосування суперечить ч.1 ст.62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання, несплата засудженим суми штрафу в певний строк сама по собі не свідчить про ухилення його від відбування цього покарання.

З огляду на вищевикладене, оскільки обвинувачений не притягувався до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання вироку Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014 в частині покарання у виді штрафу та протягом двох років, з моменту набрання вироком законної сили, не вчинив нового середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину, підстав для зупинення чи переривання строку давності виконання вказаного вироку не має.

Таким чином в суду відсутні законодавчо визначені підстави для застосування ст.71 КК України, вирішення питання щодо виконання вироку Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014 в частині покарання у виді штрафу, строк давності виконання якого закінчився.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався.

Судових витрат по справі немає, цивільний позов не заявлений.

Питання про речові докази вирішити згідно ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, с у д , -

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік, протягом якого він не вчинить нового злочину.

Згідно ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази: велосипед марки «Winner Gladiator 29», який передано на зберігання потерпілому ОСОБА_5 залишити у власності останнього.

Цей вирок та вирок Галицького районного суду м.Львова від 31.10.2014 - виконувати окремо.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1