Ухвала
Іменем України
24 червня 2019 року

м. Київ
справа № 161/19633/17

провадження № 51- 3059 ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився та проживає у АДРЕСА_1 , громадянин України, не працює, не одружений, раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року за ч.1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді 100 годин громадських робіт,

встановив:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року зазначений вирок щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 жовтня 2017 року близько 23 год 30 хв, повторно, перебуваючи на території багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 , через незамкнені двері проник в салон легкового автомобіля «ВАЗ 21061» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілій ОСОБА_6 . За допомогою з`єднання провідників замка запалювання привів у дію двигун та поїхав на вказаному автомобілі по населеному пункту, чим спричинив потерпілій матеріальні збитки на загальну суму 3462 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, оскільки не в повній мірі врахував, що останній вчинив злочин, який є тяжким та дані про його особу, зокрема те, що він, будучи раніше судимим, вчинив умисний корисливий тяжкий злочин через 8 місяців після попереднього вироку, покарання за яким, на той час, не було повністю відбутим. Крім того, вказує, що апеляційний суд в порушення вимог ст.ст. 370, 419 КПК, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 і даним про його особу, не дав на них аргументованих відповідей, не виклав в ухвалі мотивів прийнятого рішення та не спростував доводи прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК є тяжким та дані про його особу, який раніше судимий, судимість в установленому законом порядку не знята і не погашена.
Разом з цим, суд врахував пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданих збитків потерпілій, яка претензій до ОСОБА_5 не має. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.

Саме з урахуванням зазначених обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення,суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч.2 ст.289 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК.
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_5 надто м`якого покарання із застосуванням положень ст.75,76 КК, неналежного дослідження даних про його особу, неврахування судом ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі апеляційної інстанції.
Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст.50 КК та погоджуючись з вироком суду в частині призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання останньому в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК, при цьому врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, його посередню характеристику, наявність пом`якшуючих покарання обставин - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків. Крім того зауважив, що в судовому засіданні в суді першої інстанції потерпіла просила призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою, з чим погоджується і колегія суддів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3