Справа № 346/667/19
Провадження № 1-кп/346/284/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000087 від 25 липня 2018 року про обвинувачення :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, військлвлслужбовця строкової служби військової частини НОМЕР_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення передбаченогост. 408 ч.3 КК України,

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_2 обвинуваченого призвано на строкову військову службу до Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 серпня 2017 року № 50 солдата Хопту призначено на посаду номера обслуги акумуляторника відділення ремонту та зарядки акумуляторних батарей взводу спеціальних робіт ремонтної роти військової частини, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов"язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов"язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов"язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов"язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов"язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату Хопті достеменно було відомо і до часу не з"явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Відповідно до наказу командира військової частини від 25 травня 2018 року № 144 солдат Хопта вибув у щорічну відпустку строком на десять діб з 28 травня по 06 червня 2018 року, після чого повинен був повернутись в розташування військової частини.

Однак, 07 червня 2018 року о 09:00 год. обвинувачений, діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин не з`явився на службу з відпустки до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до військової частини.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав та дав суду показання по суті пред`явленого обвинувачення, які відповідають фактичним обставинам справи і не суперечать їм.

Так, обвинувачений повідомив, що проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що в АДРЕСА_3 , 07 червня 2018 року о 09 год. 00 хв. не повернувся на службу із щорічної відпустки, оскільки на той час його мати проживала сама і потребувала лікування внаслідок захворювання печінки, а тому він опинившись вдома доглядав за нею та допомагав оформляти лікування у лікарні. Після зрозумівши, що стан її швидко не покращиться вирішив покинути військову службу, щоб бути поряд і мати можливість в любий час допомогти. Стверджує, що за період служби нестатутні відносини до нього не застосовувалися.

На даний час він проживає у м. Івано-Франківську у зйомній квартирі спільно із дівчиною з якою планує одружитися і створити сім"ю. Також неофіційно працює і отримує доходи за які купляє ліки матері та утримує себе і майбутню дружину.

Визнає свою винуватість та просить суворо не карати.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України в судовому засіданні не досліджувались інші зібрані у кримінальному провадженні докази, оскільки, за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз"яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 408 КК України як нез"явлення на службу з метою ухилення від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєного стану, дезертирство.

Відповідно до ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо конкретного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов"язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом"якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.

У п. 3 постанови зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 67 КК України судом не встановлено.

Обставинами, що пом"якшують покарання обвинуваченому суд вважає - перше притягнення до кримінальної відповідальності, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні хворої матері та можливість створення нової сім"ї, а тому вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України, що на думку суду буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 314, 349, 368, 369, 373, 374, 394, 395, 468, 469, 474, 475, 476 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим за ст. 408 ч.3 КК України та призначити покарання - п"ять років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

У відповідності до вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини - НОМЕР_1 по місцю несення військової служби;

повідомляти командира військової частини про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У разі звільнення з військової служби нагляд за ОСОБА_4 покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним в порядку статті 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційних скарг до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_5