Справа № 344/3930/19
Провадження № 11-кп/4808/457/19
Категорія ч.2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 20 грудня 2019 року з визначенням розміру застави відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2019 року.

Суд виходив з того, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, наявність ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, зокрема щодо можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконно впливати на свідка, котрий ще не допитаний в цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Обставини, що слугували підставою застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не змінилися, інших обставин, котрі давали б підстави до зміни чи скасування запобіжного заходу, судом не встановлено.

Не погоджуючись з вказаноюухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій проситьїї скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що заявлені прокурором ризики того, що він буде переховуватися, впливати на свідків та перешкоджати слідству ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить ст.62 Конституції України. Стверджує, що ніколи не перебував у розшуку і не переховувався від слідства; свідки вже допитані в судовому слідстві і вони вказують на його невинуватість в інкримінованих злочинах, при цьому по одному з інкримінованих йому злочинів вже засуджено іншу особу до відбуття покарання. Вказує, що він має постійне місце проживання, де також проживає його дружина із двома неповнолітніми дітьми, які до обрання йому міри запобіжного заходу були повністю на його утриманні. Звертає увагу на те, що позиція прокурора ґрунтується лише на тому, що він раніше судимий і міг вчинити аналогічні злочини. Зазначає, що доказів того, що він може порушити вимоги ст.177 КПК України не існує.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, обвинувачений ОСОБА_8 має право на оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня2019 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вказує на відсутність правових підстав для продовження строку тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та не надано доказів його вини.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувають кримінальні провадження №0004679 та №0003673 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.186, ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно та у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб. Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 є тяжким та середньої тяжкості, відповідно до ст.12 КПК України.

В даному кримінальному провадженні ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2019 року обвинуваченому ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в межах двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 38420 грн., який в подальшому продовжувався. Востаннє ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2019 року запобіжний захід продовжено до 20 грудня 2019 року з визначенням застави відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 07 березня 2019 року.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Саме із зазначених вище підстав колегія суддів не приймає до уваги та не в праві надавати оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_8 щодо недоведеності стороною обвинувачення факту здійснення інкримінованих йому злочинів.

Відповідно до ч.2ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається зіст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу більш м`яким відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні середнього та тяжкого злочинів, та на даний час продовжують існувати ризики того, що він може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються матеріалами провадження.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 не ухилявся від органів досудового розслідування, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування порушив обраний щодо нього згідно ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 11.01.2019 року запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та 14.02.2019 року постановою слідчого був оголошений в розшук.

Посилання обвинуваченого на те, що він має сім`ю, двох неповнолітніх дітей, постійне місця проживання, не є безумовними підставами для відмови в продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, колегія суддів вважає, що ці обставини в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків передбачених цим Кодексом.

Обвинуваченому ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 07.03.2019 року застосовано запобіжний захід тримання під вартою, з визначенням застави, як альтернативний запобіжний захід.

В подальшому строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжувався відповідно до ст.199 КПК України, що виключає перегляд раніше встановленої застави. Водночас це питання не вирішується повторно при продовженні строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якщо воно вже вирішено. Розмір застави у такому випадку залишається незмінним.

Колегія суддів також приймає до уваги, що зі змісту пояснень сторін вбачається, що кримінальне провадження в суді першої інстанції знаходиться на завершальному етапі, що свідчить про те, що суд першої інстанції фактично готовий найближчим часом ухвалити остаточне судове рішення та вирішити питання про обґрунтованість обвинувачення та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень.

Суд дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,194,331,376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5