Дата документу 09.09.2019 Справа № 335/1895/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1189/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/1895/19
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000348, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, працює артистом-вокалістом Запорізького академічного обласного українського музично-драматичного театру ім. В. Г. Магара, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненому злочині та кваліфікацію його дій, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Вказує, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не обґрунтував у вироку свого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання. Як убачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, судом враховано особу винного (раніше не судимий, позитивно характеризується) обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ступень тяжкості, обставини злочину, його наслідки.

Разом з тим, приймаючи рішення про можливість застосування ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, суд фактично посилається на ті ж самі мотиви, що і при призначенні покарання. Таким чином, суд не розмежував мотиви призначення самого покарання і мотиви звільнення від його відбування, чим порушив вимоги, передбачені абз. 6 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання не достатньою мірою враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, суд не врахував того, що вчинений злочин відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також його наслідки - загибель пішохода ОСОБА_11 , які мають незворотній характер, і внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_8 втратив єдиного сина. Просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

В своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним з огляду на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що привело до неповноти судового розгляду та потягло за собою невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та, відповідно, потягло за собою призначення судом покарання, яке за жодних умов не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 . Висновки суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченою без ізоляції від суспільства не ґрунтуються на об`єктивній оцінці досліджених доказів та особи самого обвинуваченого ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції при призначенні покарання неналежним чином поставився до мотивування вироку, не врахував вимог ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України та неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, а саме - положення ст. 75 КК України, які - з урахуванням характеристики обвинуваченого - не підлягали застосуванню, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Суд, на його думку, помилково відніс нібито «щире каяття та активне сприяння обвинуваченого ОСОБА_6 розкриттю злочину», - до обставин, що пом`якшують покарання винної особи.

Суд, при ухваленні вироку від 25.04.2019 року, безпідставно неправильно застосував положення н. 5 ч. 1 ст. 67 КК України, зазначивши у вироку про відсутність (про невстановлені) обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 .

Такий висновок суду с помилковим та дійсності не відповідне.

Намагаючись у будь-який спосіб уникнути справедливого покарання за вчинення тяжкого злочину, ОСОБА_6 неодноразово та свідомо повідомляв органам досудового та судового слідства не відповідаючи дійсності відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, про обставини, за яких сам ОСОБА_6 отримав право па керування зазначеним транспортним засобом; про свій спосіб життя та праці, тощо. Такі навмисні (свідомі) дії ОСОБА_6 переконливо свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого. В дійсності обвинувачений ОСОБА_6 , хоч і мас вищу освіту, - але ні на час вчинення злочину (17.11.2018 року), ні па час винесений судом вироку - не працював «артистом - вокалістом» Запорізького академічного обласного українського музично-драматичного театру імені « ОСОБА_12 ». Для перевірки зазначених обставин було б достатньо звернутися до офіційних відомостей щодо працевлаштування зазначеної особи (наказу по підприємству, трудова книжка); щодо нарахування та виплати заробітної плати; щодо відрахування підприємством до пенсійного фонду, до податкової (фіскальної) служби певних внесків, податків за ОСОБА_6 . Таких доказів суду не надано та судом не досліджувалось. Навпаки, на час вчинення тяжкого злочину, на час пред`явлення підозри ОСОБА_6 заявляв про факт відсутності свого працевлаштування, не повідомляючи про джерела отримання своїх доходів. В дійсності ОСОБА_6 на 17.11.2018 року на протязі тривалого часу, не маючи на це жодних належних навичок, не маючи жодного права, не маючи належним чином підтвердженого стажу, не прийшовши атестаційну комісію та не отримавши відповідного атестату, який дозволяє навчати учнів керувати транспортними засобами відповідної категорії, - працював неофіційно на постійній

основі на транспортному засобі - «Nissan Note 1.6» (реєстраційний помер НОМЕР_1 ),

«водієм - автоінструктором навчання» у Приватному підприємстві «Адреналін», де також неофіційно отримував заробітну плату.

ОСОБА_6 не розкаявся, взагалі не сприяв розкриттю злочину, а свідомо вчиняв дії, спрямовані на всіляке ухилення від покарання за вчинення тяжкого злочину, на навмисне приховування речових доказів, тощо.

Грубі порушення водієм-інструктором ОСОБА_6 елементарних правил дорожнього руху у нескладній дорожній обстановці в цілому зафіксовані на відео поза всякім сумнівом наражали на небезпеку будь-яких інших учасників дорожнього руху, що потягли за собою вчинення тяжкого злочину з невідворотними наслідками, у виді смерті людини.

Вказує, що він не відмовлявся від відшкодування матеріальної шкоди за смерть свого сина, а пропонував обвинуваченому ОСОБА_6 визначитися компенсацією шкоди неповнолітній доньці загиблого - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не будучи фахівцем в галузі права, він об`єктивно був позбавлений можливості зрозуміти не оформлене у відповідності до ч. 2 ст. 349 КПК України у вигляді письмової ухвали процесуальне рішення суду про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та проведення судовою розгляду із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України.

За викладених обставин вважає, що у суду першої інстанції не було жодних законних підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому максимальне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років, з позбавленням права керували транспортними засобами строком на 3 роки, без застосування положень, закріплених в статтях 75, 76 КК України.

У запереченнях на апеляційні скарги захисник та обвинувачений просять залишити їх скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора та потерпілого, які підтримали свої апеляційні скарги, захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги потерпілого та прокурора задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили - залишено без змін у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, визначених ухвалою суду від 06.03.2019 року. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати, пов`язані із залученням експертів у розмірі 1 430 гривень. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати, пов`язані із залученням експертів у розмірі 1 144 гривні. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 17 листопада 2018 року, приблизно о 23 годині 55 хвилин, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині пр. Соборного в м. Запоріжжі, з боку вул. Лермонтова, в напрямку вул. Гагаріна, зі швидкістю не менше 60 км/год, що перевищує максимальну дозволену у населеному пункті.
В цей же час, в районі опори ЛЕП № 49, зліва направо по ходу руху автомобіля «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 проїзну частину пр. Соборного перетинав пішохід ОСОБА_11 .
Під час руху, в районі опори ЛЕП № 49, водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_11 та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на нього, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив.
Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, відповідно до яких: п. 12.3. - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; п. 12.9 б) - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 цих Правил.
Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП № 9-869 від 27.12.2018 року, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.
Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Nissan Note 1.6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.
Згідно висновку судової медичної експертизи № 4070 від 20.12.2018 року, причиною смерті ОСОБА_11 є поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелета і пошкодженням внутрішніх органів. Поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок у ОСОБА_11 має ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. З огляду на масивність травми, викладений механізм утворення окремих груп ушкоджень, висоту їх розташування, можна зробити висновок про те, що ушкодження у ОСОБА_11 могли утворитися в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи прокурора та потерпілого про неправильне застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було врахована ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також те, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро покаявся, активно сприяв у розкритті злочину, вибачився перед потерпілим, бажає відшкодувати потерпілому шкоду, позитивно характеризується, працевлаштований, має стійкі соціальні зв`язки, перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_14 , яка знаходиться на 15 тижні вагітності, відсутність обставин, що обтяжують покарання останнього, суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього ст. 75 КК України.

Доводи прокурора та потерпілого про те, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК України не врахував, що загинула людина, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Зі змісту скарг убачається, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів апелянтів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, то вони не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують його покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб обвинувачений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Крім того, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, що є максимальним покаранням, передбаченим санкцією ч. 2 ст. 286 КК України (до речі, прокурор в апеляційній скарзі при ухвалені нового обвинувального вироку, не просив апеляційний суд призначати обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами (а.с. 121)).

Враховуючи вищевказане, а також те, що на час розгляду апеляційних скарг обвинувачений ОСОБА_6 зареєстрував шлюб, добровільно відшкодував потерпілому шкоду в розмірі 50 000 грн., таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Не заслуговують уваги доводи прокурора і про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість застосування ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, фактично посилається на ті ж самі мотиви, що і при призначенні покарання, таким чином, суд не розмежував мотиви призначення самого покарання і мотиви звільнення його від відбування, чим порушив вимоги, передбачені абз. 6 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки це суперечить змісту вироку (а.с. 110-110 об).

Безпідставними є доводи потерпілого про відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та про наявність обставин, що обтяжують його покарання, оскільки поведінка останнього під час досудового слідства, так і під час судового провадження, дала право слідчому, прокурору (а.с. 3), суду першої інстанції (а.с. 110-110 зворот) прийти до правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття та активне сприяння у розкритті злочину та про відсутність обставин, що обтяжують його покарання.

Не заслуговують уваги доводи потерпілого про небажання обвинуваченого відшкодувати шкоду, оскільки аналіз поведінки обвинуваченого та потерпілого під час досудового слідства та судового провадження свідчать про те, що ОСОБА_6 приймав дієві заходи щодо відшкодування завданої їм шкоди, але потерпілий від цього відмовлявся, про що сам заявив у суді (а.с. 110).

Необґрунтованими є доводи потерпілого і про те, що обвинувачений грубо порушив елементарні правила дорожнього руху у нескладній дорожній обстановці в цілому зафіксовані на відео поза всякім сумнівом наражали на небезпеку будь-яких інших учасників дорожнього руху, що потягли за собою вчинення тяжкого злочину з невідворотними наслідками, у виді смерті людини, оскільки відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи обвинувачений під час керування автомобілем не допускав грубих порушень правил безпеки, які б несли загрозу для інших учасників дорожнього руху. Об`єктивну сторону злочину, за який ОСОБА_6 засуджено, становило лише несвоєчасне реагування на небезпечну ситуацію, що виникла не з його вини, однак вимагала від нього як водія невідкладного вжиття необхідних та можливих заходів для запобігання ДТП. Первинною причиною такої ситуації була раптова поява на проїзній частині громадянина ОСОБА_11 у місці, не передбаченому для руху пішоходів.

Приймаючи до увагу вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними, тобто такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, доводи потерпілого, зокрема про те, що:
- намагаючись у будь-який спосіб уникнути справедливого покарання за вчинення тяжкого злочину, ОСОБА_6 неодноразово та свідомо повідомляв органам досудового та судового слідства не відповідаючи дійсності відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, про обставини, за яких сам ОСОБА_6 отримав право па керування зазначеним транспортним засобом; про свій спосіб життя та праці, тощо. Такі навмисні (свідомі) дії ОСОБА_6 переконливо свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого;

- в дійсності обвинувачений ОСОБА_6 , хоч і мас вищу освіту, - але ні на час вчинення злочину (17.11.2018 року), ні па час винесений судом вироку - не працював «артистом - вокалістом» Запорізького академічного обласного українського музично-драматичного театру імені « ОСОБА_12 ». Для перевірки зазначених обставин було б достатньо звернутися до офіційних відомостей щодо працевлаштування зазначеної особи (наказу по підприємству, трудова книжка); щодо нарахування та виплати заробітної плати; щодо відрахування підприємством до пенсійного фонду, до податкової (фіскальної) служби певних внесків, податків за ОСОБА_6 . Таких доказів суду не надано та судом не досліджувалось. Навпаки, на час вчинення тяжкого злочину, на час пред`явлення підозри ОСОБА_6 заявляв про факт відсутності свого працевлаштування, не повідомляючи про джерела отримання своїх доходів. В дійсності ОСОБА_6 на 17.11.2018 року на протязі тривалого часу, не маючи на це жодних належних навичок, не маючи жодного права, не маючи належним чином підтвердженого стажу, не прийшовши атестаційну комісію та не отримавши відповідного атестату, який дозволяє навчати учнів керувати транспортними засобами відповідної категорії, - працював неофіційно на постійній основі на транспортному засобі - «Nissan Note 1.6» (реєстраційний помер НОМЕР_1 ), «водієм - автоінструктором навчання» у Приватному підприємстві «Адреналін», де також неофіційно отримував заробітну плату;

- ОСОБА_6 не розкаявся, взагалі не сприяв розкриттю злочину, а свідомо вчиняв дії, спрямовані на всіляке ухилення від покарання за вчинення тяжкого злочину, на навмисне приховування речових доказів, тощо.

Колегія суддів, вважає доводи потерпілого про призначення обвинуваченому максимального основного покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України також необґрунтованими, оскільки, вказуючи в апеляційній скарзі на невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання внаслідок м`якості, потерпілий фактично, в порушення вимог ст. 414 КПК України, не наводить доводів, чому призначене судом першої інстанції покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі є явно несправедливим, а покарання, яке, як вважає апелянт необхідно призначити обвинуваченому (8 років позбавлення волі), є достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів звертає увагу потерпілого на те, що термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Необґрунтованими є доводи потерпілого і про порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, з огляду на наступне.

Як встановлено матеріалами провадження, судом першої інстанції при визначенні обсягу доказів, які підлягають дослідженню, згідно з положеннями ст. 349 КПК України, на обговорення учасників судового провадження ставилось питання щодо визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, на що прокурор, потерпілий, захисник та обвинувачений вказаний порядок підтримали, проти проведення такого порядку розгляду не заперечували (а.с. 49-49 зворот). Підстави стверджувати про порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 ч. 3 КПК України відсутні, більш того, застосування судом першої інстанції ч. 3 ст. 349 КПК України, ніяким чином не може порушувати права потерпілого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2019 рокувідносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді: