Номер провадження: 11-сс/813/1886/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000682, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, п.12 ч.2 ст.115 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_11 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000682, відомості про яке внесені 23.09.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та накладено арешт на майно, яке 26.09.2018 року виявлено та вилучено під час проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2018 року.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що тимчасово вилучене майно визнано речовими доказами в рамках кримінального провадження №0000682 від 23.09.2018 року, тому існує необхідність в забезпеченні збереженні такого майна.

Зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційних скаргах:
- представник ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна, вилученого при обшуку домоволодіння, що відбувся 26.09.2018 року та належить ОСОБА_12 в частині арешту на майно у вигляді: перстень з металу жовтого кольору, браслет з металу жовтого кольору, перстень чоловічий з металу жовтого кольору з каменем чорного кольору, 2 наручні чоловічі годинники.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, належним чином не вмотивована.
Зазначає, що на момент проведення обшуку, 26.09.2018 року, у вказаній квартирі знаходились особисті речі ОСОБА_10 , його дружини та матері дружини, вказані речі були описані співробітниками поліції, опечатані та набули статусу тимчасово вилученого майна. Слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, з метою збереження його як речового доказу, не вмотивував, які саме обставини, що підлягають встановленню під час кримінального провадження, можуть довести вилучені з квартири речі, а саме золоті вироби та наручні чоловічі годинники, які є вживаними та належать особисто ОСОБА_12 , які саме ознаки як знаряддя злочину вони мають, яку користь та інформативність несуть у кримінальному провадженні. Арештоване майно, що було вилучено під час обшуку в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка за відсутності належного обґрунтування не може бути визнане речовим доказом у кримінальному провадженні, а отже відсутні підстави для накладення арешту на вказане в апеляційній скарзі вилучене майно.

- ОСОБА_8 просить скасувати зазначену ухвалу слідчого судді, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна, вилученого при обшуку домоволодіння, що відбувся 26.09.2018 року та належить ОСОБА_8 у вигляді: телевізор білого кольору марки «Samsung» Model UE49K5510AU, грошові кошти номіналом 100 доларів США кожна, всього у кількості 30 купюр загалом на суму 3000 три тисячі доларів США.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановлена ухвала слідчого судді є необґрунтованою та належним чином не вмотивована.
Зазначає, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, з метою збереження його як речового доказу, не вмотивував, які саме обставини, що підлягають встановленню під час кримінального провадження, можуть довести, наприклад, вилучений телевізор білого кольору марки «Samsung» Model UE49K5510AU, який вона особисто купувала в магазині «Фокстрот». Зазначила, що грошові кошти у розмірі 3000 доларів США належать їй особисто, зберігались в квартирі, яка належить її матері, та в якій вона проживає з чоловіком.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апелянтів, які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, оскільки належним чином не мотивовано мету та підстави накладення арешту на вищевказане майно, не зазначено яке відношення до кримінального провадження має вилучене в ході обшуку зазначене майно, а також не долучено документів на підтвердження належності такого майна відповідним особам.

Як убачається з матеріалів провадження, під час проведення досудового розслідування у рамках кримінального провадження №0000682 від 23.09.2018 року, при виконанні слідчих (розшукових) заходів, в ході проведеного 26.09.2018 року обшуку житла за адресою: АДРЕСА_3 , вилучено майно, в тому числі телевізор, 2 чоловічі перстні та браслет з металу жовтого кольору, 2 наручних годинники, грошові кошти у сумі 3000 доларів США, яке в подальшому було визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні та накладено арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді.

В клопотанні слідчий як підставу накладення арешту зазначив лише те, що вилучене майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям ст. 98 КПК України, та з метою недопустимості подальшого приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження цього майна, прийшов до висновку про необхідність накладення на нього арешту.

До клопотання долучено ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2019 року, якою надано дозвіл на проведення обшуку за вищевказаною адресою, та проведення обшуку мотивовано тим, що у помешканні можуть знаходитися речі, які можуть мати суттєве значення для подальшого досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження.

Разом з тим, в клопотанні прокурор обмежився лише перерахуванням майна, на яке він просив накласти арешт, однак не розмежував і не конкретизував детально таке майно та не навів належного обґрунтування того, яке відношення має саме це майно у даному кримінальному провадженні.

При цьому в постанові про визначення вилучених речей речовими доказами від 28.09.2018 року також вищевказане майно не конкретизовано та детально не описувалось.

З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя формально врахував обставини, викладені в клопотанні прокурора, не обґрунтував яким критеріям відповідають ці речі, крім зазначення положень ст. 98 КПК України, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно та не звернув уваги на невідповідність клопотання прокурора про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки даному клопотанню, оскільки воно не містить належного обґрунтування мети та підстави накладення арешту на вказане у клопотанні майно, оскільки в ньому не зазначено власників даного майна та не мотивовано, яке доказове значення має саме це майно у даному кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 суду пояснила, що обшук було проведено за адресою проживання її матері ОСОБА_13 , де вони проживають разом з чоловіком ОСОБА_14 , який є підозрюваним у даному кримінальному провадженні. Крім того, надала апеляційному суду дані про те, що телевізор вона придбала за власні кредитні кошти, вилучені грошові кошти в розмірі 3000 доларів є її з чоловіком особистими збереженнями, золоті ювелірні перекраси у вигляді перстнів, браслету та двох годинників є особистими речами її чоловіка та жодного відношення до кримінального провадження не мають.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно та порядок виконання ухвали.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали (а.с. 24), слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином припустився ще одного істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання прокурора вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає клопотання прокурору для усунення недоліків.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання прокурора вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_10 таОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000682, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, п.12ч.2 ст.115 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_11 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000682, відомості про яке внесені 23.09.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4