КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_13.,

суддів - ОСОБА_14., ОСОБА_15.,

секретаря - ОСОБА_16.,

за участю:

прокурорів - ОСОБА_17., ОСОБА_18.,

заявника - ОСОБА_1,

адвоката, який діє в

інтересах заявника - ОСОБА_19.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою адвоката, який діє в інтересах заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_19., на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м.Києва від 15 листопада 2018 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №000185 від 31.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

25 жовтня 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_20., погоджене прокурором відділу Прокуратури м.Києва ОСОБА_21., про накладення арешту на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок, що розташовані в м.Києві, які належать на праві приватної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в рамках кримінального провадження №000185.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року клопотання задоволено та накладено арешт на вищевказані земельні ділянки. Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна, та накладення арешту має на меті збереження речових доказів та ненастання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

На вказану ухвалу слідчого судді адвокат, який діє в інтересах заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_19. подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій не погоджується з ухвалою, вважає дану ухвалу незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України, у зв'язку з тим, що слідчий не довів, а суд не перевірив наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування такого запобіжного заходу. При цьому, ОСОБА_1 набула право власності на земельні ділянки на підставах, що не заборонені законом, а сама ОСОБА_1 не є фігурантом кримінального провадження, яке розслідується. Крім того, зазначає, що ні матеріали клопотання, ні ухвала слідчого судді не містять посилань на обставини, які підтверджують, що земельні ділянки відповіщається критеріям ст.98 КПК України та можуть бути речовим доказом, а незастосування арешту призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування або передачі майна. Крім того, слідчий суддя не врахував факт порушення органом досудового розслідування строків досудового розслідування кримінального провадження №000185, яке розпочато 31.07.2014 року та триває більше 5 років, про те жодної слідчої дії в рамках кримінального провадження не проведено, особи потерпілих не встановлено.Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від та ухвалити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання в частині арешту майна, яке належить ОСОБА_1, відмовити.

Також адвокат просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, оскільки ухвалу постановлено без виклику власника майна, а про накладення арешту стало відомо 02.09.2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Заслухавши:

- доповідача - суддю апеляційного суду;

- прокурорів, які заперечували проти апеляційної скарги;

- заявника та адвоката, який діє в інтересах заявника, які підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її в повному обсязі;

- ознайомившись з матеріалами клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ч.2 ст.395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її оголошення. Згідно ч.3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Разом з цим встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто слідчим суддею 15.11.2018 року без повідомлення та участі власника майна чи його представника в судовому засіданні. Про існування оскаржуваної ухвали, як зазначено представником, заявнику ОСОБА_1 стало відомо 02.09.2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. При цьому, апеляційну скаргу представником подано 06.09.2019 року згідно відмітки штампу на конверті поштового відправлення, тобто вона є поданою в межах визначеного законом п'ятиденного строку, таким чином строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв'язку з чим він поновленню не підлягає.

Оскільки дана ухвала оскаржена тільки представником власника майна ОСОБА_1 в частині накладення арешту на майно останньої, то колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги зазначеної особи, а щодо інших осіб, на майно яких накладено арешт вказаною ухвалою слідчого судді, то в цій частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на це майно колегією суддів не вирішується.

Як вбачається з матеріалів клопотання, що надійшли до суду апеляційної інстанції, та ухвали слідчого судді, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у місті Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000185 від 31.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190 КК України за обставинами вчинення невстановленою особою, діючої від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, підроблення довіреності від імені ОСОБА_6 на представництво інтересів останнього ОСОБА_7 Крім того, встановлено, що невстановлена особа, діючи від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, підробила довіреність від імені ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11, ОСОБА_12 на представництво інтересів останніх ОСОБА_7 та в подальшому уклала договори купівлі-продажу земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №000185 від 31.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190 КК України.

Разом з тим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Так, ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, ще встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з цим, слідчим суддею не дотримано вимоги ч.4 ст.173 КПК України щодо застосування найменш обтяжливого способу арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаться на інтересах третіх осіб, та не обґрунтував необхідність накладення арешту на земельні ділянки, які на праві власності належать ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів провадження, старший слідчий в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_20. звертаючись до слідчого судді із клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Виходячи з положень вищенаведених норм кримінального процесуального закону, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак наведених у ст.98 КПК України може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч.3 ст.110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч.5 ст.110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Проте на час розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про арешт майна, в матеріалах клопотання була відсутня постанова слідчого або прокурора від 08.10.2018 року про визнання земельних ділянок із кадастровими номерами :85:977:0059, :85:977:0060, речовими доказами у кримінальному провадженні №000185, на яку слідчий посилається в клопотанні. При цьому, надана прокурором в судовому засіданні копія постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_20., складена 08 квітня 2019 року, тобто вказане процесуальне рішення про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні слідчим винесено після постановлення ухвали від 15 листопада 2018 року про накладення арешту на майно.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст.98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, є передчасними.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката, який діє в інтересах заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_19., задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №000185 від 31.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190 КК України, в частині накладення арешту на земельні ділянки, із кадастровими номерами :85:977:0059, :85:977:0060, що належать на праві власності ОСОБА_1, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у м.Києві ОСОБА_20., погодженого прокурором відділу Прокуратури м. Києва ОСОБА_21., про накладення арешту на нерухоме майно у вигляді земельних ділянок, що розташовані в м. Києві, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1, в рамках кримінального провадження №000185, а саме: на земельні ділянки, із кадастровими номерами :85:977:0059, :85:977:0060, що належать на праві власності ОСОБА_1.

В іншій частині ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №000185 від 31.07.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.190 КК України, залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15