№ 1-кп/760/1927/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2019 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , у кримінальних провадженнях, що зареєстровані в ЄРДР 02.04.2019 року за № 0003367 ,-

за участю прокурора: ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5
обвинуваченого: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, що зареєстроване в ЄРДР 02.04.2019 року за № 0003367 по обвинуваченню ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.09.2019 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 до 18.11.2019 року, по провадженню судовий розгляд не розпочато і остаточне рішення не прийняте судом.

У судовому засіданні прокурор просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, посилаючись на існуючі ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Захисник просив відмовити прокурору в продовженні дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та змінити запобіжний захід на домашній арешт в нічний час доби.

Обвинувачений заперечував проти доводів прокурора. Підтримав думку захисника , просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від клопотань суд обов`язаний розглянути питання доцільності продовження строку тримання під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу.

Заслухавши прокурора, захисника, обвинуваченого, дослідивши матеріали справи, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення в якому обвинувачуються ОСОБА_3 , особу обвинуваченого, те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом та приходить до висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор є недостатніми для продовження дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 , суд не погоджується із твердженням прокурора про наявність на теперішній час ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, відсутність родини, можливість впливати на потерпілого та свідків, оскільки будь-яких мотивованих доводів цього не надано. Крім того,прокурор заперечував проти зміни порядку дослідження доказів в кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України).

Відповідно до вимог діючого законодавства тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177КПК України (ст.183 КПК України).

До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, наведені суду, виправдовувати позбавлення волі.

Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства).

Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140).

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

Зокрема, у справі "Волосюк проти України" ("SergeyVolosyuk v. Ukraine", рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі впливом певного часу ця умова перестає бути достатнью.

Крім того, відповідно до ст.5 п.3 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (п.37, п.38).

І, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 року)"особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймі протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, суд вважає що доводи прокурора відносно того, що лише подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою може забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, на даний час не можна вважати належно обґрунтованим, оскільки з огляду на рішення Європейського суду, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106), і зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), і вагомість наявних доказів не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), відсутність роботи або сімї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочинів (Сулаоя против Єстонії§ 64).

Суд також виходить із правової позиції Європейського суду з прав людини, а саме те, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Однак, сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року).

Отже, прокурором не доведено, що застосування до ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання ризикам, на які він посилається.

Так, при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (п. 137 рішення ЄСПЛ у справі «Невмержицький проти України», п. 80 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).

Суд звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_3 тримається під вартою з 04.04.2019 року, тобто більше 7-ми місяців, а судовий розгляд не може бути продовжений , так як стороною обвинувачення не забезпечена явка потерпілого в судове засідання, та не встановлено його місце перебування, так як за зазначеною адресою яка наявна в матеріалах провадження останній вже тривалий час не проживає.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 раніше не судимий в силу ст.89 КК України, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у фактично шлюбних відносинах та має родину, тобто, має тісні соціальні зв`язки, працює двірником.

За викладених обставин, суд вбачає достатні підстави для зміни ОСОБА_3 запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, що буде пропорційним, помірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме даний запобіжний захід дасть можливість уникнути встановлених судом ризиків та забезпечить виконання покладених обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд вважає, що в результаті зміни запобіжного заходу буде забезпечена належна процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, статтями 331, 177, 178,181 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою-відмовити.

Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою на домашній арешт в певний час доби, строком на 60 днів, заборонивши йому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 22.00 год до 06.00 наступної доби, з покладенням обов`язків:

- не відлучатися з місця проживання без дозволу, прокурора або суду;

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 з-під варти в залі суду, негайно.

Строк дії запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді домашнього арешту до 13.01.2020 року.

Роз`яснити обвинуваченому, що працівники Національної поліції з метою контролю за поведінкою особи підозрюваної, яка перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Виконання доручити органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого .

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури №9.

Строк дії даної ухвали закінчується 13.01.2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя: ОСОБА_1