Постанова
іменем України

27 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 646/8318/17
провадження № 51-2712км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, місце проживання якого зареєстроване у АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 213, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 травня 2018 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік за ч. 1 ст. 213 КК та до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 263 КК на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК на строк 5 років 5 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.
На підставі ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Постановлено строк відбуття покарання обчислювати з 29 березня 2018 року.
Вирішено питання щодо цивільних позовів та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, не будучи фізичною особою підприємцем, діючи всупереч ст. 4 Закону України від 05 травня 1999 року № 619-XIV «Про металобрухт» (зі змінами та доповненнями), діючи умисно з корисливих мотивів приблизно із середини листопада 2017 року фактично організував незаконний пункт прийому металобрухту у споруді типу сараю біля будівлі та території Регіональної газової компанії, розташованої на АДРЕСА_2 , і здійснював прийом брухту кольорових і чорних металів від фізичних осіб з розрахунком готівкою, зокрема 15 грудня 2017 року здійснив прийом брухту металів масою 4,4 кг на загальну суму 20 грн від ОСОБА_7 та масою 15 кг на суму 120 грн від ОСОБА_8 .
Крім того, 13 листопада 2017 року приблизно о 15:50 ОСОБА_6 , перебуваючи в торгівельному залі магазину «МАРКЕТ ПЛЮС» ТОВ «Мьюзик Бокс» на пр. Гагаріна, 72 у тому ж місті, діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливого мотиву, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно повторно, взяв з прилавка товар, що належить товариству, на суму 286 грн. Однак злочину засуджений не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником магазину.

Крім того, 07 березня 2018 року приблизно о 14:30 ОСОБА_6 , перебуваючи в торгівельному залі зазначеного вище магазину, діючи з прямим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, з корисливого мотиву, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно повторно, взяв з прилавка товар, що належить ТОВ «Мьюзик Бокс», вартістю 219, 12 грн, з яким пройшов по торгівельному залу магазину в бік касової зони, де непомітно для оточуючих сховав викрадене під куртку.

Після цього, ОСОБА_6 пройшов касову зону, не пред`явивши товару до оплати, та попрямував до виходу, однак був зупинений працівником магазину, тому не довів своїх злочинних дій до кінця з причин, які не залежали від його волі.
Крім зазначеного, 07 березня 2018 року о 09:00, ОСОБА_6 під час прогулянки по лісосмузі у селищі Жихор м. Харкова серед кущів знайшов полімерний пакет з бойовими патронами різного калібру, які поклав у внутрішню кишеню своєї куртки, і пішов на автобусну зупинку «Жихор-1». На зупинці сів у маршрутне таксі та, маючи прямий умисел, здійснив перевезення при собі знайдених бойових припасів.
Того ж дня о 15:00, перебуваючи у приміщенні супермаркету «Маркет+», розташованому на просп Гагаріна, 72 у м. Харкові, маючи прямий умисел на носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, носив у внутрішній кишені своєї куртки бойові припаси в кількості 20 штук, які є пістолетними патронами калібру 7,62х25ТТ з трасуючими кулями «ПТ» зразка 1930/1933 років, а також бойові припаси у кількості 50 штук, які є пістолетними патронами калібру 9x18 ПМ з кулями «П».
Крім того, ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою незаконного особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно вчинив ряд кримінальних правопорушень у м. Харкові, а саме: 1) проник у приміщення, що є сховищем для зберігання ліфтового обладнання, звідки таємно викрав належне КП «Жилкомсервіс» майно:
29 вересня 2017 рокув період з 10:00 по 12:00 на просп. Гагаріна, 316-Б, під`їзд № 1 на суму 928,32 грн;

04 жовтня 2017 рокув період з 10:00 по 12:00 на просп. Гагаріна, 316-Б, під`їзд № 2 502,84 грн;
09 жовтня 2017 року в період з 00:00 по 02:00 на просп. Гагаріна, 316-Г, під`їзд № 1 967 грн;
11 жовтня 2017 року в період з 01:00 по 02:00 на просп. Гагаріна, 316-Б, під`їзд № 2 967 грн;
28 жовтня 2017 року в період з 22:00 по 00:00 на вул. Самольотній, 15, під`їзд № 3 850,96 грн.
2) проник до телефонного каналізаційного колодязя, який є сховищем для зберігання кабелю,звідки таємно викрав належне ПАТ «Укртелеком» майно:
18 грудня 2017 року о 16:57 на Мереф`янському шосе, 32 на суму 1171 грн;
31 грудня 2017 року о 03:54 на вул. Достоєвського, 3 23 526 грн;
09 січня 2018 рокуо 01:21 у пров. Лопатинському, 17181 грн;
10 січня 2018 року в період з 22:20 по 00:00 на просп. Гагаріна, 78 2216,52 грн;
12 січня 2018 року в період з 22:00 по 00:00 на просп.Гагаріна, 72 4685 грн;
15 січня 2018 року в період з 23:00 по 00:00 на Мереф`янському шосе, 3034 2736 грн;
18 січня 2018 року в період з 22:00 по 00:00 на Мереф`янському шосе, 30 1001 грн;
19 січня 2018 року в період з 22:30 по 00:30 на просп. Гагаріна, 62 6742 грн;

19 січня 2018 року в період з 02:30 по 04:00 на просп. Гагаріна, 84 3116,62 грн;
25 січня 2018 року в період з 22:00 по 00:00 на Мереф`янському шосе, 30 1260,96 грн;
25 січня 2018 року в період з 02:00 по 04:00 на вул. Москалівській, 7-Б 1712 грн;
27 січня 2018 року в період з 23:00 по 00:00 на Мерефянському шосе, 30 1260 грн;

31 січня 2018 року в період з 18:00 по 19:30 на просп. Гагаріна, 315-Б 1041,12 грн;
31 січня 2018 року в період з 20:30 по 21:30 на просп. Гагаріна, 176, к. 7 2376 грн;
31 січня 2018 року, в період з 22:30 по 23:50 на вул. Греківській, 46 2004,12 грн;
31 січня 2018 року в період з 00:30 до 02:50 на вул. Літаковій, 5 2782 грн;
13 лютого 2018 року в період з 00:00 по 02:30 на вул. Греківській, 46 1045 грн;
21 лютого 2018 року в період з 20:00 по 23:30 на просп. Гагаріна, 54 869,92 грн;
22 лютого 2018 року о 20:19 на вул. Макіївській, 53-А 1576 грн.
3) діючи з корисливих мотивів, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, повторно, з метою незаконного збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, проник до підвального приміщення будинку, звідки таємно викрав належне ПАТ «Укртелеком» майно:
20 жовтня 2017 року приблизно о 23:00 на вул. Достоєвського, 22 на суму 586,57 грн;

06 листопада 2017 року приблизно о 23:45 на просп. Гагаріна, 174, к. 4 936,19 грн;
09 листопада 2017 року приблизно о 23:45 на просп. Гагаріна, 174, к. 4 3237,13 грн;
4) проник до кабельної каналізації, звідки таємно викрав належне ПАТ «Укртелеком» майно:
20 жовтня 2017 року приблизно о 01:10 на вул. Греківській, 77 на суму 2064,95 грн;
23 жовтня 2017 року приблизно о 01:50 на вул. Портова, 10 1718 грн;
26 жовтня 2017 року приблизно о 04:40 на вул. Валдайській, 118 586,57 грн;
28 жовтня 2017 року приблизно о 01:45 на вул. Катеринівській, 33 2699 грн;
02 листопада 2017 року приблизно о 02:10 на просп. Гагаріна, 310312 1910,68 грн;
03 листопада 2017 року приблизно о 02:10 на вул. Біологічній, 31 15 435,43 грн;
09 листопада 2017 року приблизно о 03:40 на вул. Москалівській, 23 3572 грн;
10 листопада 2017 року приблизно о 01:30 на вул. Полтавській, 20 541,20 грн;

14 листопада 2017 року приблизно о 04:10 на вул. Москалівській, 11-Б 2945 грн;
29 вересня 2017 року приблизно о 02:10 на вул. Греківській, 46 2695,70 грн;
08 жовтня 2017 року приблизно о 00:14 на вул. Біологічній, 2-А 700,63 грн;
10 жовтня 2017 року приблизно о 02:21 на просп. Гагаріна, 312 3048,26 грн;
11 жовтня 2017 року приблизно о 02:45 на вул. Греківській, 46 2688,45грн;
12 жовтня 2017року приблизно о 01:51 на вул. Гагаріна, 191 2654,94 грн;
16 жовтня 2017року приблизно о 01:58 на вул. Гагаріна, 310 6489,86 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 23 квітня 2019 року вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свою вимогу прокурор вказує на те, що судом апеляційної інстанції усупереч ч. 2 ст. 419Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), залишив поза увагою доводи прокурора в апеляційній скарзі в частині необхідності з метою правильного призначення покарання відокремити за датами епізодів крадіжок, вчинених повторно та з проникненням у сховище, ті, які було вчинено до та після ухвалення попереднього вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року, і призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК за злочини, вчинені до постановлення вироку, та застосувати ч. 4 ст. 70 КК, як того вимагає п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму № 7). Сторона обвинувачення зазначає, що визнання доводів прокурора з посиланням на п. 25 вказаної Постанови в ухвалі апеляційного суду ніяк не обґрунтовано.
На думку прокурора, суд апеляційної інстанції немотивовано відхилив доводи щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень через м`якість. Вказує, що суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_6 раніше неодноразово був судимий, судимості у встановленому законом порядку не знято та не погашено, до того часу, як його було засуджено ніде не працював, засуджений за скоєння 41 епізоду крадіжок з проникненням, загальна сума завданої майнової шкоди ПАТ «Укртелеком» та КП «Жилкомсервіс» становить 59 425 грн і обвинувачений її жодним чином не відшкодував. Наголошує на тому, що наведене характеризує ОСОБА_6 як суспільно небезпечну особу, яка наполегливо не бажає стати на шлях виправлення та перевиховання, а його каяття у вчинених злочинах не є щирим.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні не підтримала доводи касаційної скарги прокурора, просила залишити судові рішення без зміни.
Іншим учасникам судового провадженнябуло належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 213, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
На обґрунтування доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, а саме незастосування закону (ч. 4 ст. 70 КК), який підлягав застосуванню, прокурор зазначає, що покарання ОСОБА_6 необхідно призначити за епізодами злочинів, вчинених до постановлення вироку Ленінським районним судом м. Харкова від 31 жовтня 2017 року, за правилами, визначеними п. 25 постанови Пленуму № 7,якоювстановлено, щоколи після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими в частинах 13 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 вказаного Кодексу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 було засуджено за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2017 року за ст. 395 на підставі статей 71, 72 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, а злочини, за які його засуджено оскарженим вироком, він вчинив 29 вересня, 04, 08, 09, 10, 11, 12, 16, 20, 23, 26, 28 жовтня 2017 року - до постановлення попереднього вироку та 02, 03, 06, 09, 10, 14 листопада 2017 року, 18, 31 грудня 2017 року, 09, 10, 12, 15, 18, 19, 25, 27, 31 січня 2018 року, 13, 21, 22 лютого 2018 року, тобто після постановлення того ж вироку.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що дії засудженого в цьому кримінальному провадженні за всіма епізодами злочинів, вчинених як до, так і після постановлення щодо нього Ленінським районним судом м. Харкова вироку від 31 жовтня 2017 року, кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно з проникненням у сховище.
Частиною 1 ст. 33 КК визначено, що сукупністю злочинів є вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_6 вчинив 42 злочини за однією і тією ж кваліфікацією, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кваліфікація дій засудженого за ч. 3 ст. 185 КК за всіма епізодами злочинів є правильною, а не окремо за кожний із них, оскільки вони підпадають під дію однієї і тієї ж частини статті закону України про кримінальну відповідальність і повторної кваліфікації не потребують, що і узгоджується з п. 20 постанови Пленуму № 7, відповідно до якого за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції, про безпідставність доводів прокурора щодо застосування ч. 4 ст. 70 КК та призначення засудженому ОСОБА_6 покарання за сукупністю злочинів, оскільки аналізовані крадіжки кваліфіковані за однією і тією ж частиною статті й не утворюють сукупності злочинів.
Доводи в касаційній скарзі прокурора щодо необхідності врахування п. 25 постанови Пленуму № 7, не є обґрунтованими, оскільки в цьому пункті йдеться про застосування положень ч. 4 ст. 70 КК при призначенні покарання за сукупністю злочинів, передбачених різними частинами статті Особливої частини КК.
Також є необґрунтованими його доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Апеляційний суд, спростовуючи наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував тяжкість скоєних злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, у тому числі за корисливі злочини, вчинив нові злочини, не відбувши попереднього покарання, не працює, розлучений. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочинів.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що вимога прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання, яке на 5 місяців позбавлення волі більше, ніж покарання, призначене судом першої інстанції, має формальний характер, оскільки не доводить, що виправлення обвинуваченого відбудеться саме завдяки цьому строку. Із цим погоджується суд касаційної інстанції та вважає, що призначене ОСОБА_6 районним судом покарання за вчинення злочинів, залишене без змін судом апеляційної інстанції, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає положенням статей 50, 65 КК.
Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає. Необґрунтовані доводи на підтвердження цього і в касаційній скарзі прокурора.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає нормам статей 370, 419 КПК, її належним чином вмотивовано та обґрунтовано.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_6 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, що тягнуть за собою його скасування на підставі ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 413, 414 цього Кодексу, сторона обвинувачення в касаційній скарзі не навела.
З огляду на викладене касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3