Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
184/1152/18: Кримінальні справи (з 01.01.2019); Кримінальні правопорушення у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов'язаної з наданням публічних послуг; Зловживання впливом.
Надіслано судом: 10.07.2019. Зареєстровано: 11.07.2019. Забезпечено надання загального доступу: 12.07.2019.
Дата набрання законної сили: 24.06.2019
Номер судового провадження: 11-кп/803/699/19
ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/699/19 Справа № 184/1152/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000400 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Орджонікідзе Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 369-2, ст. 366-1 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.369-2 КК України, ст.366-1 КК України, та призначено йому покарання за ст.366-1 КК України - у вигляді штрафу у розмірі двох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік ; за ч.2 ст.369-2 КК України - у вигляді штрафу у розмірі семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 2600 грн.

Вироком суду від 26 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винним за наступних обставин.

Згідно наказу №41-ОС від 22.04.2013 року обвинуваченого ОСОБА_7 прийнято на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта Управління Пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе. Згідно наказу №849-0 від 03.12.2015 його призначено на посаду першого заступника начальника Управління пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе.

Згідно наказу №61-О від 10.02.2017 року обвинуваченого ОСОБА_7 звільнено з посади першого заступника начальника Управління пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе у зв`язку із скороченням посади.

Під час роботи на вищезазначених посадах ОСОБА_7 неодноразово приймав участь у судових засіданнях, які розглядались суддями Орджонікідзевського міського суду, в тому числі і суддею ОСОБА_10 , як представник Управління пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе. Про участь в судових засіданнях обвинуваченого ОСОБА_7 , було відомо його знайомому потерпілому ОСОБА_9

09.11.2017 року, в денний час, більш точного часу під час досудового розслідування встановлено не було, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , обвинуваченому ОСОБА_7 під час бесіди з потерпілим ОСОБА_9 , стало відомо, що 07.11.2017 року працівниками поліції на останнього було складено адміністративний протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, який було направлено для розгляду по суті до Орджонікідзевського міського суду. Крім того, потерпілий ОСОБА_9 , повідомив обвинуваченому ОСОБА_7 , що даний адміністративний протокол знаходиться на розгляді у судді Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_10 .

В цей час, у обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний намір направлений на незаконне збагачення шляхом обіцянки потерпілому ОСОБА_9 вирішити питання з суддею Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_10 , який є особою уповноваженою на виконання функцій держави, за суму коштів у розмірі 2600 грн., щодо не притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, мотивуючи це тим, що він особисто знайомий з суддею Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_10 , на що потерпілий ОСОБА_9 погодився.

В той же день та час, обвинувачений ОСОБА_7 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, одержав від потерпілого ОСОБА_9 гроші в сумі 2600 грн., пообіцявши останньому здійснити вплив на суддю Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_11 , для прийняття рішення цим суддею не притягувати ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за вказане вище ним адміністративне правопорушення. В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 , заволодівши вказаними коштами, фактично вплив на суддю Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області ОСОБА_11 не здійснив, а гроші використав на власні потреби.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 , згідно наказів управління Пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе Дніпропетровської області №41-ос від 03.12.2015 та №76-ос від 08.12.2015 р., з 08.12.2015 р. по 10.02.2017 р. працював на посаді першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе Дніпропетровської області і, відповідно до ст.6 Закону України «Про державну службу», відноситься до категорії «Б» посад державної служби.

Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є державні службовці.

Обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи у трудових відносинах з Пенсійним фондом України, проходячи там державну службу, неодноразово ознайомлювався з Законами України «Про державну службу» та «Про запобігання корупції», попереджався про обмеження, встановлені вказаними Законами, та відповідальність за корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

27.04.2018 року обвинуваченим ОСОБА_7 складено письмове зобов`язання щодо підтвердження вивчення останнім Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 за № 1700-VII, та в якому зазначено ним про обов`язок дотримуватись вимог зазначеного Закону.

10.06.2016 року обвинувачений ОСОБА_7 під підпис попереджено про спеціальні обмеження, встановлені законодавством, пов`язані з прийняттям на державну службу та її проходженням.

Наказом в.о.голови управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №61-о від 10.02.2017 року, обвинуваченого ОСОБА_7 було звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У цей же день, обвинувачений ОСОБА_7 отримав особисто трудову книжку та витяг з наказу про звільнення.

Обвинувачений ОСОБА_7 у період з 01.01.2017 року по 01.04.2017 року, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер у діяльності, маючи реальну можливість та достовірно знаючи про обов`язок подачі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення з посади першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в м.Орджонікідзе Дніпропетровської області, не подав у встановлені чинним законодавством строки щорічну декларацію до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016рік.

Згідно інформації, яка міститься в базі даних Акредитованого центру сертифікації ключів органів юстиції України від 04.04.2018 р., обвинувачений ОСОБА_7 отримав сертифікат електронного цифрового підпису, який зареєструвався в ІТС Реєстрі 19.10.2016 р., останній раз користувався 20.10.2016 року.

Крім того, діяльність ОСОБА_7 , пов`язана з виконанням функцій держави, припинена 10.02.2017 року за ініціативою роботодавця, у зв`язку з чим останній не пізніше 20 робочих днів від вказаної дати, відповідно до ч.2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», повинен був подати декларацію особи, яка припиняє діяльність пов`язану з виконанням функцій держави, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто за період з 01.01.2017 по 10.02.2017 (у відповідності до питання №2 «Роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», затвердженого рішенням НАЗК від 11.08.2016 №3).

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на території України, будучи субєктом декларування, достовірно знаючи про необхідність подання декларації у разі припинення діяльності, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, будучи ознайомленим з наказом про звільнення та отримавши під розписку вказаний наказ з трудовою книжкою, в порушення вимог ч.2 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції», не подав декларацію до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тобто за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. (щорічна) та з 01.01.2017 по 10.02.2017 року (перед звільненням), шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2, ст. 366-1 КК України скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити новий вирок, призначивши останньому покарання за ст. 366-1 КК України у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42500 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно- господарськими функціями, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 1 рік, за ч. 2 ст. 369-2 КК України у виді штрафу у розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12750 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42500 грн. з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 1 рік. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд, призначаючи додаткове покарання ОСОБА_7 , зазначив про позбавлення останнього права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік, але не конкретизував додаткове покарання, навівши загальне його визначення санкцією статті.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, займав посаду першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в м. Орджонікідзе з Дніпропетровській області та відповідно до письмового зобов`язання від 10.06.2016 року останнього попереджено про спеціальні обмеження, встановлені законодавством, пов`язані з прийняттям на державну службу та її проходженням. За обвинуваченням засуджений після звільнення з займаної посади умисно не подав у встановлені чинним законодавством строки щорічну декларацію до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік. Тобто, суд повинен був конкретизувати додаткове покарання в частині визначення посад, яких позбавляє права обіймати засудженому.

Наведене призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, обвинувачений не заперечував проти задоволення даної апеляції.

В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2, ст. 366-1 КК України в апеляційній скарзі прокурором також не оскаржується.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Разом з тим, обговорюючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів находить їх такими, які ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно п.1 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, вважається незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до санкції ст. 366-1 КК України встановлено наступні види покарань: штраф, громадські роботи або позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю або без такого.

Згідно ст. 55 КК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади передбачене в санкції статті Особливої частини КК, то воно призначається у межах, зазначених у цій санкції. Та обставина, що до постановления вироку підсудний вже не обіймав посаду або не займався діяльністю, з якими було пов`язане вчинення злочину, не є перешкодою для застосування цього покарання.

Окрім того, відповідно до зазначеної постанови, рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульовано в резолютивній частині вироку для того, щоб жодних сумнівів не виникало при його виконанні.

У тому випадку, якщо покарання у санкції зазначене у загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у ст. 55 КК України), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якими він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати і такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, займав посаду першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в м. Орджонікідзе в Дніпропетровській області та відповідно до письмового зобов`язання від 10.06.2016 року останнього попереджено про спеціальні обмеження, встановлені законодавством, пов`язані з прийняттям на державну службу та її проходженням. Згідно пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, останній після звільнення з займаної посади умисно не подав у встановлені чинним законодавством строки щорічну декларацію до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік.

Разом з тим, суд, призначаючи додаткове покарання ОСОБА_7 , зазначив про позбавлення останнього права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю строком на 1 рік. Таким чином, суд не конкретизував додаткове покарання, навівши загальне його визначення санкцією статті, що призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Відповідно до п.4 ч.1ст. 409, 413 КПК України підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. З ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування судового рішення.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Статтею 420 КПК України передбачено,що судапеляційної інстанціїскасовує вироксуду першоїінстанції іухвалює свійвирок уразі: 1)необхідності застосуваннязакону пробільш тяжкекримінальне правопорушеннячи збільшенняобсягу обвинувачення; 2)необхідності застосуваннябільш суворогопокарання; 3)скасування необґрунтованоговиправдувального вирокусуду першоїінстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 припустився неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню, і відповідно до ст.420 КПК України, з урахуванням викладеного, вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню з постановленням свого вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність ОСОБА_7 і на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргупершого заступникапрокурора Дніпропетровськоїобласті ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 26.11.2018 відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 369-2, ст. 366-1 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за :

- ст. 366-1 КК України - у виді штрафу в розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42500 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 1 рік;

- ч. 2 ст. 369-2 КК України - у виді штрафу в розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12750 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом, поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання ОСОБА_7 у виді штрафу у розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42500 гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності строком на 1 рік.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...