Справа № 554/4932/19
Провадження 1-кп/554/330/2019
ВИРОК

Іменем України

Дата документу 17.07.2019

17 липня 2019 року м.Полтава

Октябрський районний суд м. Полтава у складі:

судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Октябрського районного суду м. Полтави кримінальне провадження № 0000494 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, українця, громадянина України, безпартійного, військовозобов`язаного,освіта повна загальна, неодруженого, солдата військової частини НОМЕР_1 , проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч.4 КК України, -

в с т а н о в и в :
29.07.2016 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (на даний час військова частина - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до наказу командира вказаної військової частини №23 рс від 29.07.2016 солдат ОСОБА_4 призначений на посаду стрільця взводу охорони роти охорони батальйону охорони зазначеної частини, яка дислокується у АДРЕСА_2 та відповідно до наказу командира №234 від 29.07.2016 року його визнано таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

02.08.2016 року наказом командира за №237 від 01.08.2016 року обвинуваченого відряджено до військової частини НОМЕР_3 , котра дислокується у м, Дніпро для охорони військових об`єктів, авіаційної техніки, яка залучається до антитерористичної операції, та несення чергування в польових умовах.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом у Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно виконувати військову присягу, затверджену Постановою Верховної Ради України «Про текст Військової присяги» від 06.12.1991, а також дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 17, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІУ, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, що зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та Інформаційну безпеку; віддано служити українському народу; сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, зберігати державну та військову таємницю, бути пильним, хоробрим і дисциплінованим, готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків.

У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію. Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень прийнято не було.

Тобто особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України від 17.03.2014 року №303 на визначених території України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, яке станом на 27.05.2019 року оголошене не було.

Однак, 22.08.2016 року ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи військову службу в умовах особливого періоду, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, у порушення вимог ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 17, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за контрактом, враховуючи та усвідомлюючи стан у Державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_3 , яка дислокується у АДРЕСА_3 , направився до свого місця проживання у Полтавську область, м. Кременчук, та під час незаконної відсутності у частині, обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.

У подальшому, ОСОБА_4 , усвідомивши протиправність своїх дій щодо ухилення від військової служби, лише 27.05.2019 року прибув до військової прокуратури Полтавського гарнізону, де заявив про себе як військовослужбовця та скоєний ним злочин.

Отже, ОСОБА_4 був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині НОМЕР_3 у період з 22.08.2016 року до 27.05.2019 року.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні кримінального правопорушеня передбаченого ст. 407 ч.4 КК України визнав повністю, підтвердив викладене в обвинувальному акті, але від дачі показів в судовому засіданні відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.

Оскільки обставини справи ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає та їм роз`яснено про позбавлення права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав за недоцільне дослідження доказів стосовно цих обставин справи.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ст. 407 ч.4 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду.

Обговорюючи питання про міру покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його вік, визнання ним своєї вини та щире каяття, ненастання тяжких наслідків та інші конкретні обставини справи, а тому суд вважає за можливе застосувати до нього ст. 75 КК України, оскільки його виправлення та перевиховання можливе без відбуття покарання в місцях позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд, -

засудив:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

СуддяОСОБА_1