Справа № 199/6890/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року жовтня місяця 4 дня м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000532 від 04.07.2019 відносно ОСОБА_3 за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4
потерпілого ОСОБА_5 та його представника- адвоката ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_3 та її захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:
У судовому засіданні прокурор усно заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді домашнього арешту в нічний час.
Клопотання прокурора підтримав потерпілий ОСОБА_5 та його представник-адвокат ОСОБА_6 .
Захисник ОСОБА_7 заперечував проти клопотання прокурора, вказавши проте, що прокурором стороні захисту взагалі не вручено клопотання про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді домашнього арешту в нічний час, із належним обґрунтуванням ризиків. Тому наразі сторона захисту позбавлена можливості висловити свою думку з приводу клопотання прокурора.
Обвинувачена ОСОБА_3 підтримала свого захисника.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження в межах заявленого прокурором клопотання про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді домашнього арешту в нічний час, приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини. Наявність свободи у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації; право на свободу передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо; право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац другий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Разом з тим, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.
Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Оскільки метою статті 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи, то дотримання зазначених вимог є обов`язковим.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 Кодексу).
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення КПК України передбачено види заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, включаючи домашній арешт та тримання під вартою (статті 131, 176, 181, 183).
Запобіжний захід у виді домашнього арешту полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного, обвинуваченого шляхом його ізоляції у житлі через заборону залишати його цілодобово або у певний період доби; домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі; строк тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців; у разі необхідності продовження цього строку можливе за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 Кодексу (частини перша, друга, шоста статті 181 Кодексу).
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків запобіжного заходу, слідчий, прокурор мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Однак продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою, обраних під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".
Тобто, запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.
Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
При цьому, висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними. У судовому провадженні суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу.
Під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.
Суд виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу).
Відповідно до статті 177 КПК України, метою і підставами застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Так, виходячи з системного аналізу норм ч. 3 ст. 199 КПК України, та ст. 184 КПК України, копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.
При цьому, відповідно до ч.3 ст. 184 КПК України, до клопотання про застосування запобіжних заходів додаються серед іншого: копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання;підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.
У розумінні ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу повинно містити, крім відомостей зазначених у статті 184 КПК України:виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики та виклад обставин, які перешкоджають завершенню, у даному випадку, судового розгляду кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу.
Тобто норми КПК України чітко регламентують і іншого тлумачення не потребують, що копія клопотання надається підозрюваному, обвинуваченому не менше ніж за три години до початку розгляду клопотання. Усне клопотання ж не може мати копії.
Дана вимога Закону, не є правом обвинуваченого чи його захисника отримати такий документ. Це обов`язок судді виконати вимогу, оскільки мова йде про можливість забезпечити ефективний захист.
Всупереч наведеному, прокурором письмове клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді домашнього арешту в нічний час відносно ОСОБА_3 взагалі суду не подано. Стороні захисту, як того вимагає Закон, завчасно не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання взагалі не вручено, не долучено жодних матеріалів, якими прокурор обґрунтовував доводи клопотання. В розпорядженні суду, навіть для огляду, прокурором не надана сама ухвала слідчого судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 14.08.2019, про застосування відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 12.10.2019, що позбавляє суд можливості пересвідчитися чи дійсно відносно обвинуваченої було обрано запобіжний захід саме у нічний час продовжити який і клопотав прокурор.
Суд, у свою чергу не може ставати на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту.
Наведене, дає суду підставу дійти висновку, що продовження судом під час судового засідання застосування заходу забезпечення кримінального провадження щодо запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_3 за відсутності письмово обґрунтованого клопотання прокурора буде порушувати принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду.
Керуючись ст.ст. 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час відносно ОСОБА_3 за її обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України відмовити.

Ухвала набирає чинності негайно та оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_8 -Почтовик

04.10.2019