Кримінальне провадження № 703/1003/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарях судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

за участі прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

потерпілої ОСОБА_11

представника потерпілої ОСОБА_12

представника цивільного відповідача ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла Черкасьої області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 лютого 2017 року за №000343, про обвинувачення

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, має на утриманні малолітнію дитину сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого водієм ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

встановив:

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він 17 лютого 2017 року близько 11 години 00 хвилин, керуючи рейсовим автобусом «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , сполученням «залізнична станція ім. Т.Шевченка автостанція м. Сміла» та знаходячись на зупинці «Універсам» в м. Сміла Черкаської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не переконався у закінченні висадки пасажирів із салону транспортного засобу, не зачинивши задні двері призвів у рух транспортний засіб, у результаті чого пасажирка рейсового автобусу ОСОБА_15 не втримала рівноваги та випала із салону на вулицю біля вказаної зупинки. У результаті падіння, ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки, які згідно висновку експерта №05-6-1/056 від 23 березня 2017 року за ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться до категорії середньої тяжкості.

Своїми діями ОСОБА_9 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п.10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху); п.21.4 (водію забороняється починати рух до повного зачинення дверей та відчинення їх до зупинки транспортного засобу).

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, за що передбачена відповідальність відповідно до вимог ч.1 ст.286 КК України.

На вказаній кваліфікації дій ОСОБА_9 наполягали прокурори Смілянської місцевої прокуратури, які підтримували державне обвинувачення під час судового розгляду кримінального провадження, потерпіла та її представник.

Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 , в межах розгляду даного кримінального провадження, в порядку ст.128 КПК України, звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Смілянське автопідприємство 17128» та ОСОБА_9 , в якому просить: стягнути з ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» на її користь 55113 гривень 84 копійки в рахунок відшкодування матеріальних збитків, понесених на лікування, та 10000 гривень компенсації заподіяної їх працівником моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_9 на її користь 1500 гривень процесуальних витрат, а саме витрат на оплату правової допомоги адвокатом наданої їй на стадії досудового розслідування кримінального провадження, а також аналогічні витрати, які будуть понесені в процесі розгляду справи у суді на забезпечення свого правового захисту.

Обвинувачений ОСОБА_9 під час судового розгляду своєї провини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та надав покази, що він працює водієм ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» та здійснює перевезення пасажирів рейсовим автобусом №10 за маршрутом «залізнична станція ім. Т.Шевченка автостанція м. Сміла». 17 лютого 2017 року приблизно о 10 годині 45 хвилин він здійснив зупинку вказаного рейсового автобусу на автобусній зупинці «Універсам», з метою висадки та посадки пасажирів, в зв`язку з чим відчинив передні та задні двері автобусу. Після висадки пасажирів, через передні пасажирські двері, до автобусу почали заходити пасажири, які розплачувалися з ним за проїзд, а він, в свою чергу, надавав їм квитки для проїзду. Коли він видавав квиток одному з пасажирів, почув якийсь шум, оскільки пасажири кричали, що впала жінка, в зв`язку з чим подивився у салон автобусу, однак нічого незвичного не побачив. Після цього він подивився у дзеркало заднього виду, в якому побачив жінку, яка лежала на землі. Він вийшов з автобусу до вказаної жінки, з метою встановити, що з нею трапилося. Коли підійшов до жінки, вона та її подруга, яка перебувала поруч з нею, висловили йому претензії, що він почав їхати до моменту як жінка вийшла з автобусу. Однак, він не починав руху автобусу, коли жінка впала, оскільки в цей час отримував гроші за проїзд від пасажирів, які зайшли на зупинці, та видавав їм квитки на проїзд. Самого моменту, коли відбулася вищевказана подія з жінкою, він не бачив, в зв`язку з чим сказати не може, чи жінка випала з автобусу, чи впала вже біля автобусу. Побачив потерпілу, коли вона вже лежала на тротуарі. Під час вказаної події у салоні автобуса перебувало близько 15-20 пасажирів, які займали виключно сидячі місця, та ніхто з них не стояв. Пасажири заздалегідь готувалися вийти на зупинці «Універсам», в зв`язку з чим стояли біля передніх та задніх вихідних дверей. Кількість пасажирів, які перебували біля задніх дверей автобусу, та планувала вийти на вказаній зупинці він не пам`ятає. Чи була серед зазначених пасажирів потерпіла, він не пам`ятає. У дзеркало заднього виду він не дивився чи виходили з автобусу пасажири через задні двері. Рух автобусу до моменту, коли почався шум та побачив жінку на землі біля автобуса, він не здійснював. Коли він побачив потерпілу, вона перебувала на колінах та ліктях навпроти задніх дверей автобусу, обличчям від автобусу. Можливо вона випала з автобусу або впала біля нього. Пасажири, яких було два чи три, на вказаній зупинці заходили виключно через передні двері автобусу. Потерпілій, підтримуючи її, він та знайома потерпілої допомогли дійти до лавки, залишив їй номер свого мобільного телефону, після чого продовжив рух за маршрутом. Не виключає можливість отримання ушкоджень потерпілою як під час падіння з автобусу, так і що вона зайшла до автобусу з ушкодженнями. Не залишився на місці пригоди, оскільки розгубився. З приводу вказаної пригоди, він до поліції не звертався. Коли від`їхав від зупинки, на наступній чи через одну зупинку, зателефонував до начальника колони ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», де повідомили, що він вчинив не правильно та необхідно взяти у пасажирів номери телефонів, які бачили подію. Цивільний позов не визнає. До потерпілої він одного разу приїздив з представником роботодавця до лікарні та навали їй кошти. Про те що його батько приїздив до потерпілої та надавав їй кошти, йому невідомо. В день події був сніг та ожеледиця. Автобусна зупинка «Універсам» була не почищена від снігу та ожеледиці, а також не посипана. Потерпіла після події пересувалася сама, він та її знайома лише підтримували її. Ні потерпіла, ні свідки не просили викликати працівників поліції та швидку допомогу. Потерпіла могла підслизнутися на ожеледиці та впасти. Зі свідками у даному провадженні він особисто не знайомий та неприязних відносин між ними не має.

Потерпіла ОСОБА_11 під час судового розгляду надала покази, що вона 17 лютого 2017 року їхала до своєї доньки на рейсовому автобусі № НОМЕР_2 . Вона мала намір вийти на автобусній зупинці «Універсам». В автобусі було приблизно 15 пасажирів, в зв`язку з чим на її зупинці збиралися виходити лише вона та ще один пасажир. Пасажири в автобусі займали виключно місця для сидіння. Коли автобус прибув на зупинку «Універсам», на ній пасажирів не було. Після зупинки перед нею через задні двері вийшла жінка, після якої мала намір вийти вона. Через передні двері ніхто з пасажирів не виходив та до автобусу ніхто не заходив. Чи відчиняли передні двері автобуса вона не пам`ятає. В момент коли вона виходила з автобусу та перебувала на останній сходинці, при цьому тримаючи однією рукою за поручні, а в іншій тримала пакет з маленькою коробкою, та здійснюючи рух на вихід, він почав рухатися, в зв`язку з чим вона випала на тротуар на лівий бік. На землю при виході з автобусу вона ще не стала, коли почався рух автобуса. Після цього вона почула, що пасажири автобусу почали кричати водію, щоб він зупинив автобус, в зв`язку з чим останній зупинився. Після падіння двері автобуса по відношенню до неї змістилися, в бік напрямку його руху, однак на яку відстань, вказати не може. Жінки, які вийшли з автобуса та намагалися допомогти їй піднятися, не змогли це зробити, відтак покликали водія автобуса. Оскільки її нога була вивернута у іншу сторону, вона самостійно йти не могла, в зв`язку з чим водій та її знайома майже тягнули її до зупинки, де посадили на лавочці. Жінка, яка вийшла з автобуса сказала водію, що він не правий у даній ситуації, оскільки він не зачинив двері, на що останній погодився. Після цього водій, на прохання присутніх, надав номер свого телефону та поїхав. Одна жінка залишилася біля неї та викликала швидку допомогу і працівників поліції. Також зазначена жінка по приїзду швидкої допомоги поїхала з нею до лікарні, де перебувала з нею до приїзду родичів. На зупинці була слякоть, оскільки впавши на тротуар вона повністю забруднила своє пальто, а ожеледиці не було. На запитання жінок, які перебували при вказаних подіях, до водія, чому він не зачинив двері, останній повідомив, що не бачив, що хтось виходить з автобусу. Вважає, що причиною її падіння є незачинені двері в автобусі, оскільки якщо б водій зачинив двері, вона попросила б його їх відчинити. Оскільки двері автобуса були відчинені та вона здійснювала рух на вихід з автобусу, відтак по інерції почала падати. Вона не могла передбачати, що автобус почне рух з відкритими дверима. Зазначені обвинуваченим обставини як ожеледиця, не були причиною її падіння. Вона та інші жінки, які їй допомагали, не казали водію, щоб він викликав поліцію. Заяву про вчинення кримінального правопорушення в неї відбирали в лікарні. До ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» щодо отримання матеріальної допомоги на лікування зверталася її донька, яка приїздила до вказаного товариства тричі, однак поспілкуватися з керівництвом їй не вдалося. Одного разу до неї в лікарню приїздив обвинувачений з представником товариства, які повідомили, що їх автобус застрахований, в зв`язку з чим вона має зберігати квитанції щодо оплати медикаментів, та вони їй допоможуть. До страхової компанії з приводу відшкодування шкоди завданої працівником ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» вона не зверталася, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявний поліс, дія якого закінчилася. Про наявність інших документів, які надають право на звернення до страхової компанії для відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, їй невідомо. Позов підтримує у повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник цивільного відповідача ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128» ОСОБА_13 під час судового розгляду позовні вимоги не визнав та надав пояснення, що у своїй позовній заяві ОСОБА_11 стверджує, що 17 лютого 2017 року близько 11 години 20 хвилин водій ОСОБА_9 керуючи пасажирським автобусом марки ПАЗ -4234, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ПрАТ «Смілянське АТП 17128», нібито допустив порушення правил дорожнього руху при висадці пасажирів на зупинці «Універсам» по вул. Мазура в м. Сміла Черкаської області, внаслідок чого їй були заподіяні тілесні ушкодження. В даному позові ОСОБА_11 не наводить жодних доказів, що водієм ПрАТ «Смілянське АТП 17128» ОСОБА_9 17 лютого 2017 року було порушено правила дорожнього руху при висадці пасажирів на зупинці «Універсам» по вул. Мазура в м. Сміла, внаслідок чого неможливо встановити прямий причинний зв`язок між вказаною у позові подією та отриманими ОСОБА_11 тілесними ушкодженнями. В позові ОСОБА_11 в повному обсязі не викладає обставини, якими обґрунтовує свої вимоги та не наводить доказів, що підтверджують викладені нею обставини. З 17 лютого 2017 року по теперішній час ОСОБА_11 жодного разу не зверталася з претензіями до ПрАТ «Смілянське АТП 17128», в зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Факт проходження ОСОБА_11 лікування в Смілянській міській лікарні та Черкаській обласній лікарні після подій, які відбулися з нею 17 лютого 2017 року, придбання нею ліків на зазначене лікування, ним не оспорюються. Вважає, що оскільки позивачем не надано доказів вчинення дорожньо-транспортної пригоди, відтак відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. ОСОБА_9 як станом на 17 лютого 2017 року, так і на даний час є працівником ПрАТ «Смілянське АТП 17128» та в його кваліфікації як водія він не має сумнівів. Службове розслідування щодо події, яка відбулася 17 лютого 2017 року за участю ОСОБА_9 , ПрАТ «Смілянське АТП 17128» не проводилося, оскільки з письмових пояснень, які були надані ОСОБА_9 , в такому була відсутня потреба. Пасажирський автобус марки ПАЗ - 4234, д.н.з. НОМЕР_1 , має поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак до страхової компанії ПрАТ «Смілянське АТП 17128» не зверталося, оскільки відсутній факт дорожньо-транспортної пригоди.

Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду надала покази, що вона 17 лютого 2017 року мала намір їхати до водоканалу, в зв`язку з чим перебувала на автобусній зупинці біля магазину «АТБ», що розташований в мікрорайоні «Богдана» м. Сміла, де зустріла свою знайому ОСОБА_11 . Вони разом сіли до рейсового автобусу №10, який починає рух зі ст.ім.Т.Шевченка о 10 годині 55 хвилин, та під час поїздки в ході розмови дізналася, що ОСОБА_11 їде до доньки, яка на той час проживала в мікрорайоні «Радіозавод» м. Сміла. В автобусі вони сіли біля задніх дверей. Вона сиділа спиною до водія, а ОСОБА_11 навпроти неї. Коли автобус приїхав на зупинку «Універсам», ОСОБА_11 ще сиділа, оскільки біля виходу стояла жінка, яка також мала намір виходити. Після зупинки автобусу на зупинці «Універсам», з автобусу через задні двері вийшла жінка, після якої відразу виходила ОСОБА_11 . У ОСОБА_11 в руках були сумки, а простору біля задніх дверей для двох пасажирів не вистачало, в зв`язку з чим вона чекала поки вийде перед нею жінка. Після цього ОСОБА_11 встала з сидіння та пішла до виходу з автобусу. Коли ОСОБА_11 вже перебувала на східцях, автобус почав рухатися, в зв`язку з чим остання з сумками на ходу вийшла з автобусу, тим самим не втрималася на ногах та по інерції випала з автобусу. ОСОБА_11 на ходу виходила з автобусу. Після цього пасажири почали кричати, щоб водій зупинив автобус. Після того як ОСОБА_11 випала з автобусу, останній проїхав приблизно метр, в зв`язку з чим ОСОБА_11 опинилася поза межами задньої частини автобуса, та зупинився виключно на вимогу пасажирів. Після зупинки автобуса вона побачила, що ОСОБА_11 лежала на землі, біля автобуса. Вона вийшла з автобусу та намагалася допомогти ОСОБА_11 з іншої жінкою, яка також їхала в автобусі, піднятися, однак вони не могли цього зробити, в зв`язку з чим вона зайшла до автобусу та покликала водія їм допомогти. ОСОБА_11 після падіння лежала на землі, стогнала та не могла самостійно піднятися. Вона з водієм допомогли ОСОБА_11 дійти до лавочки, оскільки вона не могла самостійно пересуватися та тягла ногу, після чого вона викликала швидку допомогу. Вона питала у водія, чи мав він право їхати з відчиненими дверима, на що він відповів, що ні. Після цього водій автобусу поїхав, а вона залишилася на зупинці разом з ОСОБА_11 чекати швидку допомогу. По приїзду швидкої допомоги необхідно було ОСОБА_11 покласти на ноші, оскільки вона не могла цього самостійно зробити, в зв`язку з чим вона, лікар та водій швидкої допомоги, а також дівчина, яка перебувала на зупинці, поклали ОСОБА_11 на ноші та донесли до автомобіля швидкої допомоги. Оскільки з ОСОБА_11 нікого не було з родичів, вона з нею поїхала до лікарні. Після того як ОСОБА_11 випала з автобусу, останній проїхав приблизно метр та зупинився виключно на вимогу пасажирів, які кричали, що впала жінка. Вищевказана подія трапилася приблизно в 11 годин 05 хвилин. Поліцію вона не викликала, оскільки не думала, що від падіння у ОСОБА_11 буде перелом. Під час виходу з автобусу у ОСОБА_11 в руках були дві сумки та вона за поручні не трималася. Чи були зачинені передні двері автобуса, коли вона вийшла з нього до ОСОБА_11 , не знає. На вказаній зупинці, крім ОСОБА_11 та зазначеної жінки, більше ніхто з автобусу не виходив. Водія ні вона, ні ОСОБА_11 не просили залишитися на місці події. На наданих показах наполягає.

Свідок ОСОБА_17 під час судового розгляду надала покази, що з обвинуваченим вона не знайома, а потерпілу знає приблизно три роки виключно по-імені, оскільки періодично їздить з нею в одному автобусі. В лютому 2017 року, точного дня вона не пам`ятає, вона сіла до автобусу №10, в якому вже перебувала ОСОБА_18 . Даний автобус був не заповнений пасажирами. Людмила мала намір виходити на зупинці «Універсам». По прибуттю на вказану зупинку через задні двері з автобусу виходила жінка, в зв`язку з чим ОСОБА_18 підійшла до дверей, щоб вийти, та стала на першу сходинку. В цей час водій почав рух автобусу. Пасажири закричали водію, щоб він зупинив автобус, оскільки виходила ОСОБА_18 , однак остання на даний час вже впала з автобусу. Пасажири кричали, що впала жінка. Після цього вона, інша жінка та водій допомогли ОСОБА_18 дійти до зупинки, де посадили її на лавочці. Автобус проїхав приблизно метр від місця падіння ОСОБА_18 , в зв`язку з чим остання лежала біля заднього колесу, трохи ближче до кінця автобусу. Водій з автобусу вийшов самостійно на крики пасажирів та його ніхто не кликав. Передні та задні двері автобусу під час падіння ОСОБА_18 були відчинені. Вважає, що потерпіла отримала тілесні ушкодження в зв`язку з тим, що водій не зачинив двері та почав рух автобусу. Водій щодо вказаних подій нічого їй не пояснював. В автобусі вона сиділа біля задніх дверей напроти ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_16 , які сиділи поряд одне з одною. Людмила встала в момент, коли автобус зупинився та перед нею почала виходити жінка. Під час події у ОСОБА_18 в руках був пакет, однак точно вона вже не пам`ятає. На зупинці в той час було не слизько. Людмила не могла самостійно пересуватися, в зв`язку з чим вона та водій взяли її під руки, та ставши на ногу ОСОБА_18 закричала від болю. На одній нозі вони довели її до зупинки. Швидку допомогу викликала ОСОБА_16 та взяла у водія автобусу номер телефону. Коли автобус приїхав на зупинку «Універсам», на ній пасажирів не було. З місця, на якому вона сиділа, їй було добре видно як задні, так і передні двері. Скільки у ОСОБА_18 було сумок в руках, вона не пам`ятає. Людмила трималася за поручень правою рукою. На наданих показах наполягає.

При цьому на запитання захисника ОСОБА_10 до свідка ОСОБА_16 щодо місця, на якому вона та потерпіла сиділа в автобусі, свідок ОСОБА_17 зазначила, що потерпіла та свідок ОСОБА_16 сиділи на задньому сидінні навпроти друг друга.

Свідок ОСОБА_19 під час судового розгляду надала покази, що обвинувачений їй не знайомий. Потерпіла є однокласницею її чоловіка, про що вона дізналася після подій 17 лютого 2017 року. Так, вона 17 лютого 2017 року сіла до автобусу №10 на зупинці «Радіозавод», оскільки перебувала в медичному закладі. Зайшовши до вказаного автобусу сіла біля водія біля передніх вхідних дверей на сидіння, яке повернуто до салону, в зв`язку з чим їй добре було видно салон автобусу. Під час руху автобусу між вказаними зупинками вона шукала в сумці гроші для оплати проїзду, в зв`язку з чим сиділа до водія в напівоберт, та надала їх вже на зупинці «Універсам», при цьому водій квиток на проїзд їй видав вже після відправлення з зупинки «Універсам». Пасажирів в автобусі було мало та жодний з них не стояв. Після цього, на зупинці «Універсам», яка розташована неподалік зупинки «Радіозавод», вона побачила боковим зором, що жінки встали для виходу, після чого почула, як пасажири крикнули водієві «куди їдеш, жінка впала». В цей час водій не відволікався ні на що та нікому квитки на проїзд не видавав. Водій зупинився та пасажири вийшли через задні двері до жінки, яка впала. Після цього до вказаної жінки вийшов водій. Вона також вийшла з автобусу через передні двері надати допомогу, оскільки працювала в рентгенкабінеті. Вона запропонувала відвезти жінку, яка впала, до лікарні, щоб зробити рентген, однак їй повідомили, що не потрібно, оскільки вони вже викликали швидку допомогу. Після цього вона повернулася до автобусу, а через деякий час повернувся водій та вони продовжили рух. Автобус тільки починав рух, коли в салоні почали кричати, що впала жінка. Передні двері, під час початку руху автобуса, були відчинені, щодо задніх дверей повідомити нічого не може, оскільки цього не бачила. В момент, коли автобус почав рух, жінка впала. Самого падіння вона не бачила. Коли вона вийшла з автобусу, жінка, яка впала, лежала на землі біля автобусу навпроти його сходинок. Водій вийшов лише на крики пасажирів. На час вказаної події на вулиці лежав сніг та було слизько. Вона бачила з автобусу, що жінку, яка впала, підвели до зупинки, однак участі в цьому не приймала. Також вона чула, що у вказаної жінки, була пошкоджена нога, проте самої травми вона не бачила. На зупинці «Універсам» жодного пасажиру до автобусу не заходило. На зупинці «Універсам» автобус простояв приблизно п`ять хвилин.

Свідок ОСОБА_20 під час судового розгляду надала покази, що обвинувачений та потерпіла їй не знайомі. В лютому 2017 року, точного дня не пам`ятає, вона чекала разом з донькою та онукою на зупинці «Стадіон Локомотив» рейсовий автобус №10, який є пільговим, оскільки вона є інвалідом. Вони сіли у вказаний автобус на сидіння, які розташовані відразу за водієм біля передніх дверей, в зв`язку з чим задні двері вона не бачила. Пасажирів в автобусі було небагато та жоден з них не стояв. На зупинці «Універсам» водій зупинив автобус та відчинив двері, оскільки через передні двері один чи два пасажири заходили, які сівши на сидіння передавали через неї гроші за проїзд водію. Скільки саме пасажирів заходило на вказаній зупинці, вона не пам`ятає. Коли вона передала гроші надані їй жінкою за проїзд водію, який надав їй квиток, а вона повернула його жінці, яка передала гроші за проїзд, вона почула крик, що позаду хтось випав. Вона піднялася з місця та побачила, що біля автобусу в вулиці лежала жінка. Положення, в якому лежала вказана жінка, повідомити не може. Коли вона почула крики, що хтось впав, автобус стояв на місці, рух не розпочинав, оскільки водій стоячи надавав квитки пасажирам, які зайшла на зупинці «Універсам». З автобусу під час вказаної події вона не виходила. Вона бачила, що водій вийшов з автобусу та разом з жінками допоміг жінці, яка впала, дійти до зупинки та сісти на лавочці. Потім водій розмовляв по телефону, після чого попросив у пасажирів, хто бачив вказану подію, надати йому номери телефонів. Надалі автобус продовжив свій рух. На зупинці «Універсам» бардюрний камінь в місці, де знаходяться задні двері після зупинки автобуса, розбитий та наявна яма, ставши в яку пасажир, виходячи з автобусу, може впасти. Їй відомі непоодинокі випадки, коли такі падіння пасажирів траплялися.

Свідок ОСОБА_21 під час судового розгляду надала покази, що обвинувачений та потерпіла їй не знайомі. Приблизно в середині лютого 2017 року вона з матір`ю ОСОБА_20 та донькою їхала в рейсовому автобусі №10 до центру. В автобусі вона сиділа на перших сидіннях біля водія, навпроти передніх дверей, в зв`язку з чим бачила водія. Водій зупинився на зупинці «Універсам» та до автобусу через передні двері заходили пасажири, скільки саме не пам`ятає. Потім вона почула крики пасажирів, що позаду впала жінка. Що саме вигукували пасажири вона не пам`ятає. Оскільки біля неї сиділа дитина, до якої була прикута її увага, вона не бачила, що робив водій в той час як пасажири почали кричати. Водій автобуса вийшов до жінки, яка впала, та вона бачила як він її проводив до зупинки під руку, де посадив її на лавочці. Чи допомагав хтось водію вести жінку, вона не пам`ятає. На її думку, жінка, яка впала, не могла самостійно пересуватися, оскільки її вели під руки. Потім він повернувся до автобусу та попросив її та інших пасажирів надати йому номери телефонів, в разі необхідності надати в подальшому покази як свідка для з`ясування певних обставин. Вона з автобусу не виходила, так як перебувала з дитиною. Події, яка відбулася з потерпілою, вона не бачила. Чи зупинявся автобус на зупинці «Радіозавод» вона не пам`ятає. Процес руху автобусу вона не фіксувала, оскільки дивилася за дитиною. Коли вона почула крик пасажирів, що хтось випав, автобус стояв без руху, так як до нього заходили через передні двері пасажири. Скільки часу автобус стояв на зупинці «Універсам» вона не пам`ятає. Конфліктних ситуацій під час руху автобусу вона не чула. Вона не пам`ятає сидів чи стояв водій, коли пасажири почали кричати, що випала жінка.

Свідок ОСОБА_22 під час судового розгляду надала покази, що обвинувачений та потерпіла їй не знайомі. У лютому 2017 року вона, відпрацювавши у нічну зміну, мала намір поїхати до центру м. Сміла, в зв`язку з чим йшла з роботи на зупинку «Універсам». Коли йшла до зупинки вона побачила, що один автобус вже від`їхав з вказаної зупинки, однак помітила інший автобус, який їхав до зупинки. Вона прискорилася, однак швидко йти не могла, оскільки було слизько. Так як йшла неподалік дороги та трохи не встигала на другий автобус, вона махнула рукою водію, з проханням зупинитися. Автобус зупинився на зупинці «Універсам». На вказаній зупинці перед прибуттям вказаного автобусу нікого не було. Швидким темпом вона підійшла до автобуса та двері відчинилися. Вона заходила у передні двері, оскільки через задні двері автобуса виходила жінка. Щоб ще хтось заходив на вказаній зупинці вона не бачила. Жінка виходила з задніх дверей одночасно з тим, як вона заходила до автобусу через передні двері та перебувала вже на першій сходинці. Вона бачила як вказана жінка спускалася по сходах, подальші події з нею вона не бачила. Даною жінкою є потерпіла. Інших пасажирів, які виходили з автобусу, вона не бачила. Пасажирів в автобусі було небагато. Вона не бачила чи заходив ще хтось з пасажирів до автобусу перед нею. Зайшовши до автобуса та надавши кошти водієві за проїзд вона почула як пасажири кричали водію, що жінка, яка виходила через задні двері, впала та щоб він почекав. Водій вийшов з автобусу та разом з іншими жінками допоміг піднятися жінці, яка впала, відвели її до зупинки, де посадили на лавочці. На зупинці водій розмовляв з жінкою, яка впала, а після цього повернувся до автобусу стривожений. В момент коли вона передавала водію кошти за проїзд, він сидів, однак коли почув крик піднявся, а потім вийшов з автобусу. Вона не пам`ятає на якій відстані від бардюрного каменя стояв автобус на зупинці. Положення, в якому перебувала потерпіла після падіння вона не пам`ятає, так як не звертала на це увагу. Гроші за проїзд вона передавала через молоду жінку, яка сиділа на передньому сидінні, спиною до водія. В момент коли вона почула крик, що впала жінка, автобус стояв на місці та не рухався. Також вона бачила, що водій допоміг разом з іншою жінкою дійти жінці, яка впала, до зупинки, де посадив її на лавочці. Вони вели її під руки. Вона бачила, що жінка, яка впала, могла йти та самостійно переставляла ноги. У жінки, яка впала, при виході з автобусу в руці була коробка. Чи були в руках вказаної жінки сумки, вона не помітила. На самій зупинці «Універсам» було дуже слизько, оскільки був нагорнутий сніг та під ногами був лід. Вона думала, що потерпіла виходячи з автобусу підслизнулася біля нього та впала. В автобусі на першій сходинці, яка розташована за передніми дверми, було слизько.

Свідок ОСОБА_23 під час судового розгляду надала покази, що обвинувачений та потерпіла їй не знайомі. В лютому 2017 року, точного дня та часу не пам`ятає, приблизно після 10 години, вона сіла до рейсового автобусу на зупинці «АТБ», що розташована в мікрорайоні «Богдана» в м. Сміла. В зазначеному мікрорайоні вона перебувала у власних справах. В автобусі вона сиділа по стороні водія біля вікна на другому чи третьому сидінні від передньої частини автобусу. В автобусі пасажири не стояли, всі зайняли місця для сидіння. Чи хтось заходив до автобусу на зупинці «Радіозавод» вона не пам`ятає. На зупинці «Універсам» вказаний автобус зупинився. На даній зупинці пасажири як виходили з автобусу, так і заходили до нього. Пасажири виходили з автобусу через задні двері. Вона пам`ятає, що через передні двері зайшла пасажирка, яка перебуваючи на площадці біля передніх дверей, розрахувалася з водієм, можливо через когось, так як на передніх сидіннях сиділи пасажири, однак точно це не пам`ятає. Коли вказана жінка розраховувалася за проїзд, в цей момент вона почула шум пасажирів біля задніх дверей автобусу, що впала жінка. Водію пасажири нічого не кричали. Водій на вказаний шум звернув увагу. Вона повернулася та побачила через відкриті задні двері жінку, яка лежала біля автобуса. В якій позі потерпіла лежала, вона не бачила. Потерпіла лежала на відстані одного шагу від автобуса. Вона бачила потерпілу з гори не повністю. Потім вона побачила водія, який вийшов з автобусу до потерпілої. Біля потерпілої перебувала якась жінка, можливо подруга. Водій та жінка допомогли піднятися потерпілій та під руки повели її на автобусну зупинку, де посадили на лавочці. При вказаних подіях, передні та задні двері в автобусі весь час були відкриті. Коли вона почула шум, що впала жінка, автобус стояв на зупинці без руху. Категорично стверджує, що автобус під час вказаних подій стояв без руху, оскільки вона поспішала додому, в зв`язку з чим дивилася у вікно, коли він почне рух та хвилювалася, що не встигне додому на запланований час. Після цього водій розмовляв з кимось по телефону, повернувся до автобусу та продовжив його рух. Ближче до наступної зупинки водій звернувся до пасажирів з проханням, якщо вони мають можливість надати номери телефонів, щоб в разі необхідності бути свідками.

Від допиту під час судового розгляду свідка ОСОБА_24 сторона обвинувачення відмовилася.

Крім того, за клопотанням сторони захисту, під час судового розгляду допитано експерта ОСОБА_25 , який надав покази, що він працює завідувачем Смілянського міжрайонного відділення Комунального закладу «Черкаське обласне бюро судово -медичної експертизи». Обставини справи йому відомі виключно з пояснень потерпілої. Ним була проведена судово-медична експертиза потерпілої та складено висновок експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року. Навіть якщо слідчим на вирішення експерту не постановлено питання щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, експерт зобов`язаний висвітлювати у висновку свої думки про це. Конкретного питання щодо механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, слідчий на вирішення експерта не ставив, при цьому під час проведення експертизи досліджувався механізм спричинення тілесних ушкоджень виключно згідно показів потерпілої. Зазначений потерпілою механізм спричинення її тілесних ушкоджень не виключається. Однак міг бути і інший механізм спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, відмінний від обставин, які повідомила потерпіла. В даному випадку, дією твердого тупого предмета, вважається: як падіння внаслідок падіння, як падіння внаслідок прямого удару; падіння за різних умов падіння на ходу та падіння з якоїсь висоти, в зв`язку з чим за вказаних умов не виключається спричинення тілесних ушкоджень саме у виді перелому шейки стегна. Одного єдиного механізму спричинення тілесних ушкоджень, які отримала потерпіла, не має. Не виключає, що якщо середньостатистична людина при ходьбі спіткнулася та впала на шийку стегна, вона зобов`язана його зламати. На первинній експертизі оцінюються покази громадян, які прийшли на експертизу для встановлення наявності чи відсутності тілесних ушкоджень. Чи був зазначений у постанові механізм спричинення потерпілій тілесних ушкоджень він не пам`ятає. Якщо необхідно конкретизувати механізм спричинення тілесних ушкоджень слідчий зазначає про цей механізм у постанові чи в ухвалі суду. Судово-медична експертиза потерпілої була проведена на підставі постанови слідчого, а механізм спричинення їй тілесних ушкоджень встановлювався виключно з її показів. Інший механізм спричинення потерпілій тілесних ушкоджень йому для експертизи не надавався. Якщо в постанові слідчого не постановлено питання перед експертом, він його самостійно не має права оцінити та внести до висновку експерта. У висновку експерта не викладався можливий розвиток події, за якої потерпілій могли бути спричинені тілесні ушкодження, та підстав для вказаних дій у нього не було. Постанову слідчого про проведення судово-медичної експертизи видають на руки потерпілим, з якою останні приходять до експерта для проведення експертизи. Для проведення експертизи слідчим також була надана медична документація щодо потерпілої. При проведенні огляду експерт зобов`язаний віднайти, якщо вони є, тілесні ушкодження, означити їх, зазначити їх локалізацію, висловитися щодо механізму, давності та ступеню тяжкості. Все це зазначено у висновку експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року. Зазначення номеру постанови слідчого у висновку експерта не передбачено законодавством України та не зобов`язує його це зазначати. У висновку експерта зазначено, що він зі своїми правами та обов`язками ознайомлений, а також попереджений про кримінальну відповідальність, про що він поставив свій підпис.

Як сторона обвинувачення, так і сторона захисту з клопотанням про допит в судовому засіданні інших свідків, під час судового розгляду даного кримінального провадження, до суду не зверталися.

Прокурор під час судового розгляду наполягав на вчиненні ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та, окрім посилань на покази потерпілої та свідків, на підтвердження його вини надав суду матеріали кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року, та наголосив на письмових доказах, які, на його думку, підтверджують вину обвинуваченого, які досліджені безпосередньо судом за участі сторін, а саме:

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року, відповідно до якого, старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 о 16 годині 00 хвилин прийняла усну заяву від ОСОБА_11 , яка повідомила, що 17 лютого 2017 року близько 11 години перебуваючи по вул. Мазура в м. Сміла, внаслідок порушення правил безпеки руху водієм автобуса №10 отримала тілесні ушкодження (а.п.8 т.1);

- протокол огляду місця події від 17 лютого 2017 року, відповідно до якого, старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 в період часу з 16 години 20 хвилин по 17 годину 00 хвилин, за участі понятих, провела огляд місця події, яким встановлено, що місцем огляду є земельна ділянка, що знаходиться по вул. Мазура, 21-а, в м. Сміла Черкаської області. На відстані 70 м. від приміщення автозаправки «Укрнафта» та близько 40 м від приміщення будівлі «СТО» знаходиться автобусна зупинка. Біля зупинки наявна земельна ділянка шириною 1,5 м., яка веде до дорожньої траси. Автобусна зупинки представляє собою покриття, виготовлене з металевої конструкції, оббите з двох сторін металопрофільним листом. За приміщенням зупинки на відстані 5 м. знаходиться стовп, на якому розташований дорожній знак «Автобусна зупинка». Біля зупинки є купа земельної суміші для посипання дороги. За зупинкою є сніг. Ділянка дороги, що прилягає до під`їзду автобусної зупинки (дорожнього карману) має асфальтобетонне покриття, яке частково вкрите льодовим покриттям. Дорога, по якій здійснюється рух транспортних засобів має асфальтобетонне покриття, вологе, без льоду. Ширина зазначеного карману біля автобусної зупинки становить 3,50 м., довжина - 33 м. При огляді застосовувалося фотографування цифровою камерою (а.п.9 т.1);

- схема до протоколу огляду місця події від 17 лютого 2017 року, на якій зображена автобусна зупинка по АДРЕСА_2 (а.п.10 т.1);

- таблиця зображень до протоколу огляду місця події від 17 лютого 2017 року, яка складається з одного зображення чорно-білого кольору. Дане зображення є нечітким, однак на ньому зафіксовано частину дороги, з правої сторони якої знаходиться кишеня, для зупинки маршрутного транспорту. Навпроти вказаної кишені розташована автобусна зупинка. На узбіччі дороги знаходиться снігове, льодове покриття та кучугури снігу. Навколо автобусної зупинки на землі наявний сніг. Покриття дороги та прилеглої до автобусної зупинки з зображенням встановити не представляється можливим, в зв`язку з якістю зображення та віддаленістю місця, з якого проводилося фотографування (а.п.11 т.1);

- протокол огляду місця події від 17 лютого 2017 року, відповідно до якого, старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 в період часу з 15 години 25 хвилин по 16 годину 15 хвилин, за участі понятих та начальника відділу охорони праці АТП, провела огляд території ПрАТ «АТП 17128», що знаходиться по вул. В.Гордієнко, 108, в м. Сміла Черкаської області. У приміщенні гаражу наявний автобус №30 (напрямок руху ст.Т.Шевченка АС Сміла). За склом, біля місця водія, у правому нижньому куті знаходиться дерев`яна табличка з написом: «Станція Т.Шевченка РПЗ 10 АС Сміла Центр», а також біля керма табличка з написом: «Пільговий». При огляді транспортного засобу ПАЗ 4243, д.н.з. НОМЕР_1 , пошкоджень не виявлено. За склом з правої сторони попереду наявний аркуш паперу, на якому наявний напис: «АІ 8013744 обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 2015-2016». Кількість місць в автобусі: сидячих 30, стоячих 20. Вхід до автобуса здійснюється через передні та задні бокові двері, які на момент огляду відчинені. Двері автобуса одностворчаті, відчиняються в середину салону, примикаючи до поручнів з правої сторони. При вході до автобуса наявні дві сходинки. Пошкоджень поверхні сходинок не виявлено. Вхід через задні двері до автобуса знаходяться за місцем розташування заднього колеса з правої сторони. При огляді місця події застосовувалося фотографування цифровою камерою «Соні» (а.п.13 т.1);

- таблиця зображень до протоколу огляду місця події від 17 лютого 2017 року, яка складається з двох зображень, на яких відображені передня та бокова частини автобуса. Так, на першому зображенні зафіксовано передню частину автобуса, який має державний номерний знак НОМЕР_1 . За переднім склом наявні дві таблички з написами: «Станція Т.Шевченка РПЗ 10 АС Сміла Центр» та «Пільговий». На другому зображенні зафіксовані відриті задні вхідні/вихідні двері автобуса та сходинки, які ведуть до салону автобусу (а.п.14 т.1);

- копія посвідчення водія серії НОМЕР_3 , відповідно до якого, ОСОБА_9 з 07 липня 2016 року має право керувати транспортними засобами, зокрема, категорії «D1, D» (автобусом) (а.п.16 т.1);

- копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , відповідно до якого, власником загального автобусу ПАЗ 4234, категорії «D», д.н.з. НОМЕР_1 , є ПрАТ «Смілянське АТП 17128» (а.п.16 т.1);

- довідка №2030 від 17 лютого 2017 року, видана лікарем Смілянської міської лікарні, відповідно до якої, ОСОБА_11 встановлено діагноз: «перелом шийки лівого стегна». Травма 17 лютого 2017 року близько 11 години 00 хвилин ДТП (а.п.19 т.1);

- висновок експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року, відповідно до якого, згідно даних судово-медичного огляду та даних медичних документів у ОСОБА_11 малося ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки. Дане ушкодження виникло від дії тупого твердого предмета, могло бути спричинено за механізмом, який потерпіла повідомила в обставинах під час огляду, за давністю спричинення може відповідати часу події і за ознакою тривалого розладу здоров`я відноситься до категорії середньої тяжкості (а.п.25 т.1);

- довідка №01-28/510 від 21 березня 2017 року, видана комунальним закладом «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради», відповідно до якої, ОСОБА_11 знаходилася на лікуванні в ортопедичному відділенні вказаного закладу з 23 лютого 2017 року по 01 березня 2017 року (а.п.28 т.1);

- довідка №65 від 22 березня 2017 року, видана Смілянською міською лікарнею, відповідно до якої, ОСОБА_11 перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 17 лютого 2017 року по 23 лютого 2017 року (а.п.36 т.1);

- заява від 22 березня 2017 року начальника відділу охорони і безпеки праці ПрАТ «Смілянське АТП 17128» ОСОБА_27 адресована начальнику відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_28 , відповідно до якої, ПрАТ «Смілянське АТП 17128» не заперечує проти огляду транспортного засобу ПАЗ-4234, д.н.з. НОМЕР_1 (а.п.65 т.1);

- протокол огляду предмету від 22 березня 2017 року, відповідно до якого, начальник відділення Смілянського ВП ОСОБА_28 , в період часу з 11 години 20 хвилин по 11 годину 25 хвилин, на території Смілянського ВП, провів з застосуванням технічного засобу фіксації, огляд предмету: автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 . Під час огляду встановлено, що предметом огляду є транспортний засіб автобус «ПАЗ-4234», д.н.з. НОМЕР_1 . Візуальним оглядом пошкоджень транспортного засобу не виявлено. При детальному огляді задніх дверей пошкоджень не виявлено, механізм працює. Ширина дверних пройомів 726 мм (а.п.66 т.1);

- таблиця зображень до протоколу огляду предмету від 22 березня 2017 року, яка складається з п`яти зображень. Під першим зображенням наявний друкований текст: «загальний вигляд задніх дверей автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 (у закритому стані)». Під другим зображенням наявний друкований текст: «загальний вигляд задніх дверей автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 (у відкритому стані)». Під другим зображенням наявний друкований текст: «загальний вигляд задніх дверей автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 (у відкритому стані)». Під четвертим зображенням наявний друкований текст: «загальний вигляд задніх дверей автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 (у закритому стані)». Під п`ятим зображенням наявний друкований текст: «видимість салону транспортного засобу із місця водія» (а.п.67-69 т.1);

- постанова про визнання предмету речовим доказом від 22 березня 2017 року, відповідно до якої, начальник відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_28 постановив визнати речовим доказом по кримінальному провадженню №000343 від 17 лютого 2017 року транспортний засіб «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 (а.п.70 т.1);

- довідка №86 від 22 березня 2017 року, видана Приватним акціонерним товариством «Смілянське автотранспортне підприємство 17128», відповідно до якої, ОСОБА_9 17 лютого 2017 року дійсно працював на автобусі ПАЗ-4234, д.н.з. НОМЕР_1 , на перевезенні пасажирів на пільговому маршруті №10 «ст.Т.Шевченко АС-1 м. Сміла» та продовжує працювати в підприємстві водієм автобуса по даний час (а.п.82 т.1).

Суд, врахувавши доводи прокурора, захисника та представника потерпілого, покази обвинуваченого, потерпілого, свідків та представник цивільного відповідача, повно та всебічно дослідивши докази у кримінальному провадженні, їх належність та допустимість, приходить до наступного висновку.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 послідовно, як під час проведення досудового розслідування, так і впродовж всього судового розгляду, не визнавав своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, наполягаючи, що в момент падіння потерпілої ОСОБА_11 на зупинці «Універсам», яка була пасажиром автобуса №10 та здійснювала висадку з нього, він, будучи водієм вказаного автобусу, його руху не розпочинав та такий стояв на місці.

Згідно ч.1 ст.21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно п.2 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Згідно ч.4 та ч.5 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 та свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 надали покази, що в момент виходу ОСОБА_11 з автобусу та перебуваючи ще в ньому, водій не зачинив двері та почав здійснювати рух автобуса, в зв`язку з чим потерпіла впала з автобуса на зупинку.

Крім того, свідок ОСОБА_19 під час судового розгляду надала покази, що перебуваючи в автобусі №10 побачила боковим зором, що жінки встали для виходу, після чого почула, як пасажири крикнули водієві «куди їдеш, жінка впала». Автобус тільки починав рух, коли в салоні почали кричати, що впала жінка. Передні двері, під час початку руху автобуса, були відчинені, щодо задніх дверей повідомити нічого не може, оскільки цього не бачила. В момент, коли автобус почав рух, жінка впала.

Також, відповідно до клопотання представника потерпілої адвоката ОСОБА_12 , в процесі проведення дій по захисту і законних інтересів потерпілої у кримінальному провадженні по факту ДТП ОСОБА_11 , ним виявлено додаткові обставини, які на його бачення, як представника потерпілої є суттєвими для повного і всебічного розслідування, зокрема, це стосується очевидців події, які не викликались та не були допитані, в зв`язку з чим з врахуванням інтересів потерпілої, просив викликати та допитати в якості свідків по справі: ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_24 та ОСОБА_29 , при цьому зазначив номери їх мобільних телефонів (а.п.43 т.1).

Як встановлено під час допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 , такі є знайомими потерпілої ОСОБА_11 , при цьому, з їх показів можливо зробити висновок, що вони не домовляючись між собою та потерпілою, всі їхали в одному й тому самому автобусі, в один і той же день та час, однак по різних особистих справах.

Відповідно до ч.8 ст.95 КПК України, сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право отримувати від учасників кримінального провадження та інших осіб за їх згодою пояснення, які не є джерелом доказів.

Однак, як вбачається з клопотання представника потерпілої, в ньому не зазначені обставини, при яких останній встановив, що ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 були очевидцями вчинення щодо потерпілої ОСОБА_11 кримінального правопорушення.

Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 не зазначала, що у автобусі №10 також їхали її знайомі, їх прізвищ та імен не називала, при цьому осіб, які перебували у автобусі та допомагали їй піднятися, вона називала виключно «жінками» та не говорила, що вони є її знайомими до поставлення представником цивільного відповідача відповідних питань.

Крім того, у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року, в якому ОСОБА_11 повідомила про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, наявна графа №8 «Чи були очевидці вчинення кримінального правопорушення, що відомо про них», яка не заповнена, при цьому заявником ОСОБА_11 у графі «заявником зазначено (власноруч написати про ознайомлення та правильність викладених даних)» власноручно виконаний запис «записано вірно» (а.п.8 т.1).

Враховуючи, що у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року, в якому ОСОБА_11 повідомила про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, не зазначено про наявність очевидців вчинення кримінального правопорушення, суд приходить до висновку, що таких не було або такі ОСОБА_11 на час складення протоколу були невідомі, оскільки за інших обставин графа №8 вказаного протоколу мала бути заповнена.

Вищевказані обставини викликають у суду сумніви щодо перебування свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 та ОСОБА_29 17 лютого 2017 року близько 11 години 00 хвилин в рейсовому автобусі «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , та що такі були очевидцями події, яка відбулася в цей час з потерпілою ОСОБА_11 .

Крім того, як вбачається з показів потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , такі різняться між собою щодо: тримання потерпілої під час висадки з автобусу за поручні; наявності у потерпілої під час висадки з автобусу в одній руці чи обох руках ручної поклажі; місця перебування потерпілої після падіння, по відношенню до автобусу; наявності на зупинці ожеледиці.

Також, відповідно до показів свідка ОСОБА_17 , які надані нею під час судового розгляду, остання зазначила, що автобус проїхав приблизно метр від місця падіння потерпілої, при цьому остання після падіння лежала біля заднього колесу, трохи ближче до задньої частини автобусу.

Згідно протоколу огляду місця події від 17 лютого 2017 року, відповідно до якого, старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 в період часу з 15 години 25 хвилин по 16 годину 15 хвилин, провела огляд автобусу д.н.з. НОМЕР_1 , вхід через задні двері до автобуса знаходяться за місцем розташування заднього колеса з правої сторони.

Враховуючи покази свідка ОСОБА_17 та відомості щодо розташування заднього колесу та задніх вхідних дверей автобусу, які викладені у протоколі огляді місця події від 17 лютого 2017 року, суд приходить до висновку, що згідно показів вказаного свідка потерпіла ОСОБА_11 після падіння перебувала навпроти задніх вхідних (вихідних) дверей автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , що свідчить про те, що вказаний автобус під час падіння потерпілої руху не здійснював.

Таким чином, покази свідка ОСОБА_17 щодо проїзду автобусом близько метра від місця падіння потерпілої, суперечать її ж показам про те, що потерпіла після падіння лежала біля заднього колесу, трохи ближче до задньої частини автобусу.

Як зазначила свідок ОСОБА_19 під час судового розгляду, потерпіла після падіння лежала навпроти сходинок задніх дверей автобусу.

З зазначених показів свідка ОСОБА_19 , суд приходить до висновку, що автобус під час падіння потерпілої ОСОБА_11 не рухався, оскільки у іншому випадку, місце падіння потерпілої по відношенню до автобусу було б зміщено та її місце падіння перебувало поза межами задніх дверей автобусу.

Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду зазначила, що вона після падіння потерпілої, вийшла з автобусу до неї, а потім повторно зайшла до автобусу та кликала водія для допомоги. Разом з тим, зазначені покази ні потерпіла, ні свідки не підтвердили.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та з показів свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , наданих під час судового розгляду, останні сиділи на сидіннях в автобусі навпроти задніх дверей, однак такі сидіння не повернуті до вказаних дверей, відтак потерпіла ОСОБА_11 не перебувала у їх полі прямої видимості, в зв`язку з чим з метою супроводу зором дій потерпілої по виходу з автобусу їм необхідно було повернутися або повернути голову у її напрямку, проте, одночасне, без будь-якої потреби, вчинення вказаних дій свідками викликає у суду сумніви.

Також, відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_19 від 18 березня 2017 року, остання при наданні показів слідчому зазначила: «чи рухався водій із відкритими дверима я вказати не можу» (а.п.64 т.1).

Зазначені покази свідка ОСОБА_19 , які надані під час досудового розслідування протилежні її показам, які надані під час судового розгляду, під час надання яких остання зазначила: «автобус тільки починав рух, коли в салоні почали кричати, що впала жінка. Передні двері, під час початку руху автобуса, були відчинені, щодо задніх дверей повідомити нічого не може, оскільки цього не бачила. В момент, коли автобус почав рух, жінка впала».

Крім того, покази потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 щодо посадки до автобусу на зупинці «Універсам» пасажирів та його руху під час падіння потерпілої, протилежні показам, які надані під час судового розгляду свідками ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , які стверджують, що до моменту крику пасажирів про падіння потерпілої до автобусу на зупинці «Універсам» заходили пасажири, зокрема сам свідок ОСОБА_23 , та що до вказаного моменту автобус рух не здійснював.

При цьому, суд не знаходить об`єктивних підстав для піддання сумнівам показів свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , оскільки такі є логічними, послідовними, не суперечать один одному та відповідають показам обвинуваченого ОСОБА_9 .

Також, враховуючи, що потерпіла ОСОБА_11 та свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 є знайомими, суд вважає, що такі є зацікавленими особами у даному кримінальному провадженні, оскільки притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення є безпосередньою підставою для відшкодування матеріальної шкоди (витрат на лікування) та моральної шкоди, суми яких потерпілою ОСОБА_11 визначено у цивільному позові як 55113 гривні 84 копійки та 100000 гривень відповідно.

Однак, будучи допитані під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 та свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , вони після падіння потерпілої, претензій до обвинуваченого з приводу його дій не висловлювали та працівників поліції на місце події не викликали, при цьому покази свідка ОСОБА_16 про те, що «вона питала у водія, чи мав він право їхати з відчиненими дверима, на що він відповів, що ні», суд не приймає до уваги, оскільки такі жодним доказом не підтверджені, а зазначене свідком питання не можливо віднести до конкретного випадку, оскільки таке є загальним.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про неможливість покладення показів потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 в основу обвинувального вироку, оскільки такі є сумнівними, протирічять як один одному, так і показам інших свідків.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Разом з тим, під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року слідчий вищевказаних завдань та принципів кримінального провадження не додержався.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий уповноважений, зокрема: проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.

Так, в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року, будь-яких слідчих (розшукових) дії слідчим або за його дорученням оперативними підрозділами щодо встановлення свідків події, яка відбулася за участі потерпілої ОСОБА_11 17 лютого 2017 року, не проведено, обмежившись виключно допитом свідків за клопотанням представника потерпілої та обвинуваченого.

При цьому, як вбачається з протоколів допитів свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 від 28 березня 2017 року та свідка ОСОБА_23 від 29 березня 2017 року, в таких взагалі не відображено відомі їм обставини щодо руху автобусу чи відсутність такого в момент падіння потерпілої.

Зазначені обставини свідчать про упередженість слідчого під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року, та не вчинення ним всебічного та повного дослідження обставин у ньому, які мають істотне значення для прийняття відповідних процесуальних рішень.

Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року, в якому зафіксована усна заява ОСОБА_11 про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, такий складений старшим слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 о 16 годині 00 хвилин (а.п.8 т.1).

При цьому, як зазначила потерпіла ОСОБА_11 під час судового розгляду, заява про вчинення кримінального правопорушення була отримана від неї слідчим у Смілянській міській лікарні.

Разом з тим, відповідно до протоколу огляду місця події від 17 лютого 2017 року, в якому зафіксовані результати огляду автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , такий складений старшим слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 в період часу з 15 години 25 хвилин до 16 години 15 хвилин.

Аналізуючи відомості зазначені у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року та протоколі огляду місця події від 17 лютого 2017 року, суд приходить до висновку, що такі складені в один і той же день, у один і той же проміжок часу та одним і тим же слідчим, та останній під час їх складання одночасно перебував у Смілянській міській лікарні, яка розташована за адресою: Черкаська області, м. Сміла, вул. Героїв Холодноярців, 80а, та на території ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», що розташоване за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. В.Гордієнко, 108, які знаходяться один від одного на значній відстані.

Разом з тим, вищевикладені обставини є неможливими та виключають проведення зазначених у вказаних протоколах дій старшим слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 , в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 лютого 2017 року, в якому зафіксована усна заява ОСОБА_11 про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, та протокол огляду місця події від 17 лютого 2017 року, в якому зафіксовані результати огляду автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , є недопустимими доказами, відтак не можуть бути використані на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та постановленні обвинувального вироку.

Відповідно до ч.1 ст.237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Згідно ч.7 ст.237 КПК України, при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Крім того, як вбачається з протоколу огляду предмету від 22 березня 2017 року, в якому зафіксовано огляд автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , такий проведений начальником відділення Смілянського ВП ОСОБА_28 в (на) території Смілянського ВП (а.п.66 т.1).

До вказаного протоколу додано таблицю зображень, на яких вбачається, що огляд проведено в безпосередній близькості до автомобільної дороги, по якій в час його проведення рухаються транспортні засоби, та земельної ділянки у виді поля, при цьому біля автобусу, який оглядається, знаходиться інший автобус, на якому вбачається табличка з номером 17 (а.п.67-69).

Разом з тим, Смілянський ВП ГУНП в Черкаській області розташований в центральній частині м. Сміла Черкаської області, та його територія не прилягає до земельної ділянки у виді поля, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що огляд автобуса «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , проведено поза місцем, зазначеним начальником відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_28 у протоколі огляду предмету від 22 березня 2017 року.

Також, з таблиці зображень до протоколу огляду предмету від 22 березня 2017 року неможливо встановити марку автобуса, який оглядається, та його державний номерний знак, що в сукупності з відсутністю відомостей про участь у вказаній слідчій дії водія автобуса або представника ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», яким надано дозвіл на проведення огляду автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , та місцем проведення огляду вказаного автобусу, яке не відповідає зазначеному у протоколі, викликає сумніви у достовірності викладених у вказаному протоколі відомостях щодо огляду начальником відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_28 саме автобусу «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 .

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що протокол огляду предмету від 22 березня 2017 року та таблиця зображень до нього є недопустимими доказами та не можуть бути використані при постановленні обвинувального вироку.

Сама по собі постанова начальника відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_28 від 22 березня 2017 року про визнання речовим доказом автобуса «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , не вказує на вчинення ОСОБА_9 будь-якого з кримінальних правопорушень та не є доказом його вини.

Так, 17 лютого 2017 року старшим слідчим Смілянського ВП ОСОБА_26 , за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000343 від 17 лютого 2017 року, винесено постанову про призначення судово медичної експертизи, до проведення якої залучено експертів Смілянського відділення СМЕ. На вирішення експерта поставлені наступні питання: 1. Які тілесні ушкодження спричинено гр. ОСОБА_30 .?; 2. Яка їх локалізація, механізм заподіяння?; 3. Яка давність заподіяння тілесних ушкоджень?; 4. Яка ступінь тяжкості заподіяних пошкоджень, враховуючи дані судово-медичного огляду?; 5. Чим та яким способом нанесені тілесні ушкодження? Копію постанови вирішено направити до Смілянського відділення СМЕ (а.п.23 т.1).

На підставі постанови ст. слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 від 17 лютого 2017 року, в приміщенні Смілянського міжрайонного відділення завідувач відділення ОСОБА_25 , провів у період з 07 березня 2017 року по 22 березня 2017 року судово-медичну експертизу на гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами якої 23 березня 2017 року складено висновок експерта №05-6-01/056 (а.п.25 т.1).

Як вбачається з вищевказаного висновку, на вирішення експерта постановлено наступні питання: 1. Які тілесні пошкодження спричинено гр. ОСОБА_11 , яка їх локалізація, механізм заподіяння?; 2. Яка давність заподіяння тілесних ушкоджень?; 3. Яка ступінь тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень? (а.п.25 т.1 зворот).

У підсумковій частині вказаного висновку, лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_25 зазначено, що згідно даних судово-медичного огляду та даних наданих медичних документів у гр. ОСОБА_11 малося ушкодження у вигляді закритого перелому шийки лівої стегнової кістки. Дане ушкодження виникло від дії тупого твердого предмета, могло бути спричинено за механізмом, який потерпіла повідомила в обставинах під час огляду, за давністю спричинення може відповідати часу події і за ознакою тривалого розладу здоров`я відноситься до категорії середньої тяжкості (а.п.25 т.1 - зворот).

Разом з тим, як вбачається з постанови про призначення судово-медичної експертизи від 17 лютого 2017 року, на вирішення експерта були постановлені питання, які відрізняються від запитань, які зазначені у висновку експерта, при цьому у постанові питання «Які тілесні пошкодження спричинено гр.» стосувалося особи ОСОБА_31 , та в жодному разі не ОСОБА_11 щодо якої проведено судово-медичну експертизу, за результатами якої складено висновок експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року.

При цьому, будь-яких доказів уточнення особи щодо якої необхідно провести експертизу на підставі постанови про призначення експертизи від 17 лютого 2017 року, матеріали кримінального провадження №000343 від 17 лютого 2017 року не містять та прокурором не надано.

Крім того, відповідно до супровідного листа №4468 адресованого завідувачу Смілянського відділення Черкаського бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_25 , таким начальник відділення СВ Смілянського ВП ОСОБА_28 16 березня 2017 року направлено постанову про призначення судово-медичної експертизи по матеріалам кримінального провадження №000343 (а.п.24 т.1).

Допитаний під час судового розгляду судово-медичний експерт ОСОБА_25 надав покази, що постанову слідчого про проведення судово-медичної експертизи видають на руки потерпілим, з якою останні приходять до експерта для проведення експертизи.

Разом з тим, будь-яких доказів, які свідчать про надання потерпілій ОСОБА_11 та отримання нею постанови про призначення експертизи від 17 лютого 2017 року, матеріали кримінального провадження №000343 від 17 лютого 2017 року не містять та прокурором не надано.

При цьому, суд звертає увагу, що підпис старшого слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 17 лютого 2017 року, візуально відрізняється від її підпису, який наявний в інших документах кримінального провадження №000343 від 17 лютого 2017 року.

Вищевикладені обставини викликають сумніви щодо проведення судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_11 , за результатами якої складено висновок експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року, на підставі постанови старшого слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 від 17 лютого 2017 року про призначення експертизи.

Крім того, відповідно до п.5 ч.1 ст.3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно п.17 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий - службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України (в редакції чинній до 16 листопада 2017 року), слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року, у даному кримінальному провадженні слідчими визначено ОСОБА_28 та ОСОБА_32 (а.п.1 т.1).

20 лютого 2017 року начальником СВ Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_33 проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_11 про вчинення кримінального правопорушення ДТП, доручено слідчому Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_32 (а.п.2).

Відповідно до повідомлення керівнику Смілянської місцевої прокуратури за вихідним №2856 від 20 лютого 2017 року, старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 повідомила, що 17 лютого 2017 року нею, за дорученням начальника Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_33 від 17 лютого 2017 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000343. Фабула справи: 17 лютого 2017 року близько 11 години водій пільгового рейсу автобуса №10, що рухався по маршруту «ст.Т.Шевченка АС Сміла», перебуваючи на автобусній зупинці по вул. Мазура, 21-а, в м. Сміла Черкаської області, не зачинивши задні двері автобуса та не дочекавшись виходу пасажирів, привів у рух транспортний засіб, внаслідок чого ОСОБА_11 випала із салону автобуса, спричинивши собі тілесні ушкодження у виді перелому шийки лівого стегна. Попередня кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.286 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.214 КПК України внесено слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 лютого 2017 року за №0000343 (а.п.3 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.23 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до беззаперечного висновку, що прокурор під час судового розгляду надає суду ті докази, які вважає необхідними для доведеності або спростування тієї чи іншої обставини, при цьому суд позбавлений можливості витребовувати у прокурора будь-які документи, оскільки в цьому разі буде порушено принцип змагальності сторін у кримінальному провадженні.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року не містять та прокурором не надано доручення керівника органу досудового розслідування Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, яким останній уповноважив старшого слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 на проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 лютого 2017 року за №0000343.

При цьому, як вбачається з вищевказаного повідомлення за підписом старшого слідчого Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 доручення на проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000343 від 17 лютого 2017 року їй надано ОСОБА_33 не як начальником слідчого відділу Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, а як начальником Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області, що не узгоджується з вимогами ч.1 ст.214 КПК України.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що старший слідчий Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 , у відповідності до норм КПК України, була не уповноважена проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000343 від 17 лютого 2017 року, відтак і виносити постанову про призначення судово-медичної експертизи у ньому.

Враховуючи, що висновок експерта №05-6-01/056 від 23 березня 2017 року виготовлений на підставі постанови про призначення експертизи від 17 лютого 2017 року, винесеної старшим слідчим Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_26 , яка була не уповноважена проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000343 від 17 лютого 2017 року, суд вважає, що вказаний висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки отриманий з порушенням порядку, який встановлений КПК України.

Крім того, допитаний під час судового розгляду судово-медичний експерт ОСОБА_25 зазначив, що конкретного питання щодо механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, слідчий на вирішення експерта не ставив, при цьому під час проведення експертизи досліджувався механізм спричинення тілесних ушкоджень виключно згідно показів потерпілої. Зазначений потерпілою механізм спричинення її тілесних ушкоджень не виключається, однак міг бути і інший механізм, відмінний від обставин, які повідомила потерпіла. В даному випадку, дією твердого тупого предмета, вважається: як падіння внаслідок падіння, як падіння внаслідок прямого удару; падіння за різних умов падіння на ходу та падіння з якоїсь висоти, в зв`язку з чим за вказаних умов не виключається спричинення тілесних ушкоджень саме у виді перелому шийки стегна. Одного єдиного механізму спричинення тілесних ушкоджень, які отримала потерпіла, не має. Не виключає, що якщо середньостатистична людина при ходьбі спіткнулася та впала на шийку стегна, вона зобов`язана його зламати.

Таким чином, потерпіла ОСОБА_11 могла отримати тілесні ушкодження за інших обставин, які відмінні від тих, на які вона вказує, однак слідчим під час досудового розслідування інші версії отримання потерпілою тілесних ушкоджень, навіть після допиту ОСОБА_9 як підозрюваного, не розглядалися, що свідчить про однобічність проведеного досудового розслідування та його неповноту.

Крім того, суд не приймає до уваги довідку №2030 від 17 лютого 2017 року, видану лікарем Смілянської міської лікарні, відповідно до якої, ОСОБА_11 встановлено діагноз: «перелом шийки лівого стегна». Травма 17 лютого 2017 року близько 11 години 00 хвилин ДТП, як доказ вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки лікар, який її видав, не був свідком отримання потерпілою тілесних ушкоджень, відтак зазначені в ній відомості щодо обставин події, вказані виключно зі слів потерпілої, які під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження.

Інші документи, які надані прокурором як докази винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме: огляду місця події від 17 лютого 2017 року з додатками; копія посвідчення водія серії НОМЕР_3 ; копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 ; довідка №2030 від 17 лютого 2017 року, видана лікарем Смілянської міської лікарні, довідка №01-28/510 від 21 березня 2017 року, видана комунальним закладом «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради»; довідка №86 від 22 березня 2017 року, видана Приватним акціонерним товариством «Смілянське автотранспортне підприємство 17128», вказують виключно на місце отримання потерпілою тілесних ушкоджень, право обвинуваченого на керування транспортним засобом відповідної категорії та місце його роботи, приналежність автобусу, яким керував обвинувачений, певній організації, та лікування потерпілої з приводу отриманих тілесних ушкоджень у лікарнях , однак жодним чином не свідчать про вчинення ОСОБА_9 будь-якого кримінального правопорушення та не доводять отримання потерпілою тілесних ушкоджень з його вини.

Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5, 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»), тощо.

Також, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Перес проти Франції», заява № 47287/99 від 12 лютого 2004 р. вказав, що «Дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи».

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Згідно ч.1 ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.23 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи зазначені норми, суд приходить до беззаперечного висновку, що прокурор під час судового розгляду надає суду ті докази, які вважає необхідними для доведеності або спростування тієї чи іншої обставини, при цьому суд позбавлений можливості витребовувати у прокурора будь-які документи, оскільки в цьому разі буде порушено принцип змагальності сторін у кримінальному провадженні.

Оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, достовірності і достатності, суд приходить до висновку, що прокурором за допомогою належних та допустимих доказів не доведено наявність у діях ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у вчиненні якого він обвинувачуються.

Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення обставин, які підлягають доказуванню, та вини такої, а обвинувальний вирок може грунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.

У ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплено, зокрема, такі, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Згідно ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Визнання обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі. Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17 липня 1997 року №457/97/ВР, при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, та застосування презумпції невинуватості. Тобто відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини 1950 року, кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину, вважається невинуватою доти, доки її вину не буде доведено згідно з законом. Аналогічні гарантії містить і Міжнародний пакт про громадянські і політичні права 1966 року, ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року.

Зазначені конституційні положення та положення чинних міжнародних договорів відображені в кримінально-процесуальному законодавстві України.

В статті 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В статті 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17 липня 1997 року №457/97/ВР проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а в разі якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється виправдовувальний вирок.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Судом приймались всі заходи для розгляду кримінального провадження шляхом ретельного допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків, експерта та дослідження письмових доказів, тобто вичерпані всі можливості по збору доказів по справі.

Розшук нових доказів після проведення всіх можливих процесуальних дій не входить до компетенції суду.

Аналізуючи встановлені обставини та наведені норми діючого законодавства, суд приходить до беззаперечного висновку, що під час судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та вичерпані можливості їх отримання, що відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України, є безумовною підставою для закриття кримінального провадження під час досудового розслідування, а відповідно до ч.7 ст.284 КПК України, якщо зазначені обставини виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно -небезпечне діяння.

Так, під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 , в межах розгляду даного кримінального провадження, в порядку ст.128 КПК України, звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Смілянське автопідприємство 17128» та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а також компенсацію понесених судових витрат за надання правових послуг.

Згідно ч.3 ст.129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Враховуючи, що ОСОБА_9 підлягає виправданню у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, суд, у відповідності до ч.3 ст.129 КПК України, вважає за необхідне цивільний позов ОСОБА_11 залишити без розгляду.

Запобіжний захід ОСОБА_9 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження, не обирався.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.9, 62, 129 Конституції України, ст.ст.7, 8, 11, 17, 23, 36, 86, 87, 91, 92, 93, 94, 97, 223, 225, 228, 240, 284, 370, 373, 374, 375, 376, 377 КПК України, Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17 липня 1997 року №457/97/ВР, -

ухвалив:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватими у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та виправдати, у зв`язку з недоведеністю, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_11 до Приватного акціонерного товариства «Смілянське автопідприємство 17128» та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а також компенсацію понесених судових витрат за надання правових послуг залишити без розгляду.

Речовий доказ: транспортний засіб автобус «ПАЗ 4234», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходиться на території ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128», повернути його володільцю - ПрАТ «Смілянське автопідприємство 17128».

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення вироку можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо він не буде скасовано.

Головуючий: ОСОБА_1