УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2019 року
м. Київ
справа №1326/9076/2012
провадження № 51-2835 км19
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Франківського районного суду міста Львова від 24 квітня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року відносно ОСОБА_6 ,

встановила:
Вироком Франківського районного суду міста Львова від 24 квітня 2018 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Стрий Львівської області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , такого, що судимості на мав,
засуджено за ч. 2 ст. 215 Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року (далі КК в редакції 1960 року) з урахуванням положень ст. 74 Кримінального Кодексу України (далі КК), п. 5 Прикінцевих та перехідних положень КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Відповідно до ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирішено питання щодо речових доказів.
На відшкодування матеріальної та моральної шкоди вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь: ОСОБА_7 7 273 грн 85 коп та 300 000 грн відповідно; ОСОБА_8 1 108 грн 74 коп та 500 000 грн відповідно.

Цивільний позов ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року вирок Франківського районного суду міста Львова від 24 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишено без зміни, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 без задоволення.

ОСОБА_6 визнано винуватим у тому що він, 06 жовтня 1998 року о 16 год 15 хв, керуючи автомобілем Опель-Аскона державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у місті Львові, рухаючись по вул. Васильківського, яка є другорядною дорогою, в напрямку до вул. Тургенєва, яка є головною, при виїзді із другорядної на головну дорогу, в порушення вимог п. 1.4, п. 16.10 Правил дорожнього руху (далі ПДР), вимог знаку 2.1 «Дати дорогу» додатку № 1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дав дорогу автомобілю ВАЗ 21061, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по вул. Тургенєва у напрямку до вул. Любінської у місті Львові, внаслідок чого між їх транспортними засобами відбулось зіткнення, в результаті керований ОСОБА_10 автомобіль відкинуло на правий по ходу його руху тротуар, де він скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а потім на стіну будинку № 44. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 загинула, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, зазначає, що постановлені відносно ОСОБА_6 судові рішення є незаконними, просить скасувати їх і справу направити на новий судовий розгляд. Обґрунтовуючи таку позицію, захисник посилається на невідповідність вироку вимогам ст.ст. 323, 334 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі КПК в редакції 1960 року). Зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції не дослідив належно усі наявні у справі докази, не надав оцінки висновку комісійної комплексної транспортно-трасологічної експертизи від 31 березня 2015 року в частині дотримання вимог ПДР іншим учасником ДТП ОСОБА_10 . Захисник стверджує, що наведені недоліки залишились поза увагою апеляційного суду, який в порушення вимог ст. 377 КПК в редакції 1960 року, належним чином не перевірив усі доводи його апеляційної скарги, відповідним чином не мотивував свого рішення щодо визнання її необґрунтованою.
Заслухавши доповідача, прокурора, яка вважала судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, зваживши на надіслані потерпілою ОСОБА_7 та представником потерпілого ОСОБА_12 заперечення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Ухвала апеляційного суду є рішенням щодо законності та обґрунтованості судових рішень, що перевіряються в апеляційному порядку і повинна відповідати тим самим вимогам, що і рішення суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Крім того, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 377 КПК в редакції 1960 року, відповідно до якої в ухвалі апеляційного суду, окрім інших обов`язкових даних, повинна бути зазначена суть апеляційної скарги, коротко викладені пояснення осіб, які брали участь у засіданні, і докладно мотиви прийнятого судом рішення; усі доводи, що містяться в апеляційній скарзі, мають бути ретельно вивчені, проаналізовані й зіставлені з наявними у справі матеріалами, із тим, щоб жоден довід не залишився без відповіді в ухвалі. Частиною другою ст. 377 КПК в редакції 1960 року визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, із яких її визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 зазначеним вимогам не відповідає.
Як вбачається з апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, захисник ОСОБА_5 просив скасувати вирок і направити справу на додаткове розслідування. При цьому в апеляційній скарзі він указав на неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та незаконність вироку в частині вирішення цивільних позовів, зокрема щодо розміру, визначеного на відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди.
Так, обґрунтовуючи апеляційну скаргу захисник вказав на наявність у вироку суперечливих доказів, які судом було покладено в основу вироку. Зокрема зазначив, що, погоджуючись із висновком комісійної комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 31 березня 2015 року в якій, окрім іншого, зазначено про те, щоводій ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.4, 11.2, 10.1, 12.3 ПДР (п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60км/год.; п. 11.2 водії нерейкових транспортних засобів повинні рухатись якнайближче до правого краю проїзної частини; п. 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), суд першої інстанції залишив поза увагою показання ОСОБА_10 , який у судовому засіданні підтримав свої покази, надані на досудовому слідстві та підтвердив застосування ним відвороту керма праворуч, а також ствердно зазначив, що гальмування не застосовував.

Також захисник навів ряд доводів, які узагальнено зводились до нез`ясування судом питань стосовно: точного встановлення обставин ДТП; дотримання водієм ОСОБА_10 ПДР; можливого недотриманням ПДР ОСОБА_10 , що могло бути причиною порушення ПДР ОСОБА_6 .
Захисник навів також доводи щодо необґрунтованості вироку в частині вирішення цивільного позову.
З огляду на вище викладене, апеляційний суд повинен був ретельно дослідити усі зазначені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_5 доводи, та проаналізувати їх, щоб жоден не залишився без відповіді в судовому рішенні апеляційного суду. При цьому в зазначеній ухвалі необхідно було навести обґрунтовані міркування, які спростовують або підтверджують викладені в апеляційній скарзі доводи, з посиланням на відповідні докази.
Крім того, оскільки в апеляційній скарзі захисника порушувалося питання про скасування вироку й направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, суд апеляційної інстанції повинен був викласти в ухвалі аналіз наявних у справі доказів і привести мотиви щодо спростування чи прийняття таких доводів скаржника.
Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, апеляційний суд не навів суті усіх її доводів, ретельно їх не перевірив, не дав вичерпної відповіді на всі доводи, не зазначив в ухвалі переконливих підстав прийняття рішення, не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості засудження ОСОБА_6 , звівши їх до переліку доказів без будьякої оцінки хоча б одного з них, чим фактично вдався до дублювання змісту вироку в ухвалі, не розкривши суті цих доказів і не проаналізувавши їх.
Надаючи відповідь на доводи апеляційної скарги захисника стосовно невстановлення траєкторії руху автомобіля «ВАЗ 2106» під керуванням ОСОБА_10 , невстановлення відстані між автомобілем «ВАЗ 2106», на якій ОСОБА_10 мав технічну можливість виявити небезпеку для руху, яку йому створив автомобіль, що виїжджав з другорядної дороги, невстановлення позицій розташування транспортних засобів відносно елементів проїзної частини дороги в момент зіткнення, апеляційний суд послався на висновок комісійної комплексної транспортно - трасологічної та автотехнічної експертизи від 31 березня 2015 року, який покладено в основу вироку. Відповідно до цього висновку водій ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.4, 11.2, 10.1, 12.3 ПДР (п. 12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60км/год.; п. 11.2 водії нерейкових транспортних засобів повинні рухатись якнайближче до правого краю проїзної частини; п. 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміноюнапрямку руху водій повинен переконатись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди).
Тобто, спростовуючи доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_6 порушень вимог ПДР та посилаючись при цьому на вказаний висновок комісійної комплексної транспортно - трасологічної та автотехнічної експертизи, в якому, окрім зазначення вимог ПДР, відповідно до яких мав діяти ОСОБА_6 у встановленій дорожній обстановці, зазначено ще й про вимоги ПДР, яких мав дотриматись ОСОБА_10 у цій же дорожній обстановці, апеляційний суд не звернув уваги, що суд першої інстанції надав оцінку невідповідності дій ОСОБА_6 наведеним нормам ПДР, однак у вироку залишив поза увагою питання стосовно відповідності чи невідповідності дій ОСОБА_10 вказаним у цьому ж висновку вимогам ПДР, яких мав би дотриматись водій автомобіля ВАЗ 21061 за умови, що судом встановлено відсутність транспортних засобів на правій стороні дороги на вул. Тургенєва у місті Львові.
Будь-яких своїх висновків з цього питання апеляційний суд також не зробив.
Крім того, апеляційний суд зазначив в ухвалі про доведеність вини ОСОБА_6 зібраними у справі доказами і при цьому послався на конкретні докази. Апеляційний суд хоча й звернув увагу про надання судом першої інстанції критичної оцінки окремим доказам, однак без належної оцінки залишив те, що цей суд не взяв до уваги висновки автотехнічних експертиз від 29 жовтня 1999 року, 09 жовтня 1999 року, 22 липня 2001 року, а також показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Усупереч тому, що суд першої інстанції не взяв наведені доводи до уваги у вироку, апеляційний суд зазначив про те, що ці докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку і повністю спростовують доводи апеляційної скарги захисника про невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину.
Тобто, апеляційний суд визнав обґрунтовано покладеними в основу обвинувального вироку ті докази, які суд першої інстанції хоча й дослідив, однак не обґрунтував ними доведеність вини ОСОБА_6 .
Крім того, не беручи до уваги висновок № 2304/2305 судової транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи від 22 липня 2001 року, суд, у вироку послався на письмові пояснення судового експерта Київського НДІСЕ ОСОБА_15 , надані щодо вказаного висновку. У цих поясненнях зазначено про відсутність у постанові слідчого про призначення експертизи відомостей щодо руху автомобіля ВАЗ 2106 по лівій смузі руху на вул. Тургенєва в момент виїзду автомобіля Опель з вул. Васильківського та про знаходження нерухомого тролейбуса на зупинці з правого краю вул. Тургенєва. Ці ж пояснення містять підсумок про наявність технічної можливості у ОСОБА_10 попередити як зіткнення, так і виїзд керованого ним транспортного засобу на правий тротуар. Наведене також залишилось поза увагою апеляційного суду.
Слід зазначити, що поряд із наданням критичної оцінки поясненням свідка ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_10 щодо наявності тролейбуса на тролейбусній зупинці на вул. Тургенєва та наявності в правій смузі вул. Васильківського іншого автомобіля, висновки судом у вироку зроблено без урахування рекомендації п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких, у випадках, коли передбачені ст. 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Вказане свідчить, що апеляційний суд залишив поза увагою суперечливість висновків викладених у вироку суду.
Отже доводи апеляційної скарги захисника залишено без належної оцінки, що не відповідає положенням ст. 377 КПК в редакції 1960 року, а зі змісту ухвали апеляційного суду неможливо зрозуміти, на підставі яких доказів вирок визнано законним і обґрунтованим.
У зв`язку з цим касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду, як незаконна та необґрунтована, підлягає скасуванню, а справа направленню на новий апеляційний розгляд.
При новому розгляді кримінальної справи в апеляційному порядку суд має ретельно перевірити зібрані у справі докази, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку, ухваливши, в разі потреби, рішення про проведення судового слідства, перевірити всі доводи апеляційної скарги та, з урахуванням усіх обставин, прийняти належне рішення та викласти його у відповідному процесуальному документі згідно з вимогами закону.
Крім того, апеляційному суду слід звернути увагу на наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» рекомендації, зокрема щодо необхідності ретельного з`ясування та наведення у вироку наявності причинного зв`язку між встановленими у вироку порушеннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали внаслідок таких порушень; на встановлений Правилами дорожнього руху єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, де установлено правосторонній рух транспортних засобів, а також, що відповідно до ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила (п.п. 1.1, 1.2, 1.4 ПДР).
Керуючись ст. ст. 394, 395, 396, 400-2 КПК в редакції 1960 року, п. 11 Розділу XI «Перехідних положень» КПК, колегія суддів,
ухвалила:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року відносно ОСОБА_6 скасувати і справу направити на новий апеляційний розгляд.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3