Справа № 467/395/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 00000076, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 лютого 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, не прцюючого, не одруженого, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого :

- вироком Арбузинського районног суду Миколаївської області від 19 грудня 2018 року за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2019 року звільнення від відбування призначеного покарання скасоване, засудженого направлено для відбування покарання, призначеного цим вироком у виді 3 років позбавлення волі;

- вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2019 року за ч.3 ст. 185 КК України д 3 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ч.4 ст. 70 КК України за цим вироком та вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2018 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що в кінці жовтня 2018 року, точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, близько 15 год. 00 хв., у ОСОБА_5 , який перебував з дозволу власника у житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , після того, як ОСОБА_6 заснув, виник умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме телефону.

Реалізуючи задумане, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, керуючись корисливими мотивами і маючи мету незаконного збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 , наприкінці жовтня 2018 року, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, близько 15 год. 00 хв., таємно викрав належний ОСОБА_7 мобільний телефон марки ERGO моделі F - 185, який знаходився на столі в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому матеріальну шкоду в розмірі 250 грн. 00 коп.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини його скоєння, що викладені в обвинувальному акті, зокрема, у частині часу, місця, способу вчинення і наслідків, що настали, у тому числі, й предмету злочину.

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 показав суду, що десь у період з 20 по 25 жовтня 2018 року, точно не пам`ятає, він перебував в будинку свого сусіда ОСОБА_6 , де вони разом вживали спритні напої.

Коли ОСОБА_6 ліг спати, а він вже зібрався йти додому, то побачив на журнальному столику належний потерпілому мобільний телефон чорно червоного кольору, марки якого не пам`ятає, і вирішив викрасти його аби продати.

Наступного дня він продав телефон за 100,00 грн., однак, кому, не пам`ятає.

Він знає, що цей телефон належить потерпілому, оскільки останній за декілька днів казав, що придбав новий телефон. Дозволу користуватись ним ОСОБА_6 йому не давав. Він просто вирішив викрасти його, так як ОСОБА_6 залиши його на столику.

Потерпілий ОСОБА_6 , у свою чергу, показав суду, що приблизно 21 22 жовтня 2018 року він придбав в магазині мобільний телефон марки Ерго за 250 грн. 00 коп.

Десь 24 чи 25 жовтня 2018 року, точно не пам`ятає, у його будинку, розташованому по АДРЕСА_2 , гостював ОСОБА_5 та вони разом вживали спиртні напої.

Близько 17 год. 00 хв. він пішов спати, а телефон залишив на столику в кімнаті, де пригощав ОСОБА_5 .

Вранці він виявив, що телефону немає. Як ОСОБА_5 пішов з його будинку він не бачив, оскільки заснув. Однак, того дня до нього більше ніхто не приходив, у той час, як він проживає в будинку сам.

Того ж дня він пішов до ОСОБА_5 , однак його не було вдома. Приблизно через півроку приїхали працівники поліції і сказали, що знайшли належний йому телефон. Тоді він написав заяву про його викрадення.

Ці показання обвинуваченого і потерпілого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб, суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження доказів щодо обставин скоєного ним, так як повністю згодний з обставинами, встановленими досудовим слідством та відображеними в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і кваліфікацією своїх дій за ч.1 ст. 185 КК України.

Інші учасники справи, у тому числі й потерпілий, також вказували на відсутність необхідності досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, обвинувачений дав суду послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому вони, ці показання, не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції щодо визнавальних показань.

А тому суд, переконавшись, що учасники процесу вірно розуміють зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорюють правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому і потерпілому, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, зокрема, і щодо розміру спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, обмежившись допитом обвинуваченого і потерпілого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його обвинуваченого, а також інших даних, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації діяння та призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Зокрема, згідно довідки про вартість, виданої ФОП ОСОБА_8 вартість мобільного телефону марки ERGO моделі F 185 станом на жовтень 2018 року в магазині 7-Я становила 250 грн. 00 коп.

Суд, при цьому, враховує показання потерпілого у тій частині, що телефон був придбаний ним саме в цьому магазині.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи надані йому докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом.

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

При цьому, суд, крім іншого, виходив із роз`яснення, що містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, відповідно до яких крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд ураховує класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, відповідно до якої даний злочин відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали як то, розмір спричиненої потерпілому матеріальної шкоди.

В той час як обвинувачений не одружений, не працює, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, так само, як і на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинену потерпілому шкоду не відшкодував, має не зняту і непогашену судимість за вчинення корисливого злочину.

Обставин, що пом`якшують чи то обтяжують покарання, згідно із ст.ст. 66, 67 КК України, суд не установив, а також і будь яких інших обставин, які б тією чи іншою мірою могли б пом`якшити покарання.

Зокрема, суд відхиляє доводи сторони обвинувачення про активне сприяння ОСОБА_5 розкриттю злочину.

Так, доводи на підтвердження наявності цієї обставини мають бути не лише констатовані, а доведені перед судом належними і допустимим доказами.

Проте, будь яких даних, які б дали змогу переконатись у тому, що ОСОБА_5 дійсно сприяв розкриттю злочину, суд у своєму розпорядженні не мав.

Як наслідок, суд не визнає цю обставину дійсною і не враховує її при призначенні покарання.

За такого, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як нею самою, так і іншими особами.

Досудова доповідь щодо обвинуваченого в рамках цього кримінального провадження не призначалась в силу п.2 ч.4 ст 341-1 КПК України.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді позбавлення волі, за таких обставин, на переконання суду, з огляду на відсутність передумов для застосування ст. 69, 75 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, отже, несвавільним, і пропорційним, тобто, таким, аби не становити надмірного тягаря для особи.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

У той час, як призначення покарання у виді штрафу, з урахуванням майнового стану обвинуваченого, який не працює, є недоцільним, а покарання у виді громадських робіт не є таким, що здатне виправити обвинуваченого.

Покарання у виді виправних робіт також не може бути призначене в силу положень ст. 57 КК України, оскільки обвинувачений не працює, а покарання у виді арешту не співмірним із тяжкістю вчиненого злочину та особою обвинуваченого.

Крім цього, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 засуджений вироком Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2019 року до 3 років 3 місяців позбавлення волі за злочин, учинений ним у листопаді 2018 року.

За вказаним вироком, ОСОБА_5 не був засуджений до покарання, яке йому належало відбувати реально, а даний злочин ним було учинено до постановлення вказаного попереднього вироку, а тому, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, та відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» такі вироки мають виконуватися самостійно.

Адже, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» регламентовано, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається та за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, відносно ОСОБА_5 не обирався і підстав для його обрання немає.

Долю речових доказів суд вирішує згідно і правилами ст. 100 КПК України, а от процесуальні витрати за наслідками досудового розслідування та судового розгляду відсутні, а тому суд не приймає рішення щодо стягнення з обвинуваченого.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України, вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2019 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватим за ч.3 ст. 185 КК України і призначено покарання із застосуванням ч.4 ст. 70 того ж Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання і іспитовим строком 3 роки виконувати самостійно.

Строк відбування покарання рахувати з 16 травня 2019 року.

Речовий доказ мобільний телефон марки ERGO моделі F 185, який знаходиться на зберіганні в кімнаті речових доказів Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області повернути ОСОБА_6 , як законному володільцю.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1