ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1572/18 Номер провадження 11-кп/814/1045/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 115 КК -О.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з секретарем ОСОБА_6

з участю: прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

та обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000438 за апеляційними скаргами прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 12032.54 грн. витрат на лікування, а також 50000 грн. моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь Фінансового управління виконавчого комітету Лохвицької районної державної адміністрації 780 грн. 28 коп.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь Департаменту фінансів Полтавської обласної державної адміністрації 11949 грн. 30 коп.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 18 серпня 2018 року близько 19 години 30 хвилин, перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_3 наніс три удари молотком потерпілому ОСОБА_11 у життєво важливий орган голову, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню тяжкості, переломів кісток черепу з переходом на основу кісток лицевого скелету, гематом голови та субконюктивального крововиливу правого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя лише у своїй сукупності, оскільки всі вказані тілесні ушкодження знаходяться в одній анатомічній ділянці (на голові) і кожен із них міг внести свій еквівалент в утворення черепно-мозкової травми.

Після цього ОСОБА_9 залишив місце вчинення злочину, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_11 було надано своєчасну кваліфіковану медичну допомогу.

В апеляційній скарзі прокурор Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_9 покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В обгрунтування апеляційних вимог вказує на відсутність щирого каяття зі сторони ОСОБА_9 , будь-яких пом`якшуючих покарання обставин. Вказує, що поведінка ОСОБА_9 під час судового розгляду свідчить про те, що йому необхідно призначити більш суворе покарання, яке сприятиме досягненню цілей покарання визначених у ст. 51 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання обвинуваченому в межах санкції даної статті. Також стягнути на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Обгрунтоваючи свої апеляційні вимоги апелянт вказав, що дійсно потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження і обвинувачений погоджується, що це сталося з його вини, однак зазначає, що ОСОБА_9 не бажав смерті потерпілого і не передбачав її настання в результаті своїх дій, тобто ОСОБА_9 не мав прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Крім цього вказує, що сума стягнення моральної шкоди на користь потерпілого є завищеною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили перекваліфікувати дії, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та просив скасувати вирок суду постановивши новий, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст. 15 ст. 115 на за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він не мав прямого умислу на вбивство, є непереконливими.

Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

Як вбачається із показань обвинуваченого ОСОБА_9 , наданих останнім в ході судового розгляду кримінального провадження, він мав намір помститися ОСОБА_11 за погрози, які той висловлював в бік ОСОБА_12 , а тому для цього він заїхав на велосипеді до свого батька, взяв молоток та поїхав до ОСОБА_11 , якого зустрів неподалік ставка. ОСОБА_11 замахнувся на нього палицею, а тому він в його бік кинув молоток, який влучив останньому в щелепу зліва, потім 2-3 удари завдав кулаком в голову, від яких ОСОБА_11 впав на землю, про те, що наносив удари молотком заперечував.

Однак такі показання ОСОБА_9 суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам, тому суд першої інстанції, визнаючи обвинувачення останнього доведеним, цілком обґрунтовано послався у вироку на показання свідків, експерта, які були допитані в установленому законом порядку та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та за відмову від дачі показань.

Зокрема, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомив, що їхав слідом за ОСОБА_9 на велосипеді на відстані близько 3-5 метрів, та бачив, як ОСОБА_9 , зупинившись, наніс три удари ОСОБА_11 молотком по голові, які були здійснені з силою із замахуванням, ці показання свідка повністю підтверджуються протоколом огляду місця події від 21.08.2018 року з фототаблицею до нього, протоколом проведення слідчого експеременту від 21.08.2018 року з фототаблицею до нього, та іншими доказами в їх сукупності.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_14 повністю підтримав свій висновок та пояснив суду, що він будучи судово-медичним експертом, проводив експертизу щодо наявності, локалізації, характеру, ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 , а також механізму їх спричинення. За результатами проведення експертизи ним був виготовлений висновок судово-медичної експертизи № 911 від 24.09.2018 року. Завдані обвинуваченим ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень в область голови потерпілого ОСОБА_11 , на момент їх спричинення, були небезпечні для життя останнього і могли спричинити смерть потерпілого в разі несвоєчасного надання медичної допомоги.

Судово-медичний експерт ОСОБА_14 категорично стверджував, що тяжкі тілесні ушкодження в область голови потерпілого ОСОБА_11 були спричиненні саме молотком, і він виключає, що вищезазначені тілесні ушкодження були нанесенні кулаками обвинуваченого.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №911 від 24.09.2019 року, у ОСОБА_11 встановлені тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню тяжкості, переломів кісток черепу з переходом на основу та кісток лицевого скелету, гематом голови та субконюнктивального крововиливу правого ока, які могли утворитись не менш ніж від 3-х кратної дії тупих обмежених предметів, яким міг бути і молоток, можливо в строк та при обставинах вказаних стороною обвинувачення, і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя, лише в своїй сукупності, оскільки всі вказані тілесні ушкодження знаходяться в одній анатомічній ділянці (голові) і кожен з них міг внести свій еквівалент в утворення ЧМТ. В момент отримання тілесних ушкоджень потерпілий міг перебувати як у вертикальному, так і в горизонтальному положенні або близькому до них, причому тілесні ушкодження наносились підекспертному з достатньою для їх утворення силою, яка діяла переважно в напрямку підекспертного. Враховуючи, що у підекспертного мається тяжка черепно-мозкова травма, яка як правило супроводжується втратою свідомості, тому останній не міг виконувати активні дії, кликати на допомогу, кричати. Вказані тілесні ушкодження не характерні для самоспричинення та не характерні для їх утворення при падінні тіла на площину.

Вищезазначені докази об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, які також підтверджують факт вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку суду.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_9 не мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_11 , а лише мав умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому є неспроможними, оскільки спосіб, кількість, характер та локалізація ударів, а саме нанесення обвинуваченим ОСОБА_9 трьох ударів металевим предметом, а саме молотком, в життєво важливий орган потерпілого - голову, свідчить про умисел на вбивство.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сукупністю всіх обставин вчиненого діяння доведені зміст і спрямованість умислу обвинуваченого на умисне вбивство потерпілого.

Отже, кваліфікація дій та висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а саме вчинення ОСОБА_9 закінченого замаху на вбивство ОСОБА_11 , є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання, посилаючись на поведінку ОСОБА_9 під час досудового і судового слідства, який намагався приховати умисел на вчинення вбивства, тим самим намагаючись ввести слідство та суд в оману, є не переконливими.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15, провадження № 51-1604км18, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З вищенаведеного вбачається, що обов`язок доводити винуватість особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення лежить на стороні обвинувачення.

Що стосується доводів прокурора про відсутність щирого каяття ОСОБА_9 у вчиненому та відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин, ці обставини враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 ..

Призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам ст. 65,68 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є особливо тяжким злочином, враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, не працює, осіб на своєму утриманні не має, шкоду, завдану злочином не відшкодував, відсутність обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання. Отже, підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим через його суворість або м`якість, про що зазначено в апеляційних скаргах, не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 захисника ОСОБА_8 про зменшення відшкодування моральної шкоди, то вони є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала зокрема у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної і шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини і фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Розмір моральної шкоди повинен бути адекватним завданим моральним стражданням, при цьому слід враховувати вимоги розумності та справедливості.

При встановлені розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості злочину, мольні та фізичні страждання потерпілого, надані докази, що підтверджують погіршення стану здоров`я.

Розмір відшкодування моральної шкоди повинен відповідати вимогам розумності і справедливості і не може вважатись явно завищеним або надмірним.

На переконання колегії суддів, із врахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий внаслідок вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, характеру та тривалості заподіяних моральних, душевних, психічних страждань, ступеню вини обвинуваченого, стягнута судом на користь потерпілого ОСОБА_11 сума грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., є обґрунтованою.

Такий висновок відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а відтак, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, і не вбачає правових підстав для задоволення апеляційних вимог щодо зменшення суми відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для зміни чи скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 червня 2019 року щодо ОСОБА_9 - без змін..

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

С У Д Д І:
ОСОБА_15 ОСОБА_5 .