Справа № 202/6859/19
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
10 жовтня 2019 року м. Дніпро
Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна, -
В С Т А Н О В И В:

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь-які реєстраційні дії зі зміни, переходу, відступлення права власності, а також внесення до Державного реєстр речових прав на нерухоме майно будь-яких даних, окрім арешту.
Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000222 від 30.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що 20.09.2019 року до офісу приватного нотаріуса по вул. Героїв Крут, 1/2 у м. Дніпрі з метою оформлення квартири АДРЕСА_1 на свого сина звернувся чоловік, який надав документ КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на вищезазначену квартиру, який містить підпис державного реєстратора, який за зовнішніми ознаками відрізняється від його справжнього підпису, у зв`язку з чим нотаріус відмовила у оформленні права власності зазначеним особам.
Відповідно до відомостей, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 06.10.1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів та повідомлення № 3573 від 20.06.2019 року КП «ДМБТІ», однак відповідно до допиту свідків є сумніви у справжності цих документів.
Крім того, згідно відповіді КП «ДМБТІ» від 07.10.2019 року станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою АДРЕСА_2 .
Отже, виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, оскільки воно є доказом злочину, набуте злочинним шляхом та щодо нього може бути застосована спеціальна конфіскація. Вказує, що у разі не накладення арешту є ризик втрати цього майна, а саме подальшого перехову права власності.
У судове засідання прокурор не з`явився, відповідно до частини 1 статті 172 КПК України його неявка не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до частини 2 статті 172 КПК України, оскільки майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, клопотання розглядається без повідомлення власника майна.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Слідчим суддею встановлено, що СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000222 від 30.09.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з частиною другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК).
Так, за приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому згідно статті 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до частини третьою статті 132 КПК України не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Статтею 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своєму клопотанні прокурор ставить питання про накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .
При цьому необхідність накладення арешту мотивована тим, що зазначене нерухоме майно є доказом кримінального правопорушення, набуте злочинним шляхом та відносно цього майна може бути застосована спеціальна конфіскація.
Однак, матеріали клопотання не містять даних про визнання даного нерухомого майна речовим доказом. Доводи клопотання про можливе застосування спеціальної конфіскації є необґрунтованими.
Крім того, з клопотання про арешт майна не вбачається, кому в дійсності належала квартира, арешт на яку просить накласти прокурор, чиї права порушенні її відчуженням.
Враховуючи наведене, в задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 131-132, 170, 173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна - квартири АДРЕСА_1 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
Слідчий суддя ОСОБА_1