Постанова

Іменем України
14 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 545/2263/16-к
провадження № 51-509км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000507, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Апатити Мурманської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 16 січня 2013 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на строк 2 роки (згідно з ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області 27 лютого 2014 року цей строк скасовано та направлено в місця позбавлення волі на строк 3 роки), звільненого умовно-достроково з невідбутим строком на 6 місяців 10 днів),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 11 квітня 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10 квітня 2016 року близько 10:00 у будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_8 , умисно завдав останньому не менше 10 ударів дерев`яною битою в частину голови, тулубу та кінцівок, а також 5 ударів клинком ножа в ділянку сідниць, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило його смерть.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 20 грудня 2018 року залишив апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про дослідження доказів, а саме: допиту свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (не допитувались судом першої інстанції), та аудіозапису судових засідань від 4 жовтня та 19 вересня 2016 року щодо прослуховування показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 через невідповідність їхніх показань, зазначених у вироку тим, які вони давали в суді. Водночас стверджує, згаданий суд, не дослідивши безпосередньо вказані показання, дійшов помилкового висновку, що вказаним свідкам невідомі обставини кримінального правопорушення чи будь-які інші відомості, що стосуються цього злочину. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив та не дав вичерпних відповідей на доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту про неправильну юридичну оцінку діяння ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, а також при призначенні покарання необґрунтовано не узяв до уваги обставини, які пом`якшують його покарання (визнання вини, щире каяття, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин, чи неправильної поведінки потерпілого), тому постановив судове рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та йогозахисник ОСОБА_6 , які узяли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримали касаційну скаргу, просили ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У суді касаційної інстанції прокурор заперечила проти задоволення касаційних вимог засудженого і просила оскаржене судове рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
За нормами ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу,які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Так, у касаційній скарзі засуджений вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які, зокрема, полягали у тому, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи, наведені у його апеляційній скарзі, а також безпідставно відмовив в задоволенні їх клопотань про допит свідків та дослідження аудіозапису судових засідань.
Перевіривши зазначені доводи, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими.
Так, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_17 подали апеляційні скарги. У них скаржники, наводячи конкретні доводи щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння та суворості призначеного засудженому покарання, просили апеляційний суд змінити вирок місцевого суду, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 на ст. 124 КК та призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі. За твердженням сторони захисту, потерпілий ОСОБА_8 першим розпочав конфлікт, внаслідок чого засуджений змушений був захищався від протиправних дій потерпілого, а тому перевищив межі необхідної оборони.
Апеляційний суд, при перегляді кримінального провадження, ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційних скаргах засудженого та його захисника,та визнав їх необґрунтованими.
Так, спростовуючи доводи сторони захисту щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК та необхідності кваліфікації його діяння за ст. 124 КК, апеляційний суд у своєму рішення навів і проаналізував зміст конкретних доказів, покладених в основу обвинувального вироку, зокрема: показань засудженого ОСОБА_7 , який не заперечував на заподіяння ним потерпілому ударів дерев`яною битою та ножем, від яких потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 щодо обставин провадження, які передували вчинення злочину, а також фактичні дані, що містяться у протоколах огляду місця події від 10 квітня 2016 року, у протоколах слідчого експерименту від 27 квітня 2016 року та пред`явлення трупа ОСОБА_8 для впізнання від 11 квітня 2016 року, а також в експертних висновках (судово-медичні, судово-медико-криміналістичні, судово-дактилоскопічні, судово-імунологічні, судово-цитологічні).
При цьому апеляційний суд обґрунтовано вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 не зазнав суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілого, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю, у зв`язку з чим у нього не виникло підстав для необхідної оборони. Крім того, апеляційний суд зауважив, що характер та локалізація спричинених ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, знаряддя вчинення злочину (дерев`яна бита, ніж), спрямованість завданих ударів у життєво-важливі органи потерпілого, а також відсутність у ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень, які могли відповідати даті події 10 квітня 2016 року та були б характерні для самозахисту, свідчать про направленість умислу саме на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що спричинило його смерть.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, який обґрунтував зібраними по справі та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким дав належну оцінку, а також відсутність передбачених правових підстав щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ст. 124 КК, як про це просили скаржники в апеляційних скаргах.
Посилання в касаційній скарзі засудженого на безпідставне відхилення апеляційним судом клопотань сторони захисту про повторний допит свідків та про дослідження аудіозапису судових засідань, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, навіть за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Так, згідно з даними, відображеними в журналі судового засідання та на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії, апеляційний суд не встановив, передбачених з ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного допиту свідків та дослідження аудіозапису судових засідань, а тому розглянувши відповідні клопотання в їх задоволенні обґрунтовано відмовив. Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд при здійсненні апеляційної процедури не допустив порушень вимог ст. 404 КПК.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідність його пом`якшення, дійшов висновку, що при призначенні покарання засудженому місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного (раніше неодноразово судимий, потребує лікування від алкоголізму), відсутність обставин, які пом`якшують покарання та обставину, яка його обтяжує (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння). Крім того зважив апеляційний суд і на позицію потерпілої, яка просила суд призначити ОСОБА_7 суворе покарання.
Крім того, визнаючи безпідставним твердження сторони захисту про наявність на утриманні у ОСОБА_7 малолітніх дітей та батьків пенсіонерів, апеляційний суд обґрунтовано послався на те, що засуджений не працює та не проживає зі своєю дитиною.
Верховний Суд також не знаходить підстав вважати обґрунтованими доводи касаційної скарги засудженого в частині не врахування апеляційним судом обставин, які пом`якшують покарання.

Часткове визнання вини ОСОБА_7 не може слугувати обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання засудженому, оскільки, на думку Верховного Суду, така обставина жодним чином не знижує ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, не вказує на наявність у нього щирого каяття.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для зміни судового рішення шляхом його пом`якшення за доводами, які викладені в апеляційній скарзі, не знайшов.
Таким чином Верховний Суд не вбачає підстав вважати вищевикладені висновки та мотиви апеляційного суду щодо законності вироку суду першої інстанції, наведені в ухвалі, сумнівними.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419, 439 КПК, є обґрунтованою та належним чином вмотивованою.
Тому касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3