Номер провадження: 11-кп/813/1232/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2019 року м. Одеса

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , розглянувши в порядку підготовки до апеляційного розгляду матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року, якою відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,-

встановив:

Зазначеною ухвалою суду першої інстанції від 07.06.2019 р. відносно ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор (№21)» строком до 06.08.2019 р. включно.

До Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_3 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 червня 2019 року, якою було задоволено усне клопотання прокурора та обвинуваченому у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001474 ОСОБА_3 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строком 60 днів до 06.08.2019 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу суду та обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід.

Перевіривши апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 в порядку ст. 398 КПК України, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що слід відмовити у відкритті апеляційного провадження за нею з наступних підстав.

Частина перша ст. 24 КПК України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку передбаченому цим кодексом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Так, частинами 1 та 2 ст. 392 КПК України передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом.

В ході дослідження апеляційної скарги та оскаржуваної ухвали встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0001474 у відношенні ОСОБА_3 .

У судовому засіданні під час судового провадження в суді першої інстанції прокурор заявив усне клопотання про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовує своє право на апеляційне оскарження даного судового рішення, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_4 , яке прийнято 13.06.2019 року.
В рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_4 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини та процесуальні дії, які виникли після набрання законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Частина 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 оскаржує ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року щодо продовження відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час судового провадження в суді першої інстанції, яка постановлена до прийняття рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_4 , яким фактично була надана можливість на оскарження таких судових рішень, посилання обвинуваченого ОСОБА_3 в даному випадку на зазначене рішення Конституційного Суду України є помилковим, а оскаржувана ухвала такою, що не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України передбачено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, відноситься до виключних обставин.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_3 у разі незгоди з висновками ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року не позбавлений можливості звернутися з заявою про перегляд судового рішення, що набрало законної сили, за виключною обставиною в порядку, передбаченому положеннями ст. 459 КПК України.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року, яка була постановлена під час судового провадження до ухвалення вироку суду під час дії правової норми процесуального кримінального закону, яка не надавала право на апеляційне оскарження таких судових рішень, а тому не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, та повернути її особі, що її подала.

Керуючись ст.ст. 392, 398, 399, 419 КПК України, суддя-доповідач,

ухвалив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року, якою відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 06.08.2019 року.

Копію ухвали разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами невідкладно направити обвинуваченому ОСОБА_3 .

Ухвала Одеського апеляційного суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а обвинуваченим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2