У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0011117 від 27.09.2018, -

В С Т А Н О В И В :

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0011117 від 27.09.2018.

Клопотання обґрунтовується тим, що СВ Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0011117 від 27.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

У клопотанні вказано, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2018 задоволено клопотання слідчого СВ Солом`янського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_5 та накладено арешт, у вигляді заборони використання та розпорядження, на нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та АДРЕСА_1 , які зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Заявник в клопотанні зазначає, що слідчий суддя не дослідив і не оцінив достатність доказів, що призвело до незаконного та безпідставного застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Зазначає, що слідчим не було належним чином обгрунтовано та підтверджено доказами те, що арештоване майно має відношення до нібито вчиненого злочину та відповідає ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України. При цьому, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем арештованого майна та не причетний до розслідуваного кримінального провадження.

Адвокат, посилаючись на те, що визнання зазначених приміщень речовими доказами у кримінальному провадженні не може виправдовувати безпідставне обмеження конституційного права ОСОБА_4 свободи власності, просив скасувати арешт, накладений на майно останнього.

У судове засідання адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , не з`явився, до суду від адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , надійшла заява, в якій він підтримав клопотання, просив його задовольнити та здійснювати розгляд справи без його участі.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_7 , який здійснює процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні, у судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні клопотання, посилаючись на те, що постановою слідчого від 01.10.2018 нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та № 81 по АДРЕСА_2 , визнано речовими доказами у даному кримінальному провадження, оскільки вони відповідають критеріям, вказаним в ст. 98 КПК України. Зазначив, що ухвала слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2018, якою накладено арешт на майно ОСОБА_4 є законною та скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали клопотання та пояснення прокурора, слідчий суддя дійшов до наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З матеріалів справи вбачається, що СВ Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0011117 від 27.09.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2018 накладено арешт, у вигляді заборони використання та розпорядження, на нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та АДРЕСА_2 , які зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23.10.2018 виправлено описку в резолютивній частині ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2018, зазначивши, що накладено арешт на майно, у вигляді заборони використання та розпорядження, на нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та АДРЕСА_1 , які зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Встановлено, що в ухвалі від 05.10.2018 слідчий суддя зробив висновок, що вказане вище майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, а слідчим було доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який ідеться в клопотанні слідчого та може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся з клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, право власності не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності з дотриманням вимог, встановлених ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: a) чи є втручання законним; b) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; c) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Положеннями ст. 7 КПК України передбачено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, недоторканність права власності.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження позбавлення або обмеження права власності здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приписами ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

За загальними правилами, визначеними ст. 132 КПК України, застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Поряд з цим, визначений КПК України процесуальний порядок обмеження права власності закріплює об`єктивні передумови для забезпечення прав і законних інтересів учасників кримінального провадження, передбачає засоби, що гарантують реалізацію цих прав, їх захист, поновлення на випадок порушення, а також охорону законних інтересів.

Виходячи із змісту приписів ч. ч. 3-6 ст. 170 КПК України, умовами арешту майна для досягнення у кримінальному провадженні законної мети відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України є наявність визначеної сукупності обставин, які підлягають встановленню для прийняття відповідного процесуального рішення.

З урахуванням зазначеного, обґрунтованість застосування арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження, залежить від підтвердження висновків про існування відповідної сукупності обставин фактичними даними, які випливають із представлених доказів.

Потреба в арешті майна обумовлюється як правовою підставою застосування цього заходу забезпечення, так і його метою та завданням відповідно до конкретних обставин кримінального провадження.

З матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 від 01.10.2018 нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та АДРЕСА_2 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0011117.

При цьому, згідно витягу з ЄРДР досудове розслідування у кримінальному провадженні №0011117 від 27.09.2018 здійснюється за фактом самовільного заволодіння майном КП невстановленими особами, всупереч установленому законодавством на підставі завідомо підроблених документів.

З огляду на вказане, оскільки в ЄРДР чітко не визначено, яким саме майном самовільно заволоділо Комунальне підприємство, не вірним є висновок про відповідність приміщення № 74, № 75, № 76 та АДРЕСА_2 , ознакам речових доказів.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя, приймаючи до уваги доводи заявника та оцінивши обґрунтування постанови слідчого від 01.10.2018, вважає, що зазначені нежитлові приміщення, які належать ОСОБА_4 не відповідають критеріям речових доказів, викладеним у ст. 98 КПК України, що свідчить про відсутність потреби в подальшому застосуванні арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, клопотання про скасування арешту підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 7, 98, 132, 170-174 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0011117 від 27.09.2018 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2018 у кримінальному провадженні №0011117 від 27.09.2018, на нежитлові приміщення № 74, № 75, № 76 та № 81, що по АДРЕСА_2 , які зареєстровані на праві приватної власності за ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1