ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 753/20472/15-к

провадження № 51- 3908 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003820, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вербів Бережанського району Тернопільської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Процесуальні витрати віднесено на рахунок держави.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року зазначений вирок залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за таких обставин.
27 квітня 2015 року приблизно о 13 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною проспекту Бажана у м. Києві, допустив порушення вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), відповідно до яких у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. Порушення вищевказаних вимог ПДР з боку водія ОСОБА_6 полягали у тому, що він, керуючи зазначеним транспортним засобом, рухаючись проїзною частиною проспекту Бажана зі сторони мосту «Південного» у напрямку площі «Харківська», неподалік станції метрополітену «Харківська», перевищив допустиму швидкість у населених пунктах, у результаті чого несвоєчасно зреагував на пішохода, який з`явився в крайній лівій смузі за вказаним напрямком і рухався справа наліво (відносно траєкторії руху автомобіля), та скоїв наїзд на нього. Внаслідок цього пішохід ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року стосовно ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається на допущені судами істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок на основі недопустимих доказів, зокрема, висновку комплексної автотехнічної і транспортно - трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року, який наданий стороною захисту; не надав правової оцінки висновку судово-медичної експертизи щодо характеру і тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого, показанням ряду свідків, протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , не звернув увагу на порушення стороною захисту вимог ст. 290 КПК України, а при оцінці доказів необґрунтовано надав перевагу одним доказам над іншими. Також прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції провів апеляційний розгляд неповно та однобічно, не перевірив належним чином доводи апеляції прокурора та безпідставно залишив її без задоволення, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає ст. 419 КПК України та постановлена з істотними порушеннями вимог цього Кодексу.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу підтримала в частині скасування ухвали апеляційного суду та просила призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_7 подав письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, у яких зазначає, що з огляду на вимоги ч. 1 ст. 433 КПК України викладення прокурором у касаційній скарзі оціночних суджень щодо досліджених судами доказів є недоречним та неприпустимим. Окрім того, наводить аргументи на спростування доводів касаційної скарги та вважає, що вона має бути залишена без задоволення, а судові рішення, що оскаржуються, без зміни. У судовому засіданні суду касаційної інстанції захисник підтримав подані ним заперечення.
Виправданий ОСОБА_6 погодився з позицією свого захисника та просив залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, які не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
На будь-яких інших підставах, зокрема, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження та згідно зі ст. ст. 433, 438 КПК України не є предметом перевірки судом касаційної інстанції.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції дослідив зібрані у ньому докази в їх сукупності, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК України умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Так, диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
При цьому для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Необхідно також звертати увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.
За інкримінованим ОСОБА_6 обвинуваченням, спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди знаходиться в причинному зв`язку з порушенням з боку водія ОСОБА_6 вимог п. 12.4 ПДР, згідно з яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а саме: показання свідків та експерта, висновки експертиз, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схему до нього, протокол проведення слідчого експерименту, судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що отримані в судовому засіданні докази не підтверджують того, що в даній дорожньо-транспортній пригоді саме порушення ОСОБА_6 п. 12.4 ПДР знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із спричиненням ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, обґрунтовано посилаючись на таке.
Так, із висновку комплексної автотехнічної і транспортно-трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року убачається, що з технічної точки зору причиною дорожньо-транспортної пригоди слід вважати необережні дії пішохода ОСОБА_9 , які не відповідали вимогам пунктів, що зазначені у розділі 4 ПДР. Цими своїми необережними діями пішохід ОСОБА_9 створив аварійну дорожню ситуацію, в якій водій ОСОБА_6 своїми односторонніми діями шляхом гальмування керованого ним автомобіля не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ні при швидкості руху 89,2..93,1 км/год., ні при допустимій у населених пунктах швидкості руху - 60 км/год., оскільки в обох випадках повний зупинний шлях автомобіля менший відстані, на якій він перебував від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для його руху.
Доводи прокурора про те, що висновок комплексної автотехнічної і транспортно-трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року не був відкритий стороні обвинувачення в порядку ст. 290 КПК України, спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема, повідомленням про відкриття відповідних матеріалів згідно зі ст. 290 КПК України (т. 1, а. п. 164).
Крім того, як убачається із журналу судового засідання від 22 липня 2016 року, прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, повідомив, що з указаним висновком ознайомлений та не заперечував проти його долучення до матеріалів кримінального провадження (т. 1, а. п. 167).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для визнання висновку комплексної автотехнічної і транспортно-трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року недопустимим доказом.
Також у поданій касаційній скарзі прокурором зазначено, що судами попередніх інстанцій не надана належна правова оцінка показанням свідків та експерта, висновку судово-медичної експертизи щодо характеру і тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого та протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 .
Однак такі доводи прокурора не знайшли свого підтвердження у ході касаційного перегляду, враховуючи наступне.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що при встановлених під час судового розгляду обставинах показання свідків - очевидця події ОСОБА_10 та слідчого, який здійснював досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_11 не містять в собі даних, які свідчать про наявність вини ОСОБА_6 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.
Зокрема, свідок - водій ОСОБА_10 зазначив, що, якби він не пропустив автомобіль під керуванням ОСОБА_6 , на його місці був би він сам, оскільки пішохід з`явився несподівано із-за мікроавтобуса на ділянці проїзної частини, де оглядовість дороги обмежена і пішохідний перехід відсутній.
На переконання судів першої та апеляційної інстанцій, не містять таких даних і показання експерта ОСОБА_12 , який під час допиту зазначив, що при складанні висновку автотехнічної експертизи № 384ат від 25 вересня 2015 року він виходив лише з тих вихідних даних, які зазначені у постанові слідчого ОСОБА_11 про призначення експертизи. У свою чергу останній, будучи допитаним, не зміг пояснити, звідки він отримав зазначену ним у постанові про призначення автотехнічної експертизи інформацію, зокрема, щодо місця наїзду на пішохода ОСОБА_9 , та на підставі яких фактичних даних він дійшов висновку, що винуватцем події є саме водій ОСОБА_6 , тоді як потерпілим як учасником дорожнього руху також були допущені порушення ПДР.
Оцінюючи протокол огляду місця події та схему дорожньо-транспортної пригоди до нього, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вони не містять будь-яких даних про винуватість ОСОБА_6 , оскільки в них зазначені вже наслідки дорожньо-транспортної пригоди.
У ході судового розгляду судом першої інстанції критично оцінений висновок експерта № 384ат від 25 вересня 2015 року, оскільки викладене у ньому формулювання щодо перебування невідповідності дій ОСОБА_6 вимогам п. 12.4 ПДР у причино-наслідковому зв`язку з настанням досліджуваної дорожньо-транспортної пригоди обґрунтовано спростовується наданим стороною захисту висновком комплексної автотехнічної і транспортно-трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року. З такою оцінкою погодився і суд апеляційної інстанції, вказавши, що останній висновок є більш повним, мотивованим та ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а об`єктом дослідження комплексної експертизи є сукупність об`єктивних факторів, які в тій чи іншій мірі мали вплив на обставини та механізм ДТП.
Разом із цим, доводи прокурора щодо не встановлення усіх обставин дорожньої обстановки, яка склалась, також спростовуються висновком комплексної автотехнічної і транспортно-трасологічної експертизи №000197/1 від 30 жовтня 2015 року, про що зазначено як у вироку суду першої інстанції, так і в ухвалі апеляційного суду.
Окрім того, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, відкидаючи доводи прокурора про те, що адвокат ОСОБА_7 фактично не був наділений процесуальним статусом захисника в рамках указаного кримінального провадження на момент звернення із запитом про проведення експертизи, обґрунтовано дійшов висновку щодо безпідставності таких доводів, оскільки на час проведення експертного дослідження адвокатом були підтверджені його повноваження, висновок на запит адвоката був зроблений 30 жовтня 2015 року після укладення 26 жовтня 2015 року угоди про надання правової допомоги між ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_7 , а згідно з ч. 1 ст. 47 КПК України захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту (у тому числі збирати докази з використанням спеціальних знань експертів, висновки яких згідно з ч. 2 ст. 82 КПК України є процесуальним джерелом доказів), передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
Таким чином, спростовуючи обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 , суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 374 КПК України зазначив у вироку підстави для виправдання обвинуваченого і навів мотиви, з яких відкинув докази обвинувачення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про те, що вказаним доказам не було надано належної оцінки, є безпідставними.
Також обґрунтованим є рішення апеляційного суду про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 30 липня 2015 року за участю ОСОБА_6 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за дачу завідомо неправдивих показань як свідок і давав показання як свідок, з огляду на приписи п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, якими передбачено, що недопустимим є доказ, отриманий з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні (т. 1, а. п. 117-119).
Отже, дослідивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України, суд першої інстанції з дотриманням встановлених у ст. ст. 7, 17, 22, 26 цього Кодексу засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності й диспозитивності кримінального провадження обґрунтовано визнав ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдав його за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Апеляційний суд за клопотанням сторін повторно дослідив докази під час апеляційного розгляду кримінального провадження, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі, надав їм власну правову оцінку та навів докладні мотиви про відхилення цих доводів у своїй ухвалі, зміст якої відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При цьому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд не встановив.
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3