Справа № 353/1176/18
Провадження № 11-кп/4808/363/19
Категорія ст. 309 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , на ухвалу Долинського районного суду Івано Франківської області від 23 серпня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 186, ч.5 ст. 185,ч.3 ст.15, ч.5 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15, ч.5 ст.185 КК України,-

в с т а н о в и л а :

В поданих апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вважають ухвалу Долинського районного суду від 23 серпня 2019 року незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального закону, порушення права на захист.

Крім цього зазначають, що прокурором не надано і судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу тому, що вони можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Просять ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23.08.2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 скасувати, та звільнити їх з під варти.

Ухвалою Долинського районного суду від 23.08.2019 року продовжено щодо обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22.10.2019 року.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та їхній захисник ОСОБА_8 підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити а ухвалу суду першої інстанції скасувати;

- прокурор вважає, що подані апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 є необґрунтованими, а тому просив залишити ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 23.08.2019 року без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Відповідно до ст. 331 ч.1 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено колегію суддів під час апеляційного розгляду, 23.08.2019 року в судовому засіданні Долинським районним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 .

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора,суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинувачених.

При цьому, судова колегія звертає увагу й на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість звинувачення та ризик втечі обвинувачених.

Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 особливо тяжких злочинів свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про осіб обвинувачених вказують на обґрунтованість застосування саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою останнім.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи обвинувачених щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними, дані про особу обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, та наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, а саме переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнім та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Що стосується апеляційних доводів обвинувачених з приводу порушення права на захист, колегія суддів вважає їх безпідставними з наступних обставин.

Ухвалою Долинського районного суду від 23.08.2019 року обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 ОСОБА_12 призначено захисника з числа адвокатів Івано-Франківського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до вищезазначеної ухвали, в підготовче судове засідання не з`явився захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_8 , хоча про час та місце проведення підготовчого засідання був повідомлений завчасно, у встановленому законом порядку.

Прокурор ОСОБА_13 та ОСОБА_7 заявили клопотання про призначення захисника для проведення окремої процесуальної дії на 23.08.2019 року через Івано-Франківський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, оскільки особи обвинувачуються у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів, участь адвоката по даних категоріях справ є обов`язковою. Захисник ОСОБА_8 заздалегідь був повідомлений про час та місце судового засідання, однак не з`явився, а термін тримання під вартою в обвинувачених закінчується.

Захисник ОСОБА_8 23.08.2019 року подав суду клопотання, в якому просить відкласти на інший день розгляд клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КПК України, суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, якщо відповідно до вимог статті 52 цього кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

Згідно ч.1 ст.53 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, розгляд клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 відбувся з участю захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційні скарги не підлягають задоволення.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 407, 419 КПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 - залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Івано Франківської області від 23 серпня 2019 року, якою продовжено запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_12 у вигляді тримання під вартою на 60 діб до 22 жовтня 2019 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4 ОСОБА_5