Дата документу 06.11.2019 Справа № 335/9135/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/893/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/9135/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7

законного представника неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 ОСОБА_8

захисника неповнолітнього підозрюваного адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Василівським районним судом Запорізької області, матеріали провадження за апеляційними скаргами неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 з доповненням до неї, законного представника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Василівки Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, який не працевлаштований, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України,

задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 20 жовтня 2019 року включно, із забороною в період часу з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин наступного дня залишати житло за адресою проживання, з продовженням строку дії обов`язків, передбачених п. 1, п. 4 ч. 5 ст. 194 КПК України,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі неповнолітній підозрюваний ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року про задоволення клопотання прокурора про продовження йому строку домашнього арешту до 20 жовтня 2019 року включно, скасувати повністю та постановити нову ухвалу про повну відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження йому строку домашнього арешту.

У доповненні до апеляційної скарги, як вбачається з його змісту, неповнолітній підозрюваний ОСОБА_7 не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України, вважає, що відсутній ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, у зв`язку з недопущенням ним негативної поведінки та порушень, наявності позитивної поведінки та дотримання усіх обов`язків, покладених на нього законом.

Також посилається на те, що за твердженням сторони обвинувачення йому повідомлення про підозру у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК України, було здійснено 20 червня 2019 року, проте, лише після 19 годині 00 хвилин 20 червня 2019 року, тобто до цього часу він не був підозрюваним, отже, слідчий не міг приймати будь-яких процесуальних рішень, зокрема, про оголошення у розшук та звернення до слідчого судді з клопотанням; що його місце знаходження не встановлювалося та не було вжито заходів для вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України, для вручення повідомлень, оскільки вони направлялися до м. Вільнянська, де він не проживав та наразі не проживає, а відповідно до вимог п. 2 абз. 3 ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні закінчився о 24 годині 00 хвилин 19 серпня 2019 року, тобто протягом двох місяців з дня повідомлення ОСОБА_7 20 червня 2019 року, як зазначив орган досудового розслідування, про підозру у вчиненні злочину, разом з цим, протягом 19 серпня 2019 року строк досудового розслідування продовжено не було; дії слідчого та інших поліцейських щодо проникнення до житла та іншого володіння особи, обшуку за адресою по АДРЕСА_2 Запорізької області, були незаконними, у зв`язку з чим просить визнати недопустимим доказом та не використовувати, як це зазначено у ч. 2 ст. 86 КПК України, при прийнятті рішення протокол цього обшуку; слідчий, виходячи з положень ст. 184 КПК України, не міг звертатися з клопотанням про застосування до нього запобіжного заходу; усі клопотання слідчого не відповідають ч. 6 ст. 181, п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України через незазначення обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують домашній арешт, та неповноту додатків до всіх клопотань, які не містять усіх матеріалів, що зазначені у клопотаннях, зокрема судово-медичних експертиз та інших матеріалів; слідчий суддя під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не дотримався вимог п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, оскільки не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним будь-якого кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року про задоволення клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку домашнього арешту до 20 жовтня 2019 року включно, скасувати повністю та постановити нову ухвалу про повну відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку домашнього арешту.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційних скарг, у тому числі з доповненням ОСОБА_7 до його апеляційної скарги, неповнолітнього підозрюваного, законного представника неповнолітнього підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційні скарги, з урахуванням доповнення ОСОБА_7 до апеляційної скарги, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарг з урахуванням доповнення ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, врахувавши доповнення ОСОБА_7 до апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, врахувавши, що стороною захисту не надано даних щодо зміни обставин підозри чи зменшення існуючого при застосуванні запобіжного заходу ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу підозрюваного, поведінку підозрюваного під час дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу, його вік, соціальні зв`язки, соціальне становище, а також наявність обставин, встановлених в ході розгляду клопотання, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, дійшов висновку про доцільність задоволення клопотання прокурора та продовження щодо ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 20 жовтня 2019 року включно, із забороною в період часу з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин наступного дня залишати житло за адресою проживання, з продовженням строку дії обов`язків, передбачених п. 1, п. 4 ч. 5 ст. 194 КПК України.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 6 ст. 181 КПК України, у разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 199 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку домашнього арешту, для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з доповнення до апеляційної скарги, ОСОБА_7 не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість пред`явленої підозри, колегія суддів виходить з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

За визначенням Європейського суду з прав людини, обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, в якому суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Дослідивши клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, слідчий суддя встановив, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доданих до клопотання доказів, а також правильно визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, є вірогідною та достатньою для продовження щодо нього застосованого обмежувального заходу.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, з огляду на наведені у клопотанні дані у слідчого судді, всупереч доводам підозрюваного, були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України.
Колегія суддів, оцінюючи в сукупності обставини провадження та враховуючи достатню наявність доказів про вчинення інкримінованих підозрюваному ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України, вбачає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_7 , в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини, присутня.
Перевіряючи доводи клопотання на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості ОСОБА_7 переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, з огляду на таке.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а у справі у справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні низки кримінальних правопорушень, два з яких є тяжкими, а саме, за ч. 4 ст. 296 КК України, санкцією якої передбачено покарання від трьох до семи років позбавлення волі, та за ч. 2 ст. 187 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років з конфіскацією майна, що свідчить про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому, у тому числі, тяжкі злочини, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення зазначених кримінальних правопорушень, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, колегія суддів враховує обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187 КК України, та, зокрема, специфіку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Отже, наявність зазначеного ризику у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій, є суттєвим та наразі не зменшився, і, як засвідчили обставини, якими обґрунтовується клопотання, йому неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_7 будь-якого іншого запобіжного заходу, крім домашнього арешту у певний період доби.

Недопущення ОСОБА_7 , на що він посилається в доповненні до апеляційної скарги, негативної поведінки та порушень, наявність позитивної поведінки та дотримання усіх обов`язків, покладених на нього законом, не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення, оскільки не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризику, що став підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Крім того, колегія суддів вважає неспроможними такі доводи апелянта: що за твердженням сторони обвинувачення повідомлення йому про підозру у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК України, було здійснено 20 червня 2019 року, проте, лише після 19 годині 00 хвилин 20 червня 2019 року, тобто до цього часу він не був підозрюваним, отже, слідчий не міг приймати будь-яких процесуальних рішень, зокрема, про оголошення у розшук та звернення до слідчого судді з клопотанням; що його місце знаходження не встановлювалося та не було вжито заходів для вручення повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України, для вручення повідомлень, оскільки вони направлялися до м. Вільнянська, де він не проживав та наразі не проживає, а відповідно до вимог п. 2 абз. 3 ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні закінчився о 24 годині 00 хвилин 19 серпня 2019 року, тобто протягом двох місяців з дня повідомлення ОСОБА_7 20 червня 2019 року, як зазначив орган досудового розслідування, про підозру у вчиненні злочину, разом з цим, протягом 19 серпня 2019 року строк досудового розслідування продовжено не було, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте, вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Письмове повідомлення про підозру, відповідно до вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, вручається особі в день його складання слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Порядок вручення повідомлення передбачено ст. 135 КПК України, згідно з якою особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Частиною 1 статті 136 КПК України передбачено, що належним підтвердженням отримання особою повідомлення, є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону органом досудового розслідування було дотримано.

Як вбачається з матеріалів провадження, 20 червня 2019 року старшим слідчим в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 було складено повідомлення про підозру у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України.

20 червня 2019 року, як зазначено у матеріалах доданих до клопотання, ОСОБА_7 у зв`язку з переховуванням від органів досудового розслідування постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 було оголошено у розшук, а копію повідомлення про підозру було надіслано за відомою адресою місця реєстрації ОСОБА_7 : АДРЕСА_1 , де було отримано під підпис його батьком ОСОБА_8 /а.п. 235/, що не спростовано підозрюваним.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 та наданий дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_7 , з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому, як вбачається зі змісту цієї ухвали, слідчим суддею були перевірені обставини, на які, у тому числі, посилається апелянт, а саме, щодо перебування ОСОБА_7 у розшуку, виконання слідчим вимог ст. 276-279 КПК України, наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень та ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України /а.п. 242-247/.

Згідно з протоколом затримання особи, ОСОБА_7 фактично було затримано 22 червня 2019 року о 13 годині 31 хвилину уповноваженою на це особою, про що було складено відповідний протокол, від підпису якого ОСОБА_7 відмовився, як відмовився й від підпису у повідомленні про підозру від 20 червня 2019 року /а.п. 259-262, 231-234/, що було зафіксовано слідчим 22 червня 2019 року о 18 годині 25 хвилин у присутності законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 та захисника, що вони засвідчили своїми підписами власноруч.

Отже, виходячи з викладеного, повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України, 20 червня 2019 року було вручено дорослому члену сім`ї батьку підозрюваного ОСОБА_7 ОСОБА_8 , тобто, з цього часу ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного відповідно до вимог ч. 1 ст. 42 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 219 КПК України, досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, при цьому, ч. 2 цієї статті передбачено, що строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу.

З огляду на положення пунктів 5, 7 ст. 115 КПК України, при обчисленні строку днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк; якщо закінчення строку, що обчисляється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день.

Виходячи з того, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру 20 червня 2019 року, строк досудового розслідування обчислюється з 21 червня 2019 року та закінчувався 20 серпня 2019 року, а не як вважає апелянт 21 серпня 2019 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що всупереч доводам апелянта, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 та у кримінальному провадженні № 0000273 від 19 червня 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК України, продовжений строк досудового розслідування до чотирьох місяців, тобто, до 20 жовтня 2019 року включно, в строк якого не входить строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування /а.п. 18/.

Посилання апелянта на те, що дії слідчого та інших поліцейських, які полягають у незаконному проникненні до житла, іншого володіння особи, у проведенні незаконного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а також заявлення апелянтом клопотання про визнання недопустимим доказом та невикористання при прийнятті рішення, як це зазначено у ч. 2 ст. 86 КПК України, протоколу цього обшуку, не можуть бути предметом розгляду на даному етапі досудового розслідування під час вирішення питання про продовження щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Інші доводи апеляційної скарги в частині допущення процесуальних порушень, а саме: щодо неможливості слідчого, виходячи з положень ст. 184 КПК України, звертатися з клопотанням про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу; щодо невідповідності усіх клопотань слідчого ч. 6 ст. 181, п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України через незазначення обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують домашній арешт, та неповноту додатків до всіх клопотань, які не містять усіх матеріалів, що зазначені у клопотаннях, зокрема судово-медичних експертиз та інших матеріалів; щодо недотримання під час розгляду клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту вимог п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України слідчим суддею, який не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним будь-якого кримінального правопорушення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом, з урахуванням дотримання органом досудового розслідування зазначених вимог КПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором у клопотанні про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу були зазначені обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії ухвали про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, а також обсяг процесуальних дій, які необхідно провести органу досудового розслідування, що було враховано слідчим суддею при прийнятті рішення.

Отже, з урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року по доводам апеляційної скарги неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 , з урахуванням доповнення до неї, та апеляційної скарги законного представника ОСОБА_8 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 з доповненням до неї залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2019 року, якою щодо неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 20 жовтня 2019 року включно, із забороною в період часу з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин наступного дня залишати житло за адресою проживання, з продовженням строку дії обов`язків, передбачених п. 1, п. 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: