Дата документу 25.11.2019 Справа № 331/972/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1881/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/972/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 29 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , не погоджуючись з ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року, просить її переглянути.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинувачену та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд першої інстанції, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , та дані про особу обвинуваченої, дійшов висновку про те, що існують ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачена, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим, продовжив обвинуваченій строк тримання під вартою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Так, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно з ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа «Руденко проти України»).

У контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», без розгляду конкретних фактів або альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів з посиланням, головним чином і постійно, на тяжкість обвинувачень, продовження органами влади строку тримання особи під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою, є порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції.

Як вважає колегія суддів, суд першої інстанції не повною мірою дотримався зазначених вимог національного та міжнародного законодавства.

Так, посилаючись на раніше встановлені ризики, передбачені пунктами 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

При застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом було вказано на тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 обвинувачення, ризики переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, проте з перебігом часу це обґрунтування не змінилося. До того ж, розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував своє рішення про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою.

Європейський суд з прав людини встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з захисту прав людини, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Так, ризик переховування обвинуваченої від суду, поряд із наявністю місця реєстрації та проживання, що встановлено і органом досудового розслідування та зазначено у обвинувальному акті, хоча і існує, однак є малоймовірним.

Також, не достатньо обґрунтованим для продовження щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є ризик щодо незаконного впливу на потерпілих та свідків, так як незаконний вплив на них не доведений і ґрунтується лише на заявах прокурора щодо можливості такої поведінки обвинуваченої, при цьому, без зазначення, у який спосіб такий вплив можливий. У той самий час, у провадженні відсутні жодні переконливі відомості про те, що обвинувачена під час досудового розслідування та судового розгляду вчиняла незаконний вплив на потерпілих або свідків чи іншим чином перешкоджала здійсненню кримінального провадження, а, натомість, органом досудового розслідування була встановлена обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченої, - щире каяття, про що зазначено в обвинувальних актах.

Той факт, що ОСОБА_7 наразі скоїла злочин під час відбування покарання з випробуванням, на що посилаються прокурор та суд, не може беззаперечно свідчити про вчинення обвинуваченою дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та розцінюється колегією суддів, як дані, що характеризують особу обвинуваченої, які підлягають врахуванню судом під час прийняття рішення по суті.

Виходячи з того, що право особи на працю, відповідно до норм Конституції України, є вільним вибором особи, посилання прокурора на відсутність у ОСОБА_7 місця роботи, не може вказувати на вчинення нею у подальшому іншого кримінального правопорушення, а тяжкість кримінального правопорушення, хоча і є визначеною умовою при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу, але наявність лише цієї умови є недостатнім обґрунтуванням необхідності втручання у право особи на свободу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на тривалість судового розгляду кримінального провадження понад один рік, яка викликана, як пояснив суду апеляційної інстанції захисник, неявкою до судових засідань, у тому числі, свідків зі сторони обвинувачення.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що прибуття до судових засідань таких свідків, згідно з ч. 2 ст. 327 КПК України, має забезпечити прокурор, а тривалість судового розгляду не може перекладатися на обвинувачену шляхом обмеження права на свободу, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення, при цьому, очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

Не маючи в своєму розпорядженні будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення ОСОБА_7 з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження, тривалість розгляду провадження не може вважатися достатньою причиною для утримання обвинуваченої під вартою майже рік.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду та постановлення нової ухвали відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_7 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченої може бути забезпечена шляхом застосування до неї запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням низки обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції, надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченою належної процесуальної поведінки.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року, якою щодо обвинуваченої ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 29 грудня 2019 року, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) не залишати житло, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому вона проживає, без дозволу суду;

3) прибувати за викликом до суду.

Строк дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити до 29 грудня 2019 року включно.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за її поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вона перебуватиме, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Копію ухвали направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: