ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2701/19 Справа № 207/3741/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні № 0001430 від 20 вересня 2016 року за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року застосовано запобіжний захід обвинувачуваній ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України, - у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з 02 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року включно. В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_6 про застосування міри запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, - відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено. Також суд оцінив суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке їй інкримінується, імовірну можливість продовження обвинуваченою протиправної поведінки у подальшому та можливість впливати на свідків. Будь-яких відомостей щодо незадовільного стану здоров`я та неможливості її подальшого тримання під вартою до суду не надходило.
Враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченої під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що обвинуваченій ОСОБА_6 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, а кримінальне провадження призначити до судового розгляду.
Продовжуючи дію такого виду запобіжного заходу, суд виходив з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованого злочину, а також прийняв до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченій запобіжний захід у виді взяття під варту, не відпали, що унеможливлює застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу.
В апеляційних скаргах на ухвалу:
- обвинувачена ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та змінити їй запобіжний захід на більш м`який.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачена вказує, що під вартою вона перебуває вже три роки, має міцні родинні зв`язки, постійне місце проживання, від правосуддя ніколи не переховувалась. Вказує, що їй вже 54 роки, має матір 1937 року народження, яка потребує її догляду, за станом здоров`я не може перебувати під вартою, оскільки хворіє епілепсією.

- захисник ОСОБА_7 який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник вказує, що жодного доказу наявності обставин, які б обґрунтовували необхідність застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 найбільш суворого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду не надано. В обґрунтування клопотання прокурор посилався лише на тяжкість кримінального правопорушення, що є недостатнім для задоволення клопотання у повному обсязі.
Зазначає, що у клопотанні про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вказано обставини, які свідчать про недостатність застосування до ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Захисник посилається на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, офіційно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає разом з сином, утримується під вартою з 16 жовтня 2016 року, що не може вважатися розумним строком та жодним чином не відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, крім того обвинувачена до моменту затримання не переховувалася від органів досудового слідства та суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили змінити обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід на домашній арешт, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як встановлено колегією суддів у судовому засіданні та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах контрольного провадження № 207/3741/16-к, 02 вересня 2019 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, в порядку ст. 331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_6 .
Вирішуючи питання продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, що були підставою для обрання запобіжного заходу та його продовження, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , а також доводи обвинуваченої та її захисника щодо застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Наявність тих обставин, що обвинувачена ОСОБА_6 має постійне місце проживання, офіційно зареєстрована та має сина і матір 1937 року народження, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Колегія суддів вважає, що ці обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченої.
Разом з цим, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій ОСОБА_6 у разі визнання її винуватою та відповідно наявність передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК ризиків, які не припинили існувати, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останньої та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Всі викладені обвинуваченою ОСОБА_6 та її захисником ОСОБА_7 апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2019 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: