Провадження № 11-кп/824/2460/2019 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 7 » серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря - ОСОБА_5

з участю прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів обвинуваченому ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

18.06.2019р. під час судового засідання прокурорами Білоцерківської місцевої прокуратури заявлене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , обґрунтоване тим, що ризики, передбачені п.1-5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 продовжують існувати, а також враховуючи особу обвинуваченого, який офіційно не працює, постійного джерела доходу не має, відсутність в нього міцних соціальних зв`язків, а тому прокурори просили продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому, оскільки інший, більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти вказаним ризикам.

18.06.2019р. ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 16 серпня 2019 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт послався на те, що клопотання прокурора не містить доказів, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначив, що судом не враховано те, що він має постійне місце проживання в будинку, який отримав у спадщину, крім того апелянт зазначив, що не порушував покладені на нього обов`язки, до взяття під варту, та завжди з`являвся за викликом до суду та слідчого, крім того не було враховано те, що він має тяжкі хвороби не сумісні життям, а також те, що весь час його перебування в СІЗО він знаходиться в медчастині.

Захисник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася, про розгляд провадження повідомлена, заяв про відкладення розгляду до суду не надходило, ОСОБА_7 не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши надані в копіях матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На підставі наведеного, ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2019р. було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.06.2019р. про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , та ухвалою апеляційного суду від 24.07.2019 провадження призначено до розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо незаконності ухвали суду І інстанції про продовження йому строку тримання під вартою, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

У відповідності до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

3.03.2019р. ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

30.04.2019р. ухвалою слідчого судді продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 28.06.2019 року включно.

18.06.2019р. ухвалою слідчого судді продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 16.08.2019 року включно.

Відповідно до ухвали від 18.06.2019р. суд при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , врахував положення вищенаведених норм процесуального закону та дійшов вірного висновку про те, що прокурором доведено наявність обставини, передбаченої п.1 ч.1 ст.194 КПК України.

Так, під час вирішення клопотання прокурора суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а саме п.1 ч.1 цієї статті, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 зможе переховуватися від суду та сторони обвинувачення.

При цьому, суд врахував тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, одне з яких у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 6 років, обставини вчинення кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, а також те, що ОСОБА_7 , з метою уникнути покарання може переховуватися від суду, або вчинити інше кримінальне правопорушення, на підставі чого суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, ним доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не домашній арешт, як того просив апелянт, має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів, приймаючи до уваги також дані про обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, його сімейний стан, стан здоров`я, соціальні зв`язки, характеристики за місцем проживання, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - без змін.

Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді __________________ _____________________ _________________