Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________копія:_______
У Х В А Л А
Іменем України

21 листопада 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за п.1, 4, 6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.3 ст.185; ст.15, ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення його від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185; ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, а також від сплати цивільного позову, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку в цій частині,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно оскаржуваної ухвали, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 , який засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за п.1, 4, 6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.3 ст.185; ст.15, ч.3 ст.185; ч.1 ст.122, ст..70 КК України до довічного позбавлення, волі про звільнення його від відбування покарання за вказаним вироком за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185; ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, а також від сплати цивільного позову, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги засуджений вважає, що оскаржувана ухвала є необгрунтованою та постановленою з істотними порушеннями норм кримінального процесуального законодавства. Вважає, що посилання суду першої інстанції на той факт, що вирок стосовно нього набрав законної сили вчасно та в межах строків, передбачених законодавством, є безпідставними, оскільки, на його думку, зважаючи на той факт, що вирок виконується як частинами так і в цілому, то в даному випадку вирок суду виконано не було, а строки на таке виконання сплили.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, зазначив в оскаржуваній ухвалі, що у випадку коли хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за їх сукупністю визначається шляхом поглинення зазначеним видом покарання будь-яких менш суворих. Відповідно ОСОБА_4 відбуває покарання одного виду (довічне позбавлення волі), яке йому остаточно призначено за сукупністю злочинів і окремо, у відриві від цього покарання, інші види покарань, що призначались за кожен злочин окремо, не підлягають виконанню.

Крім того, під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_4 заявив усне клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку повністю, на підставі ч.5 ст.80 КК України (письмовий екземпляр клопотання отримано суддею-доповідачем після апеляційного розгляду та оголошення резолютивної частини ухвали).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_4 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, міркування прокурора про відмову у задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ст.307 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не може бути звільнений від відбування покарання та від сплати цивільного позову у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за п.1, 4, 6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.3 ст.185; ст.15, ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, на підставі ст.70 КК України призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 04 квітня 2004 року вирок апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року, залишено без зміни.

Так, обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4 набрав законної сили 06 квітня 2004 року та звернений до виконання в межах визначених на те строків.

Згідно положень ст.80 КК України передбачено можливість звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, який набрав законної сили, тобто якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у визначені ч.1 даної норми строки.

Колегія суддів вважає, що доводи клопотання засудженого про його звільнення від відбування покарання за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.185; ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, є необгрунтованими та хибними, оскільки, як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, вирок суду щодо ОСОБА_4 після набрання ним законної сили був звернутий до виконання та виконується, і засуджений ОСОБА_4 на даний час вказане покарання продовжує відбувати, а тому підстав для застосування положень ст.80 КК України до нього немає.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що коли хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за їх сукупністю визначається шляхом поглинення зазначеним видом покарання будь-яких менш суворих, оскільки ОСОБА_4 відбуває покарання одного виду (довічне позбавлення волі), яке йому остаточно призначено за сукупністю злочинів і окремо, у відриві від цього покарання, інші види покарань, що призначались за кожен злочин окремо, не підлягають виконанню. Тому посилання засудженого про невиконання покарання, призначеного йому за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185; ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, є помилковими та такими, що не грунтуються на положеннях чинного законодавства.

Також колегія суддів вважає, що не заслуговує на увагу посилання засудженого на ч.5 ст.80 КК України, оскільки вказана норма закону застосовується до осіб відносно яких з дня набрання вироком законної сили його не було виконано, до яких засуджений ОСОБА_4 не відноситься.

Разом з тим, колегія суддів визнає вірними висновки суду першої інстанції про помилкове судження ОСОБА_4 щодо звільнення його від сплати цивільного позову у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку в цій частині, так як цивільний позов у розумінні КПК не є додатковим покаранням, а являється способом відшкодування шкоди потерпілому, що не оспорюється і в апеляційній скарзі засудженого.

Аналізуючи наведені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання та від сплати цивільного позову у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, оскільки доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності поданого клопотання, а також не свідчать про доведення засудженим наявності підстав для його звільнення, а тому ці доводи є непереконливі, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не має.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 , який засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за п.1, 4, 6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.3 ст.185; ст.15, ч.3 ст.185; ч.1 ст.122, ст..70 КК України до довічного позбавлення волі, про звільнення його від відбування покарання за вказаним вироком Апеляційного суду Черкаської області від 29 жовтня 2003 року за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст. 185; ч.3 ст.185; ч.1 ст.122 КК України, а також від сплати цивільного позову, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку в цій частині, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та оскарженнню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя-доповідач: ОСОБА_1