Справа № 442/7632/13-к
Провадження № 1-кп/442/10/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про визнання недопустимими доказів по кримінальному провадженню № 1 001024 від 16.05.2013 та № №0000307 від 16.05.2014р., за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст. 307, ч. 2 ст.309 КК України .

ВСТАНОВИВ:
В ході судового розгляду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заявив письмове клопотання ( в порядку ч.3 ст.89 КПК України) про визнання у кримінальному провадженні № 0001024 від 16.05.2013 недопустимим доказ, відповіді від 16.04.2019 року за вих.№ 4295/44/2019 р. Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, оскільки у відповідності до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може постилатися суд при ухваленні судового рішення. Стороною обвинувачення в порушення вимог ч.2 ст 92 КПК України не було виконано свого обов"язку, щодо подання суду доказів для підтвердження допустимості як доказу відповіді від 16.04.2019 року за вих.№ 4295/44/2019 р. Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, без підтвердження відповідними матеріалами, така відповідь не може бути доказом в силу вимог ст. 84 КПК України. Крім того стороною обвинувачення при відкритті стороні захисту матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України не було надано доступу до оперативно-розушкової справи де задокументовано злочинну діяльність ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник підтримали клопотання , просять його задоволити.

Прокурор просив у задоволенні клопотання відмовити.

Заслухавши сторони кримінального провадження, перевіривши доводи заявленого клопотання, суд вважає, що клопотання підлягає до з таких підстав.

У відповідності до ч.3 ст.89 КПК України, сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти доказів недопустимими.

Суд визнає доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате лише, тільки у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду.

Статтею 87 КПК України встановлені підстави визнання доказів недопустимими внаслідок їх очевидної недопустимості.

Згідно з частиною першою статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (частина перша статті 84 КПК). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина друга статті 84 КПК).

Відповідно до вимог частини другої статті 99 КПК матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону № 2135 -XII, за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази. Ці вимоги належать і до фактичних даних, отриманих у ході проведення контрольованої та оперативної закупки, проведеної в межах оперативно-розшукової справи до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР.

Відповідно до частини другої статті 290 КПК прокурор або слідчий за його дорученням зобовязаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти помякшенню покарання. Сторони кримінального провадження зобовязані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази ( частини одинадцята, дванадцята статті 290 КПК).

Отже, з вищенаведених положень вбачається, що невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази. (Постанова ВСУ від 16.03.2017 року).

Невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази.

Чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який, згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування. Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі. Частина дванадцята статті 290 КПК фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обовязку щодо відкриття матеріалів. Вона полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їхню доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення. (Постанова ВСУ від 12.10.2017 року).

Суд бере до уваги, той факт, що оскільки з відповіді від 16.04.2019 року за вих.№ 4295/44/2019 р. Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, вбачається, що була заведена оперативно-розшукова справа з метою документування злочинної діяльністоі ОСОБА_4 , і в межах ведення оперативно-розшукової справи виявлено та задокументовано злочинну діяльність ОСОБА_4 про, що складено відповідні документи , які служили підставою для реєстрації 16.05.2013 року кримінального провадження № 0001024 з правовою квалфікацією ч.1 ст. 307 КК України , а вище вказані документи не були відкриті стороною обвинувачення стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, відтак відповідно до вимог ст. 87 КПК України відповідь від 16.04.2019 року слід визнати недопустимим доказ, отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод зокрема, здійснення процесуальних дій , які потребують попереднього дозволу суду без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. При розгляді клопотання суд керується положенням ч. 3 ст. 17 КПК України про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це, відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато.

Враховуючи викладене, в зв`язку з встановленням очевидно недопустимості доказу , отриманого незаконним шляхом, та з порушенням прав та свобод людини , суд приходить до висновку, що клопотання підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 86, 87, 94, 350, 371-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про визнання недопустимими доказу по кримінальному провадженню №0001024 від 16.05.2013 та № №0000307 від 16.05.2014р., за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст. 307, ч. 2 ст.309 КК України , задоволити.

Визнати у кримінальному провадженні від 16.05.2013 року № 1 001024 недопустимим доказом відповідь від 16.04.2019 вихід. № 4295/0219 Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1