Провадження № 1-кс/344/7287/19
У Х В А Л А
01 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи,-

Встановив:

в заяві вказано, що постановою слідчого від 23/12/2009 відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за п. 2 ст. 6 КПК України в редакції від 1960 року. Слідчим не повно з?ясовано обставини справи, не враховано виділення зі справи частини матеріалів.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу та надав перед судом пояснення про те, що скаржнику належав статус потерпілої особи, справу розглянуто місцевим судом, раніше не знайомився з матеріалами справи, а тепер вирішив ознайомитись.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Отже скаржник зобов?язаний довести перед судом правові підстави для скасування постанови слідчого.

Однак в скарзі не вказано на правові підстави і фактичні обставини, які б вказували на незаконність рішення слідчого.

Скасування рішення уповноваженого органу без належних правових підстав означало б порушення принципу юридичної визначеності.

Оскільки відомості про процесуальне рішення складали частину матеріалів кримінальної справи, в якій скаржник був потерпілим, тому він зобов?язаний був знайомитись з матеріалами справи для реалізації власник прав і обов?язків.

Негативні наслідки не здійснення скаржником своїх прав і обов?язків, не реалізації скаржником його прав, не дотримання ним процесуальних обов?язків повністю покладаються законом на відповідну особу.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заборонено зловживання учасниками їх правами.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

В ст. 113 КПК України вказано, що процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Процесуальний закон застосовується в редакції, що чинна на час вчинення відповідної дії.

Отже скаржник зобов?язаний був реалізовувати своїх права своєчасно, а не зі спливом 10 річного строку.

Таким чином перед судом не доведено правових підстав скарги.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

Постановив:

в задоволенні скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1