Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А
24 вересня 2019 року смт. Романів
Відповідно до умов вищевказаної угоди про визнання винуватості, прокурор та підозрюваний ОСОБА_5 виклали формулювання підозри та її правову кваліфікацію за частиною 2 статті 307 КК України, а також узгодили покарання за вказаною статтею із застосуванням статті 69 КК України, у виді п`яти років позбавлення волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки на підставі статті 75 КК України. Також у даній угоді викладені окремі обов`язки ОСОБА_5 у разі її затвердження, які полягають у зобов"язані останнього співпрацювати зі сторою обвинувачення та органом досудового розслідування з приводу причетності ОСОБИ 1 та ОСОБИ 2 до даного злочину.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила Кримінального процесуального кодексу (далі КПК України) та КК України, просив її затвердити, призначивши обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.
Обвинувачений та його захисник також просили затвердити угоду про визнання винуватості. При цьому ОСОБА_5 беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке інкримінується йому стороною обвинувачення.
Заслухавши думку учасників судового провадження та дослідивши угоду про визнання винуватості, суд прийшов до висновку, що у затвердженні вказаної угоди слід відмовити, а кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування, виходячи з наступного.
За змістом статті 474 КПК України суд перевіряє угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, зокрема якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону.
Згідно статті 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, що повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, з урахуванням передбачених частиною 3 цієї статті особливостей, із призначенням узгодженої сторонами міри покарання.
Відповідно до статті 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зі змісту вказаних приписів закону вбачається, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.
Разом з цим, досліджуючи текст угоди про визнання винуватості, суд встановив що вказаних вимог закону сторонами дотримано не було.
Санкція частини 2 статті 307 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.
За змістом статті 12 КК України вищевказаний злочин відноситься до категорії тяжких злочинів.
Відповідно до статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
З цих же підстав, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.
При узгодженні міри покарання ОСОБА_5 , сторони угоди зазначили, що обставинами, які пом"якшують покарання останнього є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Однак, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 66 КК України з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину є однією із дев"яти встановлених цією статтею обставин, які пом`якшують покарання.
Окрім цього, слід зазначити, що частина друга цієї статті передбачає право суду визнати такими, що пом`якшують покарання, і інші обставини, не зазначені в частині першій статті 66 КК України.
Всупереч викладеному, узгоджена прокурором та підозрюваним ОСОБА_5 міра покарання не відповідає вимогам закону, оскільки призначаючи покарання за частиною 2 статті 307 КК України із застосуванням статті 69 КК України в даній угоді зазначено лише одну пом`якшуючу обставину - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Також угода, що укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_5 не містить жодних обгрунтувань підстав не призначення додаткового покарання (конфіскації майна), що передбачена санкцією частини 2 статті 307 КК України.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у затверджені укладеної угоди про визнання винуватості.
Пунктом 1 частини 3 статті 314 КПК України визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 цього Кодексу.
Перелік судових рішень, які суд має право прийняти у підготовчому судовому засіданні є імперативним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Положення частини 7 статті 474 КПК України, про продовження судового провадження у загальному порядку у разі відмови в затвердженні угоди, у даному випадку застосовані бути не можуть, оскільки вони застосовуються лише у тих випадках коли угоду було укладено під час судового провадження.
Вказаний висновок суду узгоджується з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2013 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод».
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 314, 372, 376, 474 КПК України, суд, -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Час оголошення повного тексту ухвали - 17:00 год 24 вересня 2019 року.

Суддя ОСОБА_1