Провадження №1-кп/127/959/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.08.2019 р. за № 0001803 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Нова Ободівка Тростянецького району Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27 частиною третьою статті 358 та частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, 23.08.2019 р., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2109», д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Магістратській, 86 в місті Вінниці, був зупинений працівниками Управління патрульної поліції у Вінницькій області ДПП за порушення правил дорожнього руху, де під час перевірки документів, останній, достовірно знаючи про те, що наявне у нього посвідчення водія є підробленим, діючи умисно, надав для перевірки працівнику поліції вищевказане посвідчення водія зі своїм фото, видане на його ім`я, серії НОМЕР_2 , таким чином використавши завідомо підроблений документ.

Крім того, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 , маючи умисел на виготовлення підробленого посвідчення водія на своє ім`я, влітку 2012 року, будучи ініціатором, організував вчинення злочину, а саме: вступив у попередню змову з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, на вчинення підроблення документу - посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_5 , реалізуючи спільний умисел, направлений на підроблення посвідчення водія на своє ім`я, через мережу Інтернет, переписуючись з невстановленою слідством особою, домовився про умови виготовлення з його даними підробленого посвідчення на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав фотокартку розміром 3x4, список категорій, а також здійснив фінансування виготовлення підробленого посвідчення водія на суму 150 доларів США.

В подальшому, через декілька днів, влітку 2012 року, ОСОБА_4 отримав підроблене посвідчення водія, видане на його ім`я від невстановленої слідством особи через пошту.

Бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке видане МРЕВ ДАІ в місті Вінниці від 10.07.2012 р. на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України. У даному посвідченні водія усі зображення з лицевої та зворотної сторін нанесені за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, він побачив оголошення про можливість оформлення посвідчення водія. Він зробив замовлення через Інтернет, а отримав посвідчення та перераховував кошти за допомогою «Нової пошти». Він у школі не навчався, знав, що отримане ним посвідчення водія є підробленим.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-висновок експерта № 287 від 09.09.2019 р., згідно з яким бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке видане МРЕВ ДАІ в місті Вінниці від 10.07.2012 р. на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає зразкам, які перебувають в офіційному обігу на території України; фонові зображення (захисна сітка, мікро текст), бланковий текст, серія та номер бланка, вихідні дані підприємства-виробника у бланку посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке заповнене на ім`я ОСОБА_4 , нанесено за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень; ознак внесення змін (підчистки, додрукування, травлення, змивання) у посвідченні водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке заповнене на ім`я ОСОБА_4 , не виявлено.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 22 КПК с торони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому частиною шостою статті 22 КПК регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Зі змісту частини третьої статті 26 КПК випливає, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Крім того, частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків кримінального провадження, а також дослідження інших доказів у кримінальному провадженні сторонами заявлене не було. Тому судом згідно з положеннями частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 КПК здійснено допит обвинуваченого в судовому засіданні, а також за клопотанням сторін кримінального провадження досліджено наведений вище висновок експерта та відомості, які характеризують особу обвинуваченого, надані сторонами кримінального провадження.

Отже, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до зазначених приписів кримінально-процесуального закону, судом встановлено, що 23.08.2019 р. ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2109», д. н. з. НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Магістратській, 86 в місті Вінниці, був зупинений працівниками Управління патрульної поліції у Вінницькій області ДПП за порушення правил дорожнього руху, де під час перевірки документів, надав для перевірки працівнику поліції посвідчення водія зі своїм фото, видане на його ім`я, серії НОМЕР_2 .

Обвинувачений в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечував. Також обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що йому було відомо, що посвідчення водія, надане ним для перевірки працівникам поліції, підроблене. При цьому прокурором надано суду висновок експерта № 287 від 09.09.2019 р., яким підтверджено факт підробки зазначеного посвідчення водія.

Суд вважає за доцільне зазначити, що у примітці до статті 358 КК визначено, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Верховним Судом України у постанові від 09.07.2015 р. (справа № 5-50кс15) зазначено, що останній раніше висловлював свою правову позицію щодо ознак предмета службового підроблення (справа № 5-10кс13), яка зводиться до того, що нормативне визначення службового підроблення визнає офіційними документами ті з них, що складаються і видаються службовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності, які посвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою та містити необхідні реквізити. Підроблення офіційних документів може полягати у повній фальсифікації або в частковій зміні змісту справжнього документа; способи підроблення документів можуть бути різні.

При встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків. Невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 р. (справа № 127/4109/16-к).

Отже, посвідчення водія з огляду на вищевикладене є офіційним документом. При цьому той факт, що зазначене вище посвідчення водія є підробленим, сторонами кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювався і підтверджений експертним шляхом. Суд також вважає підтвердженим у судовому засіданні факт використання ОСОБА_4 зазначеного завідомо підробленого документа.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за вищевказаними фактами суд враховує наступне.

Зі змісту пунктів 1 та 2 частини першої статті 91 КПК випливає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до частини другої статті 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні факт підробки посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , не оспорювався. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_4 у використанні завідомо підробленого документа було виконано вимоги пункту 1 частини першої статті 91 КПК щодо встановлення події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Натомість суд вважає, що вимоги зазначеної правової норми в частині обвинувачення ОСОБА_4 у організації підроблення документа виконано не було. Зокрема, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 організував виготовлення посвідчення водія на його ім`я шляхом листування через мережу Інтернет, а також здійснення перерахування коштів невстановленій особі в сумі 150 доларів США. Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 отримав підроблене посвідчення водія на його ім`я через пошту.

Тобто виклад об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_4 злочину в цій частині здійснено поверхнево, без дотримання вимог пункту 1 частини першої статті 91 КПК.

Крім того, варто зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначив, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

У рішенні від 25.07.2000 р. у справі «Маттоціа проти Італії» ЄСПЛ зауважено, що обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті «b» частини третьої статті 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

У рішенні від 09.10.2008 р. у справі «Абрамян проти Росії» ЄСПЛ також зазначено, що деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Слід також зауважити, що у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 23.12.2005 р. «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями» роз`яснено, що відповідно до частини третьої статті 27 КК організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням, а також особа, яка утворила організовану групу або злочинну організацію чи керувала нею, або особа, яка забезпечувала фінансування чи організовувала приховування злочинної діяльності такої групи або організації.

У пункті 3 зазначеної постанови від 23.12.2005 р. роз`яснено, що при з`ясуванні змісту ознак, за якими особа може бути визнана організатором вчинення злочину (злочинів) у простих формах співучасті, потрібно виходити з того, що дії організаційного характеру полягають в об`єднанні дій інших співучасників і спрямуванні їх на вчинення одного чи декількох злочинів або в координації поведінки цих осіб.

Організація вчинення злочину (злочинів) може полягати в залученні співучасників усіх видів (виконавців, пособників, підбурювачів, інших організаторів) або лише одного з них (наприклад, виконавців) і здійснюватись у формі наказу, угоди, прохання, підкупу, доручення, замовлення тощо. Мета зберегти єдність співучасників для подальшої злочинної діяльності при цьому не ставиться.

Керування підготовкою злочину (злочинів) виявляється у спрямуванні дій виконавця, пособника, підбурювача на готування до одного чи декількох злочинів, а саме на: замовлення злочину; підшукування або пристосування засобів чи знарядь його вчинення; залучення співучасників, інструктування їх щодо виконання відповідних злочинних діянь; усунення перешкод та інше умисне створення умов для вчинення злочину, зокрема розроблення заходів щодо нейтралізації діяльності правоохоронних органів (організація підкупу працівника такого органу, застосування насильства до нього або його близьких, усунення з посади чи інше блокування його діяльності, яка може перешкодити реалізації злочинних намірів); визначення місць переховування співучасників після вчинення злочину та його знарядь, а також предметів, здобутих злочинним шляхом, тощо.

Керування вчиненням злочину (злочинів) передбачає спрямування зусиль інших співучасників на безпосереднє виконання діянь, що становлять об`єктивну сторону складу злочину (діяння виконавця), або на забезпечення такого виконання (діяння пособника та підбурювача). Воно може полягати в інструктуванні учасників злочину щодо виконання тих чи інших діянь, які становлять об`єктивну сторону складу злочину, або щодо забезпечення їх виконання, у координації злочинних дій співучасників (розставлення останніх на місці злочину, визначення послідовності їх дій, налагодження зв`язку між ними), у забезпеченні прикриття цих дій тощо.

Дії організатора злочину (злочинів) при простій формі співучасті належить кваліфікувати за статтею Особливої частини КК, якою передбачено відповідальність за вчинений злочин, із посиланням на частину третю статті 27 КК, а якщо він був одним із виконавців діянь, що становлять об`єктивну сторону складу цього злочину, без посилання на зазначену норму. Якщо ж особа брала участь у вчиненні одного злочину як організатор, а іншого як виконавець, пособник чи підбурювач, її дії в кожному випадку мають кваліфікуватися самостійно.

Як вже зазначено судом, вимоги пункту 1 частини першої статті 91 КПК щодо викладу об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_4 злочину в частині організації підробки посвідчення водія органами досудового розслідування не виконано. Зокрема, стороною обвинувачення, незважаючи на імперативну норму частини другої статті 92 КПК, не було надано суду відомостей, які б свідчили про здійснення відповідної переписки через мережу Інтернет, здійснення перерахування коштів (фінансування підроблення), а також отримання підробленого посвідчення водія поштою.

Посилання сторони обвинувачення на визнання ОСОБА_4 винуватості в частині організації підробки посвідчення водія суд оцінює критично. Зокрема, у постанові від 22.03.2018 р. (справа № 521/11693/16-к) Верховним Судом зроблено наступний висновок. Відповідно до частини третьої статті 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені статтею 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а стаття 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, частиною першою статті 18 КПК встановлено заборону самовикриття. Верховним Судом України у постанові від 09.06.2016 року (справа № 5-360кс15), зроблено правовий висновок, згідно з яким доказ, отриманий в результаті порушення принципу самовикриття, підлягає визнанню недопустимим згідно з вимогами пункту 6 частини другої статті 87 КПК. Крім того, положення кримінально-процесуального закону щодо заборони самовикриття кореспондуються з положеннями кримінально-процесуального закону щодо обов`язку доведення стороною обвинувачення складу злочину, а також з конституційними приписами, закріпленими у частині другій статті 62 Конституції України (ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину) та частині третій статті 62 Конституції України (усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь). На виконання зазначених конституційних приписів у частині другій статті 17 КПК зазначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При розкритті змісту поняття розумного сумніву суд вважає за доцільне звернути увагу на прецедентну практику ЄСПЛ. Зокрема, при оцінці доказів Європейський суд з прав людини керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18.01.1978 р., п. 161). При цьому така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростованих презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey), п. 100; рішення у справі «Єрохіна проти України» (Yerokhina v. Ukraine) від 15.11.2012 р., п. 52, «Бочаров проти України», п. 45). Разом з тим, ЄСПЛ констатовано, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження) (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (Ushakov and Ushakova v. Ukraine).

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог частини шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини першої статті 337 КПК, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_4 у вчиненні організації підроблення посвідчення, яке видається установою, і яке надає права, з метою його використання підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб. Зазначений висновок суду, як вже зазначено вище, ґрунтується на тому, що всупереч імперативній вимозі частини першої статті 92 КПК на виконання вимог пункту 1 частини першої статті 91 КПК, тобто доказуванню події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), остання органами досудового розслідування виконана не була. Як наслідок, на переконання суду, ОСОБА_4 відповідно до пункту третього частини першої статті 373 КПК за даним фактом (організація підроблення посвідчення, яке видається установою, і яке надає права, з метою використання його підроблювачем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358 КК) підлягає виправданню.
Разом з тим, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт використання ОСОБА_4 завідомо підробленого документа, про що судом вже зазначено вище. Зокрема, в судовому засіданні встановлено подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а саме: 23.08.2019 р. по вулиці Магістратській, 86 в місті Вінниці, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2109», д. н. з. НОМЕР_1 , достовірно знаючи, що посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , видане на його ім`я, є підробленим, пред`явив його працівникам поліції. Як вже було зазначено судом, зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні належними, достатніми та допустимим доказами в ході судового розгляду кримінального провадження. Тому суд вважає, що дії ОСОБА_4 за даним фактом охоплюються складом злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК, за ознаками використання завідомо підробленого документа.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к), на яку міститься посилання вище, також зазначено, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) Верховний Суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_4 на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру кримінального покарання суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 ККвстановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Отже, аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Згідно з приписами частини четвертої статті 174 КПК арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 р. на посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке заповнене на ім`я ОСОБА_4 , підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 в пред`явленому обвинуваченні, передбаченому частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України, визнати невинним і виправдати в зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Строк відбування кримінального покарання у виді штрафу рахувати з дня набрання даним вироком законної сили.

Арешт, накладений на посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_2 , яке заповнене на ім`я ОСОБА_4 , на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 р. скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 3140 (три тисячі сто сорок) гривень 20 копійок вартості проведення криміналістичних досліджень.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: