КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0009702 від 10 вересня 2018 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавленні волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуті частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2018 року та вироком Ірпінського міського суду Київської області від 18 грудня 2017 року, та остаточно призначено ОСОБА_5 до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з моменту проголошення вироку, зараховано йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 жовтня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, залишено без змін.
Обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та зменшити строк відбуття покарання.

На обґрунтування доводів щодо суворості покарання посилається на те, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував дані про його особу, яка має на утриманні неповнолітню дитину та батьків пенсіонерів.

Зазначає, що сумлінною працею та належною поведінкою забезпечуватиме свою родину та дасть належне виховання сину.

У судове засідання законний представник потерпілого не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, у зв`язку з чим, колегія суддів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе провести апеляційний розгляд за його відсутності.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Як установлено судом, 09 вересня 2018 року близько 15 години 55 хвилин, ОСОБА_5 проходив повз будинок АДРЕСА_3 , де побачив попереду себе раніше невідому йому малолітню ОСОБА_8 у якої на шиї помітив золоти ланцюжок.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , знаходячись позаду від малолітньої ОСОБА_8 , підійшов до неї та в момент, коли вона озирнулась, діючи умисно, з корисливих мотивів, різким ривком зірвав з шиї малолітньої потерпілої ОСОБА_8 ланцюжок із золота 585 проби масою 5 грамів, вартістю 7000 гривень 00 копійок, тобто відкрито викрав чуже майно, яке перебувало у малолітньої потерпілої ОСОБА_8 та належало потерпілій ОСОБА_9 , після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 7000 гривень 00 копійок.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який вважає вирок суду законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого увчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнавсебе винуватиму вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченогота юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував: ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який відповідно до ст.12 КУпАП є злочином середньої тяжкості; особу обвинуваченого, стан здоров`я, вік обвинуваченого, сімейний стан, те, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі і за умисні корисливі злочини проти власності, вчинив новий злочин проти власності, офіційно не працює, одружений та має на утриманні малолітню дитину 2011 року народження, батьків пенсійного віку, зареєстрований у м. Києві, проживає в Чернігівській області разом із батьками, за місцем реєстрації характеризується посередньо; обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття; обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо малолітньої дитини та прийшов до правильного висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Окрім того, суд першої інстанції, врахувавши те, що ОСОБА_5 має невідбуті частини покарання,призначені йому за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2018 року, яким остаточно призначено покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки за цим вироком та покарання призначене вироком Ірпінського міського суду Київської області від 18 грудня 2017 року за ч.1 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, зі звільненням, на підставі ст.75 КК України, від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, які виконуються самостійно, прийшов до правильного висновку про необхідність застосування правил ст.71 КК України.

Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 ККУкраїни, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання є законним і обґрунтованим, тому підстав для скасування вироку в частині призначення покарання та зменшення вказаного терміну, про що просить обвинувачений в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
При цьому судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, оскільки мета покарання у такому випадку не буде досягнута.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _____________ __________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3