Постанова

іменем України
19 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 236/887/18

провадження № 51-3764 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 вересня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 07 травня 2019 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красний Лиман Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вирокомКраснолиманського міського суду Донецької області від 19 вересня 2018 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим у таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у сховище, за обставин, викладених у вироку.
Як установив Суд, 10 березня 2018 року близько 17:30 ОСОБА_6 шляхом вільного доступу проник на огороджену охоронювану територію структурного підрозділу «Лиманське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (далі підприємство) та таємно, повторно викрав металобрухт, заподіявши підприємству матеріальної шкоди на суму 198,32 грн.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 07 травня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінив, виключив із вступної частини вироку посилання суду на наявність у ОСОБА_6 судимостей за вироками Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 листопада 2002 року та від 08 вересня 2004 року. У решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Засуджений вказує, що його дії слід кваліфікувати ч. 2 ст. 185 КК, а не за ч. 3 цієї статті, оскільки він потрапив на територію підприємства, яка не має суцільного паркану, знаків заборони, шляхом вільного доступу,а тому в його діях відсутня кваліфікуюча ознака «проникнення у сховище». Апеляційний суд, як вважає скаржник, порушуючи вимоги статей 370, 419Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), вищевказаних порушень суду першої інстанції під час ухвалення вироку не перевірив і своїх висновків належним чином не мотивував.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений підтримав касаційну скаргу; прокурор заперечував проти її задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 438 вказаного Кодексу передбачено, що Суд не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

Зі змісту поданої касаційної скарги видно, що скаржник по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, зазначає про неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірку на підставі статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 , який свою вину у вчиненні ним злочину за обставин, викладених прокурором в обвинувальному акті, не визнав, однак пояснив, що згоден з тим, що здійснив крадіжку, але без будь-якого проникнення на територію підприємства; показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які у суді пояснили, що у день події вони бачили як ОСОБА_6 зайшов на територію підприємства, де вчинив крадіжку металобрухту, а потім вони його затримали з викраденим майном на території, яку патрулювали; показань представника потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в березні 2018 року було виявлено крадіжку металобрухту з території підприємства, встановлено ОСОБА_6 , як особу яка вчинила крадіжку та проведено інвентаризацію викраденого; фактичних даних, що містяться упротоколахогляду від 10 та 13 березня 2018 року, протоколі слідчого експерименту від 29 березня 2018 року, висновку експертизи № 793 від 28 березня 2018 року,а також на підставі інших досліджених доказів, зміст яких детально викладено у вироку.
За таких обставин твердження засудженого про те, що він міг знайти металобрухт поза межами території підприємства є неприйнятними.
Не знайшли свого підтвердження і доводи засудженого щодо відсутності в його діях кваліфікуючої ознаки передбаченої ч. 3 ст. 185 КК «проникнення у сховище», оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, територія підприємства по периметру повністю огороджена бетонним парканом висотою 2 метри, має ворота, які вночі закриті, а вдень відкриваються, оскільки йде технологічний процес, крім того вночі територія додатково охороняється фізичними особами. Такі висновки суду підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , представника потерпілого ОСОБА_9 , фактичними даними, що містяться у протоколі огляду від 10 березня 2018 року, листі-повідомлені начальника підприємства від 13 березня 2018 року № 172/501.
Цим доказам суд дав належну оцінку і правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно та поєднане з проникненням у сховище. Підстав вважати кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК неправильною колегія суддів не вбачає.

Зазначена вище позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (провадження № 51-2436кмо18).
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.

Крім того, доводи щодо доведеності винуватості ОСОБА_11 та законності його засудження за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185КК, перевірялись апеляційним судом, який, належним чином умотивувавши своє рішення, залишив вирок місцевого суду в цій частині без зміни, а заявлені апеляційні вимоги без задоволення.Крім того, апеляційний суд обґрунтовано виключив із вступної частини вироку посилання суду на наявність у ОСОБА_6 судимостей за вироками Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 листопада 2002 року та від 08 вересня 2004 року, оскільки такі судимості відповідно до ч. 1 ст. 89 КК є погашеними. При цьому суд апеляційної інстанції належним чином мотивував свої висновки. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Доводи засудженого щодо порушення права на захист під час проведення слідчого експерименту Суд вважає неприйнятними з огляду на таке. Як вбачається зі змісту протоколувід 29 березня 2018 року, під час проведення слідчого експерименту слідчим дотримано вимог статей 223, 240 КПК, будь-яких зауважень щодо порядку його проведення у протоколі не міститься, протокол підписаний обвинуваченим, захисником та двома понятими. Крім того, у ході судових розглядів питання допустимості вказаного протоколу як доказу стороною захисту не порушувалось.

Отже, підстав для скасування судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі засудженого, немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які відповідно до ст. 438 КПК були би підставами для скасування або зміни судових рішень, в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги засудженого необхідно відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 19 вересня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 07 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3