Справа № 741/807/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/506/19
Категорія - ч. 1 ст. 122 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого- адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 05 травня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108, за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 на вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2019 року щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, працюючого водієм ПП «Агропрогрес», раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2019 року ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 76 КК України.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь Фінансового управління Носівської районної державної адміністрації 2039 грн. 88 коп.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 у відшкодування матеріальної шкоди 4 673 грн. 36 коп., та у відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Не погоджуючись з вироком суду захисник-адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду, та закрити відносно його підзахисного кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу злочину, оскільки вважає, що рішення суду винесене з грубим порушенням норм чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства, яке полягає у неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, а саме, у не застосуванні ч. 3 ст. 36 КК України, яке полягає у перевищенні меж необхідної оборони.

Вказує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не були взяті до уваги показання обвинуваченого з приводу його дій під час оборони від посягань одного з нападників відносно нього, обороняючись від яких був змушений нанести тілесні ушкодження одному з них, виключно з метою оборони, в зв`язку з чим вважає, що дії ОСОБА_10 необхідно було кваліфікувати за ч. 3 ст. 36 КК України, як перевищення меж необхідної оборони. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах кримінального провадження міститься підтвердження того, що ОСОБА_10 також було нанесено тілесні ушкодження, про що по даному факту були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000114 від 08 травня 2018 року. Вказує, що судом було проігноровано клопотання сторони захисту з приводу витребування з Носівського відділення поліції Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції Чернігівської області інформації про результати досудового розслідування щодо нанесення ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 04 травня 2018 року, чим допустив порушення вимог ч. 2 ст. 9 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі представника потерпілого-адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв`язку з м`якістю призначеного покарання та невідповідністю розміру стягнутої моральної шкоди, яка була заподіяна внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, представник потерпілого обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_10 не розкаюється у вчиненому, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції з`являвся до місця проживання потерпілого та погрожував йому розправою, в зв`язку з чим на даний час в Носівському районному суді Чернігівської області розглядається протокол про адміністративне правопорушення щодо дрібного хуліганства, вчиненого ОСОБА_10 , а тому представник потерпілого не погоджуючись з такою поведінкою останнього, просить призначити йому покарання з позбавленням його волі на визначений строк, та стягнути суму в розмірі 50000 грн., в якості відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок вчинення злочину.

Суд першої інстанції встановив, що 04 травня 2018 року ОСОБА_10 близько 23 год., знаходячись на присадибній ділянці поблизу господарства, розташованого в с. Коломійцівка, Носівського району, Чернігівської області, по вул. Шкільній, 60, в ході раптово виниклого конфлікту, з мотивів особистих неприязних стосунків, з метою заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, наніс один удар металевим гайковим ключем ОСОБА_8 в область лоба, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лоба з вдавленим переломом підлеглої кістки, яке спричинило тривалий, більше 21-го дня, розлад здоров`я та відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які просили задовольнити вимоги викладені в поданій ними апеляційній скарзі, позицію представника-потерпілого адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , які висловились на підтримання поданої апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції, думку прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, а подані апеляційні скарги без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом положень ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_10 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 гл.28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час перегляду кримінального провадження в апеляційному суді обвинувачений визнав вину частково, та стверджував, що його дії були необхідними для захисту свого життя та здоров`я від неправомірного посягання ОСОБА_8 .

Пояснив, що 04 травня 2018 року він працював на земельній ділянці поблизу господарства ОСОБА_11 . Через деякий час до нього підійшли ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а після зупинки трактора, останній, почав хватати його за руки та витягувати з кабіни, в зв`язку з чим між ними почалася сварка. Як ОСОБА_11 , так і потерпілий по відношенню до нього вели себе агресивно. ОСОБА_8 перший наніс йому удар в обличчя, після чого він, взявши ключа з кабіни трактора, захищаючись, почав відмахуватися від ударів ОСОБА_8 і навмисно наніс удар потерпілому.

Твердження захисника-адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що інкриміноване кримінальне правопорушення, останній не вчиняв, так як наніс тілесні ушкодження середньої тяжкості без умислу, а з метою самозахисту, спростовуються поясненнями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 наданими ними в судовому засіданні, та іншими матеріалами кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_8 , під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що 04 травня 2018 року побачив як ОСОБА_10 поїхав трактором на земельну ділянку для внесення хімічних добрив, після чого вони з ОСОБА_11 пішли до ОСОБА_10 з метою домовитися про те, щоб останній не вносив хімікатів, однак останній не бажав з ними розмовляти. Пізніше прийшов ОСОБА_14 та накинувся на ОСОБА_11 , а ОСОБА_10 накинувся на нього з кулаками, а потім побіг до трактора, і взявши там металевий ключ, ударив його по голові. Згодом до них прибігла теща та його дружина, яка і помітила розбите чоло, при цьому ОСОБА_10 відповідаючи на запитання дружини, підтвердив, що саме він наніс удар в область голови.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обґрунтовано послався й на показання свідка ОСОБА_11 який пояснив, що 04 травня 2018 року він разом з зятем - ОСОБА_8 підійшли до трактора, яким керував ОСОБА_10 для того щоб попросити останнього не користуватися гербіцидами, однак, він не бажав з ними говорити. Пізніше, коли прийшов ОСОБА_14 , то вдарив його в вухо, поваливши на землю, а ОСОБА_10 металевим блискучим предметом наніс удар ОСОБА_8 , в область лоба.

Також, відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , наданих в суді першої інстанції, 4 травня 2018 року він почув крики та прибіг на земельну ділянку, де були ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Він штовхнув ОСОБА_11 , поваливши його на землю та тримаючи останнього. Піднявшись через деякий час, він помітив, що ОСОБА_8 був у крові, а ОСОБА_10 тримав у руках металевий ключ.

З показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , наданих ними під час судового розгляду справи вбачається, що в їх присутності ОСОБА_10 підтвердив, що саме він металевим ключем вдарив ОСОБА_8 .

Пояснення вищевказаних свідків також підтвердив свідок ОСОБА_15 , та вказав, що приїхавши на місце конфлікту побачив, що голова ОСОБА_8 була у крові, а пізніше дізнався, що останнього вдарив його син.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, а ні з обвинуваченим, а ні з потерпілим особистих неприязних стосунків не мали, й інших обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань цих осіб, у справі не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, та з матеріалів провадження вбачається, що суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та ролі обвинуваченого при скоєнні кримінального правопорушення, у цих показаннях не вбачається, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав пояснення потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 належним та допустимим джерелом доказів.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_10 підтверджується іншими зібраними по кримінальному провадженню доказами, оголошеними і дослідженими в суді першої інстанції, зокрема:

- відомостями, щодо звернення потерпілого ОСОБА_8 за медичною допомогою 05 травня 2018 року в Носівську центральну районну лікарню з одержаними тілесними ушкодженнями, спричиненими в область голови 04 травня 2018 року;

- висновком судово-медичної експертизи від 23 травня 2018 року №100, згідно якого у ОСОБА_8 мають місце ушкодження у вигляді: відкритої непроникаючої черепно-мозкової травми, вдавлений перелом передньої стінки лобної пазухи зліва, одна забійна рана лобної ділянки голови зліва, струс головного мозку, стійка цефалгія, ушкодження спричинене дією тупого предмету з обмеженою поверхнею за механізмом удару. Вищеописані ушкодження, як такі, що спричинили тривалий, більше 21-го дня розлад здоров`я, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 у вигляді забійної рани лоба з вдавленим переломом підлеглої кістки спричинені дією тупого предмету з обмеженою поверхнею довгастої форми, на кшталт металевого прута, металевого гайкового ключа зігнутого у вигляді букви «Г», і могли виникнути 04 травня 2018 року близько 23 години. Вищеописані тілесні ушкодження не могли виникнути при падінні з висоти власного зросту. В момент отримання тілесних ушкоджень постраждалий, ймовірніше за все, знаходився у вертикальному положенні і був звернений обличчям до нападника. Тілесні ушкодження могли виникнути від однієї травматичної дії (т. 1, а.к.п. 162-165).

- даними протоколу проведення слідчого експерименту від 31 травня 2018 року та додатками до протоколу, в ході якого ОСОБА_10 у присутності понятих детально розповів та показав, як саме, та при яких обставинах він 04 травня 2018 року близько 23 год. 00 хв. на земельній ділянці в с.Коломійцівка, Носівського району, Чернігівської області наніс ОСОБА_8 удар металевим гайковим ключем в область голови (т. 1, а.к.п. 167-171);

- листом Калинівської сільської ради та копією Державного акту на право приватної власності на землю, з викладених відомостей в якому вбачається, що земельна ділянка на якій виник конфлікт та яку обробляє ОСОБА_10 йому не належить і дозволу на її використання він не отримував та земельний податок не сплачує(т. 1, а.к.п.180).

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я. З таким висновком погоджується і апеляційний суд, вважаючи його правильним.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 122 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_10 в кримінальному правопорушенні, за яке його притягнуто до кримінальної відповідальності.

Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду, вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником-адвокатом які вони висловили під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та у поданій стороною захисту апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_9 з приводу неправильної оцінки доказів судом у вироку є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту, з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_10 діяв в межах перевищення меж необхідної оборони.

Так, відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 2 ст. 36 КК України встановлено, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органу влади.

За ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про необхідну оборону» роз`яснено, що при розгляді справ про необхідну оборону необхідно з`ясувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Пунктом 5 цієї ж постанови роз`яснюється, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Отже, аналіз зазначених вище доказів спростовує версію захисника-адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що з врахуванням даних про особу потерпілого, його дій та поведінки під час обставин, що є предметом апеляційного розгляду, зокрема, того, що саме ОСОБА_8 напав на нього, а тому обвинувачений обґрунтовано сприйняв загрозу зі сторони потерпілого, як реальну, тобто, в нього виникло право на необхідну оборону, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 36 КК України є безпідставними, та також були предметом перевірки в суді першої інстанції, а висновки з цього приводу були достатньо вмотивовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

На думку колегії суддів, невизнання вини обвинуваченим та його доводи, що інкримінований злочин він не вчиняв, а захищався від нападу потерпілого, слід розцінювати як захисну позицію та прагнення уникнути кримінальної відповідальності.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому сторона захисту наголошує у своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, твердження обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 про недоведеність вини обвиинуваченого в зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у вчиненні даного злочину, належно перевірялися в судовому засіданні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Посилання захисника-адвоката ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_10 мав необхідність захищатися від протиправних дій з боку ОСОБА_11 , так як останнім йому були спричинені тілесні ушкодження у виді саден та гематом, в зв`язку з чим ОСОБА_8 наніс тілесне ушкодження металевим гайковим ключем, є такими, що не заслуговують на увагу та колегією суддів розцінюється як одна з захисних версій, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 , якого визнано потерпілим, не наносив ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а тому в останнього не було причин з яких би він мав захищатися сааме від ОСОБА_8 , а не від протиправних дій ОСОБА_11 .

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого саме за ч. 1 ст. 122 КК України

За таких обставин немає підстав вважати, що ОСОБА_10 необґрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, а тому необхідно скасувати вирок та закрити провадження щодо останнього, на чому наполягали обвинувачений та наголошував його захисник в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні ОСОБА_10 виду та міри покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, дані досудової доповіді наданої Носівським РС Філії ДУ «Ценрт пробації», згідно з якими виправлення ОСОБА_10 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб, наявність обставини, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання, а тому, на переконання колегії суддів, обґрунтовано прийшов до висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, та застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого та його представника з приводу м`якості призначеного обвинуваченому покарання, то вони є необґрунтованими.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд виходив із названих вимог закону, врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини кримінального правопорушення, наслідки його вчинення, дані про його особу, а також враховано обставину, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Виходячи з вищенаведеного, у колегії суддів немає підстав для визнання призначеного судом першої інстанції покарання м`яким, а тому апеляційна скарга за вищевикладених підстав задоволенню не підлягає.

Крім того, не знайшли свого вмотивованого обґрунтування вимоги представника потерпілого ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 з приводу підвищення суми моральної шкоди до 50 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 3,9 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року, із відповідними змінами, „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, в порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Виходячи з характеру вчинених ОСОБА_10 щодо ОСОБА_8 діянь, що призвели до втрати працездатності на певний строк, в зв`язку з чим потерпілий перебував на лікуванні, та після якого його загальний стан здоров`я погіршився, оскільки постійно відчуває головний біль, стійку цефалгію та негативні зміни в повсякденному житті, дискомфорт, а також з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду в частині відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_8 є виваженим, вмотивованим, та обґрунтованим, а визначена ним грошова сума відшкодування моральної шкоди є такою, яка є справедливою і достатньою для моральної компенсації потерпілому завданих йому моральних страждань від вчиненого кримінального правопорушення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час розгляду в суді першої інстанції, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 25 березня 2019 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4