Справа № 346/2651/18
Провадження № 1-кп/346/112/19
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Коломия кримінальну справу у кримінальному провадженні №0000055 від 01 червня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Григор`ївське Ясногорського району Тульської області РФ, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, судимого 13.06.2003 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 164, 75, 76 КК України до покарання у виді1 року обмеження волі із встановленням іспитового строку 1 рік, 04.12.2006 року Богодухівським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 164, із застосуванням ст.ст.75,76 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі із встановленим іспитовим строком 1 рік, 10.12.2009 р. Богодухівським районним Харківської області за ч.1 ст. 164 КК України до покарання у виді штрафу 1700 грн., 10.09.2013р. Богодухівським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу 510 грн., 10.12.2013 р. Богодухівським районним судом Харківської області за ч.1 ст. 164 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі, ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.02.2014р. пом якшено покарання до 1 року обмеження волі, проходив військову службу за мобілізацією на посаді механіка-водія 2 взводу 1 танкової роти танкового батальйону військової частини військової частини НОМЕР_1 у військовому званні старшина, у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

18.06.2015 року старшина ОСОБА_4 призваний Богодухівським РВК на військову службу за мобілізацією.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 18.12.2015 р. №43-РС старшину ОСОБА_4 призначено на посаду механіка-водія 2 взводу 1 танкової роти танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 18.12.2015 р. №81 обвинуваченого ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення даної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині обвинувачений ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України, Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 р. на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби обвинуваченому ОСОБА_5 достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

07.10.2016р. о 09 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_5 діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем постійного проживання в с. Максимівка Богодухівського району Харківської області, де проводив час на власний розсуд.

05.04.2017 р. обвинувачений ОСОБА_4 повернувся до військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) та приступив до виконання службових обов`язків.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 03.02.2018 р. №34 обвинувачений ОСОБА_5 виключений зі списків особового складу вищевказаної військової частини та вибув до нового місця служби військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_4 ).

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому правопорушенні визнав повністю та пояснив, що дійсно 07.10.2016р. о 09 год. 00 хв. умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, у зв`язку із з сімейними обставинами, залишив і не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , а знаходився за місцем постійного проживання в АДРЕСА_5 , де проводив час на власний розсуд. 05.04.2017 р. повернувся до військової частини польова пошта НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків. У вчиненому щиро розкаюється, просить суворо не карати, та застосувати до нього ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши їм положення ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позицій.

Вина обвинуваченого знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і його дії слід кваліфікувати за ст.407 ч.4 КК України як нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин (тривалістю понад один місяць), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При обранні міри покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнає його щире каяття та визнання вини в повному обсязі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого суд не знаходить.

За наявності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, зокрема, його матеріальний стан, стан здоров`я, що обвинувачений приймає безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, до обвинуваченого можливо застосувати ст.75 КК України звільнивши від відбування покарання з випробуванням. Таке покарання, на думку суду, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

В судове засідання від обвинуваченого ОСОБА_5 надійшла письмова заява про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», в якій зазначено, що він приймав участь в антитерористичній операції, тому просить застосувати до нього ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо конкретного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов"язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом"якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.

У п. 3 постанови зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Також, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд зазначає, що відповідно до ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суди мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Відповідно до частини першої ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він вправі прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням положень ч.2 ст. 50, ст. 65 КК України, які передбачають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчинення нових злочинів, з урахуванням вищенаведених обставин, які враховуються при призначенні покарання, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, тому, застосувавши ст. 75 КК України, його слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, що буде необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив застосувати до нього ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» так як має статус учасника бойових дій.

Відповідно до ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про застосування амністії в Україні» дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання законом про амністію чинності.

Обвинувачений ОСОБА_5 злочин вчинив в період з 07.10.2016р. по 05.04.2017 р., а Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 07.09.2017р.

Таким чином суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 Закону України "Про амністію у 2016 році", а тому в клопотанні обвинуваченого слід відмовити.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази по справі відсутні.

Судові витрати по справі відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 не обирався.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, -

ЗАСУДИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 ч.4 КК України і призначити покарання - 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України зобов"язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу відділу з питань пробації та виконання кримінальних покарань, повідомляти вищезазначений орган про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.76 КК України нагляд за засудженим ОСОБА_4 покласти на командира відповідної військової частини, а у разі звільнення з військової служби на орган пробації за місцем проживання засудженого.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.

В клопотанні ОСОБА_4 про застосування Закону України Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року та звільнення від покарання, відмовити.

Вручити сторонам кримінального провадження копію вироку негайно після його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Коломийський міськрайонний суд.

Суддя ОСОБА_1