Справа № 307/3404/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

24.10.2018 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів :

ОСОБА_1 ( головуючої),

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/181/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2018 року ( ЄРДР № 0000165 від 01.10.2016).

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, із повною загальною середньою освітою, одружений, працюючий сезонним робітником, раніше не судимий, визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Строк відбуття покарання постановлено рахувати з дня взяття ОСОБА_7 під варту.
Вирішено питання щодо речового доказу автомобіль марки "ЗІЛ - 131", н/з НОМЕР_1 передано ОСОБА_7 .
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати у сумі вісімсот вісімдесят гривень 40 коп. за проведення експертизи.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 у вигляді застави залишено без змін до вступу вироку в законну силу.
Зараховано засудженому ОСОБА_7 строк тримання його під вартою із 01.10. до 04.10.2016 у строк відбуття покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.
Ухвалено після вступу вироку в законну силу, заставу в сумі сорок одна тисяча триста сорок гривень, сплачену по квитанції № ПН169777, від 04.10.2016 р., повернути заставодавцю ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 30.09.2016 близько 20-ї год., керуючи власним автомобілем марки "ЗІЛ - 131", н/з НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку вулиці Миру, в урочищі "Яма", села Красна, грубо порушив вимоги п. п., 2.3. "б", 13.1. та 21.11 «б» Правил дорожнього руху, здійснюючи перевезення чотирьох стовбурів деревини та пасажирів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у кузові, що не обладнаний для перевезення пасажирів, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, не дотримався безпечного інтервалу, в результаті чого виїхав на правий край дороги де починався схил, втратив контроль над керуванням автомобіля і допустив його перекидання, внаслідок чого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження від яких померли. Суд дійшов висновку, що смерть ОСОБА_10 і ОСОБА_11 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого ОСОБА_7 , та кваліфікував дії останнього за ч. 3 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб. Зазначений висновок суд обґрунтовує показаннями потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , показаннями свідка ОСОБА_14 , протоколом огляду дорожньо-транспортної пригоди, схеми та фототаблиць до них від 01.10.2016 р, протоколом огляду транспортного засобу та фототаблиць до нього від 07.10.2016 р, висновками судово-медичних експертиз про причини смерті потерпілих ОСОБА_15 (№ 179 від 24.10.2016 р.) та ОСОБА_16 (№ 180 від 24.10.2016 р.), висновками авто-технічних експертиз від 26.10.2016 № 10/261 та № 10/262.

Не погоджуючись із вироком суду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі просить вирок Тячівського районного суду від 22.03.2018 скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 невинуватим через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості отримання таких доказів. Заперечує посилання суду на визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину. Стверджує, що в основу обвинувального вироку суд першої інстанції поклав докази, які є недопустимими, а винуватість ґрунтується на підставі лише припущень, а не на досліджених доказах.
Крім того, вважає, що при постановленні вироку були допущені процесуальні порушення, оскільки при формулюванні обвинувачення суд встановив обставини, які не співвідносяться із тими, що містяться у обвинувальному акті. Захисник зазначає, що суд першої інстанції у вироку зменшив межі висунутого в обвинувальному акті обвинувачення, але не навів підстав такого зменшення. Так, суд не зазначив порушення вимог п.п.1.5, 21.1, 21.6, 21.11 «а» ПДР та встановив порушення водієм вимог п.21.11. «б», у порушення якого водій ОСОБА_7 не обвинувачувався за обвинувальним актом.
Водночас, вважає висунуте обвинувачення необґрунтованим, недоведеним в судовому засіданні, а навпаки спростованим. Зазначає, що стороною обвинувачення бездоказово визначено статус осіб, які постраждали, як пасажирів, що перебували у кузові вантажного автомобіля, не обладнаного сидіннями. Для визначення у цьому випадку такого статусу, як пасажири, необхідні як об`єктивні, так і суб`єктивні дані, які б збігалися із законодавчим визначенням такого статусу, тобто з утворенням прав та обов`язків учасників дорожнього руху. У даному випадку, стверджує, що була самовільна посадка у кузов Сойми та Куцина, яка не може розглядатись як небезпечна для водія, оскільки за вимогами ПДР небезпека для руху водія виникає тоді, коли з`являється об`єктивна можливість виявити, що дії іншого учасника дорожнього руху не відповідають вимогам ПДР і загрожують безпеці руху. Окрім того, будь-яких прямих доказів того, що постраждалі здійснили посадку на вантаж, що був у кузові, сторона обвинувачення не надала, а під час розгляду справи показаннями водія ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 заперечено, що постраждалі сідали в кузов автомобіля і були пасажирами, їх показання жодним чином не були спростовані стороною обвинувачення. Також вважає необ`єктивним висновком судово-автотехнічної експертизи, оскільки така складена на підставі вихідних даних з постанови слідчого, з якою захист не був ознайомлений. Таким чином, не було враховано обставини, які б вплинули на його висновок, оскільки експертом не досліджувалось місце пригоди та механізм ДТП, який насправді мав місце, також вказаноі невірний час ДТП. З цих підстав сторона захисту вважає висновок авто технічної експертизи №10/261 від 26.10.2016 неналежним та недопустимим доказом, який сду безпідставно взяв до уваги.
Щодо причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та смертю учасників дорожнього руху, статус яких адвокат вважає «пішоходи», то такий зв`язок на його думку є опосередкованим, оскільки причиною такого наслідку як смерть потерпілих були самовільні дії цих осіб, що виразились у посадці у кузов автомобіля поза відома водія, внаслідок ігнорування ними ПДР, тобто мало місце настання нещасного випадку внаслідок необдуманих дій самих потерпілих. Одночасно адвокат зауважив, що це за умови, що сторона обвинувачення довела б, що потерпілі перебували у кузові. Захисник схильний до твердження, що потерпілі в момент перекидання автомобіля були на узбіччі дороги.
З огляду на це вважає, що обвинувачення та вирок суду першої інстанції не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, на неналежних та недопустимих доказах, що в діях ОСОБА_7 не встановлено об`єктивної сторони злочину, яка призвела до зазначених наслідків, тобто грубого порушення вимог п.2,3 б, 13.1 та 21.11 б Правил дорожнього руху. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, вказує на обов`язок суду дотримання цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, зазначає, що обвинувачення повинно довести «кожен факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів»

На апеляційну скаргу прокурор прокуратури Закарпатської області ОСОБА_17 подав заперечення. Вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, а вину обвинуваченого ОСОБА_7 вважає повністю доведеною дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження та показами свідків. Вважає необгрунтованими посилання захисника обвинуваченого на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та істотного порушення судом вимог кримінального-процесуального закону. На його думку, суд підставно відмовив стороні захисту в клопотанні про проведення повторної судової-автотехнічної експертизи, оскільки вважає, що частина питань, які захисник просив суд поставити на вирішення експерту, стосувались питань права. Водночас стверджує, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, доведена показами свідків, висновками експертиз та іншими письмовими доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Зазначає, що дії ОСОБА_7 судом вірно кваліфіковано за ч.3 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб. Вважає, що порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку, немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив апеляційну скаргу сторони захисту та підтримав подані апеляційному суду заперечення, перевіривши та вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Постановляючи вирок, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 268 КПК України повинен дати ствердну відповідь на коже питання, яке передбачено даною нормою закону та даючи оцінку доказам, винести законне та обгрунтоване рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції ці вимоги закону не дотримані.
Як дійшов висновку суд першої інстанції, ОСОБА_7 30.09.2016, близько 20-ї год., керуючи власним автомобілем марки "ЗІЛ - 131", н/з НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку вулиці Миру, в урочищі "Яма", села Красна, грубо порушив вимоги п. п., 2.3. "б", 13.1. та 21.11 «б» Правил дорожнього руху, здійснюючи перевезення чотирьох стовбурів деревини та пасажирів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у кузові, що не обладнаний для перевезення пасажирів, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, не дотримався безпечного інтервалу, в результаті чого виїхав на правий край дороги де починався схил, втратив контроль над керуванням автомобіля і допустив його перекидання, внаслідок чого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження від яких померли.
Однак, зазначені в обвинувальному акті, та в подальшому, викладені у вироку суду фактичні обставини, обвинувачений ОСОБА_7 заперечив, вказуючи, що потерпілі жодним чином не були у якості пасажирів, а супроводжували автомобіль з грузом, розчищаючи лісову територію для його проїзду. Коли керований ним автомобіль не зміг продовжити рух, нахилившись у сторону, він вийшов з нього, щоб подивитись, що є перешкодою руху, однак в цей момент, автомобіль почав перехилятися та перекинувся двічі. Потім було виявлено під дровами потерпілих.
Не зважаючи на заперечення вини обвинуваченим, суд першої інстанції у вироку не навів які саме докази доводять те, що потерпілі були пасажирами транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 , та що цей транспортний засіб їхав грунтовою дорогою в розумінні такої відповідно до ПДР України. Разом з тим, встановлено, що транспортний засіб пересувався вільною від заростів територією лісу, яку й не можна віднести до лісової дороги.
Між тим, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, у ньому не вказано місце вчинення злочину, хоча встановлено, що місцем події є лісовий масив, попри це, в обвинувальному акті зазначено, що водій керуючи у напрямку вул. Миру у с. Красна не дотримав правил дорожнього руху.
Як пояснив водій ОСОБА_7 , він на прохання повинен був відвезти із лісу деревину на вул. Миру у с. Красна. Однак, віддаль від місця події з лісового масиву до вул.Миру, в обвинувальному акті не зазначена, не має таких відомостей і у матеріалах кримінального провадження доданих до обвинувального акту під час судового розгляду, також і не міститься у вироку.
Крім того, вирок не містить які саме докази вказують на те, що потерпілі були пасажирами транспортного засобу. Як ствердила сторона захисту, у кабіні разом з водієм ОСОБА_7 було двоє пасажирів, які були очевидцями події, однак одного з них судом допитано не було. Отже суд допустив неповноту у з`ясуванні фактичних обставин події.
Апеляційний суд констатує, що у вироку не наведено мотивів з яких суд виходив, які б ствердно вказували на докази, що доводять вину ОСОБА_7 у висунутому обвинуваченні. При цьому, місцевий суд вважаючи, що водій ОСОБА_7 не допустив порушення правил дорожнього руху, про які зазначено в обвинувальному акті, мав мотивувати з яких підстав виходив, що такі порушення правил дорожнього руху обвинуваченим не були допущені та чи вплинули вони на обсяг обвинувачення.
Таким чином слід дійти висновку, що вирок ухвалений на неповно з`ясованих фактичних обставинах та які також і не викладені у формулюванні обвинувачення, без чого вирок суду побудований на неконкретному обвинуваченні, а тому є необгрунтованим та вказує на істотне порушення вимог КПК України які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване рішення.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає апеляційну скаргу захисника обгрунтованою, однак вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване рішення.
З наведених підстав вирок як необгрунтований та передчасний підлягає скасуванню на підставі ст. 409 ч.1 КПК України, а обвинувальний акт - призначенню на новий судовий розгляд на стадію підготовчого судового провадження для вирішення питання про його прийняття з урахуванням положень ст. 291, ст. 91 КПК України.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2018, яким ОСОБА_7 визнано винним за ч.3 ст. 286 КК України скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: