Справа № 464/3249/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/288/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та процесуального прокурора ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м.Львова від 03 березня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ,
з участю прокурора ОСОБА_10 ,
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України та призначено покарання: за ч.2 ст.187 КК України сім років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна, за ч.3 ст.357 КК України арешт строком три місяці.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання сім років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з 24.03.2017 року. Строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 з 24.03.2017 року до 03.03.2018р. зарахувати з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_9 тримання під вартою залишено без змін.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 187, ч.3 ст.357 КК України та призначено покарання: за ч.2 ст.187 КК України сім років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна, за ч.3 ст.357 КК України арешт строком три місяці
На підставі ч.1 та ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання за ч.3 ст.357 КК України та покарання призначеного вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21.09.2017р. у виді 3 років позбавлення волі більш суворим покаранням за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання сім років шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_12 рахувати з 03.03.2018р.
На підставі ч.4 ст.70 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зарахувати покарання відбуте за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21.09.2017р., а саме з 01.04.2017р. по 03.03.2018р., при цьому, строк з 01.04.2017р. по 21.09.2017р., підлягає зарахуванню з розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (згідно вироку Залізничного районного суду м. Львова).
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком суду першої інстанції, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , попередньо домовившись між собою, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, 19.03.2017 року близько 02:00 год., перебуваючи біля будинку № 34 по вул. Зубрівській у м. Львові, з корисливих мотивів, підійшовши до потерпілого ОСОБА_13 здійснили напад на нього з погрозою застосування насильства, a саме ОСОБА_7 , демонструючи предмет, схожий на пістолет та погрожуючи його застосуванням потерпілому ОСОБА_13 , спільно з ОСОБА_9 відкрито заволоділи майном останнього, a саме: мобільним телефоном марки «Nokia 5130 Express Music», вартістю 900 грн., в якому знаходилась SIM карта оператора мобільного зв`язку «Лайф», вартістю 30 грн., на рахунку якої була 1 гривня, грошовими коштами в сумі 1100 грн. та паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_13 .
Крім цього, ОСОБА_9 за попередньою змовою в групі осіб з ОСОБА_7 , 19.03.2017 року, близько 02:00 год., перебуваючи біля будинку № 34 по вул. Зубрівській у м. Львові, під час вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 , незаконно заволоділи паспортом громадянина України на ім`я останнього.
Окрім цього, ОСОБА_9 , будучи особою, яка раніше вчиняла розбій, за попередньою змовою в групі осіб з ОСОБА_7 , маючи умисл на відкрите заволодіння чужим майном, 19.03.2017 року близько 23:00 год., перебуваючи біля будинку № 16а по вул. Гн. Хоткевича у м. Львові, з корисливих мотивів, підійшовши до потерпілого ОСОБА_14 , здійснили напад на нього з погрозою застосування насильства, a саме ОСОБА_7 , демонструючи предмет, схожий на пістолет, та погрожуючи його застосуванням потерпілому ОСОБА_14 , спільно з ОСОБА_9 відкрито заволоділи майном останнього, a саме: мобільним телефоном марки «Samsung Star», вартістю 1600 грн., в якому знаходилась SIM карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 30 грн., на рахунку якої було 4 гривні та наручним годинником марки «Романсон», вартістю 1500 грн..

Не погоджуючись з цим вироком захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.
Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуваний вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України. Кримінальне провадження №0000872 щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України закрити. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 01 квітня 2017 року по день набрання вироком законної сили.
Захисник ОСОБА_6 вважає, що оскаржуваний вирок суперечить фактичним обставинам кримінального провадження, які було встановлено під час судового розгляду.
Так, ОСОБА_15 заперечив свою причетність до інкримінованих йому злочинних діянь,надавши в ході судового розгляду покази про те,що не вчиняв будь-яких злочинних діянь щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в групі із ОСОБА_9 . Стороною обвинувачення прямих та неспростовних доказів винуватості ОСОБА_16 не здобуто. Згідно показів ОСОБА_9 слідує, що інкриміновані злочинні дії він вчиняв із іншою особою, а ОСОБА_16 він випадково зустрів 19 березня 2017 року та заходив із ним до кафе.
На переконання сторони захисту не можуть сприйматися як допустимі докази протоколи впізнання ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ,оскільки дані особи ніколи раніше ОСОБА_16 не зустрічали до 19 березня 2017 року,тому їх упевненість є сумнівною. А судячи із обставин справи то ні ОСОБА_13 ні ОСОБА_14 не мали можливості роздивитися ту особу,що вчинила злочин із ОСОБА_9 .
Звертає увагу, що на момент проведення впізнання ОСОБА_15 вже тривалий час перебував у СІЗО, а тому він своїм зовнішнім видом суттєво відрізнявся від інших осіб,що їх разом із ОСОБА_15 було надано на впізнання.
Стверджує, що в ході судового розгляду не було здобуто жодних законних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_15 у інкримінованих злочинах. Тому ОСОБА_7 слід виправдати, а оскаржуваний вирок,в частині визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України та засудження скасувати.
Прокурор ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених через його м`якість. Ухвалити новий вирок, яким
ОСОБА_9 призначити покарання за ч.2 ст.187 КК України у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна; за ч.3 ст.357 КК України у виді трьох місяців арешту. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_9 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (у редакції Закону України №838-VIII) період із 24.03.2017 до 20.06.2017. Із 21.06.2017 строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 рахувати з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі (в редакції Закон України № 2046-УІІІ).
ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.187 КК України у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна; за ч.3 ст.357 КК України у виді трьох місяців арешту. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарання за даним вироком та покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21.09.2017 у виді 3 років позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна.
Прокурор у справі не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , вважає оскаржуваний вирок суду незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.
Зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_9 за ч.2 ст.187 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього особистого належного йому майна судом, в тому числі, визнано як пом`якшуючу обставину щире каяття останнього у вчиненні кримінальних правопорушень.
Однак, поза увагою суду залишився той факт, що протягом судового розгляду цього кримінального провадження ОСОБА_9 умисно заперечував факт вчинення спільно із ним кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_17 (не зважаючи на те, що при проведенні досудового розслідування цього кримінального провадження безпосередньо вказував на ОСОБА_16 ), та такий умисно вводив суд в оману, вказуючи в своїх показах на іншу особу, а не на ОСОБА_16 , як свого співучасника. Крім цього, ОСОБА_9 заперечив факт викрадення паспорта у ОСОБА_13 , що, однак, було доведено за результатами судового розгляду, а відтак, така пом`якшуюча обставина, як щире каяття особи є відсутньою.
Стверджує, що судом належним чином не надано оцінки характеристиці ОСОБА_9 , з якої вбачається, що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності. На момент вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень мав непогашену судимість. Крім цього, з показів наданих в ході судового розгляду ОСОБА_9 повідомив, що вчиняв розбійні напади на прохання свого спільника, з метою отримання грошових коштів, в тому числі для придбання алкогольних напоїв. Наведене свідчить про підвищену суспільну небезпеку такої особи, який без будь-якої на те реальної необхідності, та за найменшим приводом готовий вчинити тяжкий злочин.
Звертає увагу, що призначене судом покарання ОСОБА_9 не відповідає вимогам ст.65 КК України, належним чином не вмотивоване, винесене без врахування конкретних обставин справи, так як не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, з огляду на його м`якість.
Підкреслює, що при призначенні покарання ОСОБА_18 судом жодним чином не мотивовано призначення останньому покарання за вчинені розбійні напади в межах нижньої межі санкції ч.2 ст.187 КК України.
Висновок суду про необхідність призначення саме такого покарання ОСОБА_18 , на думку сторони обвинувачення, не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, згідно з якими при призначення покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного. Відтак, призначене судом покарання є явно несправедливим через його м`якість.
Зокрема, судом у неповній мірі взято до уваги характеристику ОСОБА_16 , яка є виключно негативною. Відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин, а також попередні судимості останнього. Причин та умов, за яких були вчинені дані кримінальні правопорушення, а також підвищену суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень - розбійних нападів. А тому, визначаючи покарання ОСОБА_18 за ч.2 ст.187 КК України суд невірно прийшов до висновку про достатність саме такого покарання.
Крім цього, на думку сторони обвинувачення, при визначенні остаточного покарання ОСОБА_18 за сукупністю злочинів за оскаржуваним вироком та вироком Залізничного районного суду м. Львова від 21 вересня 2017 року (яким ОСОБА_16 також визнано винним у вчиненні розбійного нападу) , судом необгрунтовано застосовано принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням.
Прокурор у справі стверджує, що злочини, які вчинив ОСОБА_15 із застосуванням предмета, схожого на пістолет, вчинені з прямим умислом та корисливим мотивом, є тяжкими відповідно до ст.12 КК України, та становлять підвищену суспільну небезпеку за характером вчинення таких, а тому при визначенні остаточного покарання ОСОБА_18 справедливим було б застосувати саме принцип часткового складання покарань за оскаржуваним вироком та вироком Залізничного районного суду м.Львова від 21 вересня 2017 року.
Зазначає, що мало місце застосування закону, який не підлягає застосуванню. Згідно вироку суду ОСОБА_9 , відповідно до ч.5 ст.75 КК України (в редакції, що була чинною на час застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою), зараховано строк попереднього ув`язнення з 24 березня 2017 року до 03 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Посилання суду на ст.5 КК України у цій частині вважає безпідставним.
Наголошує, що попереднє ув`язнення має триваючий характер і застосовувалося щодо ОСОБА_9 як до 20.06.2017 (тобто під час дії ч.5 ст.72 КК України у редакції Закону України №838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі), так і після того, починаючи з 21.06.2017 (коли набрав чинності Закон України №2046-VIII, яким ч.5 ст.72 КК України викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі), останньому необхідно було зарахувати у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі лише до 20.06.2017 (з урахування принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а із 21.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, тобто за правилами ч.5 ст.72 КК України у редакції Закону України №2046-VIII (відповідно до принципу прямої дії закону).
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 , а також обвинувачений ОСОБА_19 і його захисник ОСОБА_11 підтримали апеляційну захисника ОСОБА_6 та заперечили апеляційну скаргу прокурора. Прокурор підтримав подану апеляційну скаргу прокурора у провадженні з мотивів у ній наведених, апеляційну скаргу захисника заперечив.
Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення прокурора, вивчивши матеріали провадження, встановила наступне.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінований йому злочинів є вірним і підтверджується зібраними та дослідженими судом належними і допустимими доказами, та у апеляційних скаргах захисника та прокурора не оспорюється.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, і є обґрунтованим.
Покликання захисника ОСОБА_6 у апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи є безпідставне та нічим не підтверджено.
Так, незважаючи на заперечення ОСОБА_9 факту вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України у групі з ОСОБА_7 , таке підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_13 , показаннями потерпілого ОСОБА_14 та даними протоколів пред`явлення особи для впізнання від 10.04.2017 року, з яких вбачається, що потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_13 серед пред`явлених їм для впізнання осіб впізнали ОСОБА_7 , як особу, що вчинила щодо них злочин.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності законних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 були предметом розгляду суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відтак апеляційні покликання захисника щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції з їх оцінкою.
Щодо зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання ОСОБА_7 , то слід зазначити, що згідно із правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17, провадження № 13-31кс18) якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст.5 КК України не допускається.
Згідно із ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального закону, призначивши покарання за сукупністю злочинів зважаючи на вирок Залізничного районного суду від 21 вересня 2017 року (а.с.81-82), зарахувавши термін попереднього ув`язнення з 01 квітня 2017 року (момент затримання ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001298 за ч.1 ст.187 КК України) лише по 03.03.2018 року.
Таке трактування кримінального закону є невірним, і суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказане. Залік періоду досудового тримання під вартою слід визначати з урахуванням положень ст.532 КПК України набрання судовим рішенням законної сили. Тобто застосування правил ч.5 ст.72 КК України (у редакції Закону № 838-VIII) має місце з моменту попереднього ув`язнення з 01 квітня 2017 року (моменту затримання ОСОБА_7 ) по 15 березня 2019 року день проголошення ухвали апеляційного суду, що є днем набрання вироком законної сили.
Щодо апеляційних доводів прокурора у справі щодо м`якості призначеного обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , то слід зазначити наступне.
Положення ч.2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Оскаржуваним вироком остаточне покарання для ОСОБА_9 та ОСОБА_7 призначено на строк сім років шість місяців позбавлення волі із конфіскацією майна для кожного. На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно призначив покарання у межах санкції більш тяжчої статті, яка ставиться у провину обвинуваченим, таке покарання не є мінімальним, воно відповідає вимогам ст.ст.50, 65, 70 КК України і є достатнім та необхідним для виправлення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ..
Отже апеляційні доводи, що наводить прокурор ОСОБА_8 у частині збільшення для обвинувачених строку покарання для ОСОБА_20 на шість місяців, та для ОСОБА_7 на один рік і шість місяців, на переконання колегії суддів є як мінімум недоречними, необґрунтованими та не заслуговують на увагу.
Також, апеляційні вимоги прокурора щодо зарахування обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 строку покарання із 21.06.2017 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі не узгоджуються із вказаною вище правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17, провадження № 13-31кс18), а тому є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Таким чином, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду приходить до переконання про те, що апеляційні доводи захисника ОСОБА_6 щодо зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність підлягають до задоволення, в решті апеляційні вимоги захисника, як і апеляційна скарга прокурора у повному обсязі,- не підлягають до задоволення.
Також на підставі вищезазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17, провадження № 13-31кс18) колегія суддів у відповідності до ч.2 ст.404 КПК України вважає за необхідне змінити вирок суду щодо ОСОБА_9 в частині перерахунку строку зарахування покарання та зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 у строк покарання увесь строк перебування під вартою з моменту затримання з 24.03.2017 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задоволити частково, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Сихівського районного суду м.Львова від 03 березня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.
На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_9 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 24.03.2017 року по 15.03.2019 року включно, тобто по день вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 01.04.2017 року по 15.03.2019 року включно, тобто по день вступу вироку в законну силу, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті вирок місцевого суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженими - у той самий строк з моменту отримання її копії.

Головуючий :
Судді :