Провадження № 1-кп/520/70/19
УХВАЛА

18.01.2019 року м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду кримінальне провадження №0000562 від 08.03.2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Одеси, громадянин України, українець, с середньо-спеціальною освітою, офіційно не працевлаштований, в силу ст.89 КК України вважається таким, що не має судимості, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
В теперішній час виникла необхідність у вирішенні питання про доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки строк дії попередньої ухвали суду закінчується.
Прокурор вважав за необхідне продовжити строки тримання під вартою ОСОБА_3 , оскільки щодо нього є обґрунтоване обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі до 8 років, а також наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, спрямовані на спроби переховуватися від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на свідків. При цьому прокурор не назвав жодного доказу в обґрунтування наведених ним ризиків.
Захисник заперечив проти продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_3 має постійне місце проживання в м.Одесі, мати і сестру, є батьком малолітньої дитини, для утримання якої треба працювати, а ризики прокурором названі по КПК України, але не доведені. На підставі цього захисник заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на нічний домашній арешт.
Обвинувачений повністю підтримав клопотання захисника.
Прокурор заперечив проти зміни запобіжного заходу.
Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані сторонами матеріали, суд дійшов висновку про те, що подальше тримання під вартою обвинуваченого є недоцільним. При цьому суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.176 КПК України сторона захисту довела в суді, що існують обставини, які є достатніми для переконання, що більш м`який вид запобіжного заходу ніж тримання під вартою зможе запобігти ризикам, які зменшилися. При цьому прокурор не переконав суд, що більш м`який вид запобіжного заходу не зможе забезпечити належної поведінки обвинуваченого.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ як джерело права Європейську Конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини.
Так, з рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року в справі "Смирнов проти Росії" вбачається, що питання щодо того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав тримання під вартою обвинуваченого повинні оцінюватися в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних її обставин. Тривале ж утримання під вартою людини може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак, інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Саме на національні судові органи покладається обов`язок забезпечувати розумність строків тримання обвинуваченого під вартою. Для цього суди повинні розглянути всі факти на користь, і проти існування громадського інтересу, який, при належному обліку принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід норми про повагу до особистої свободи.
Як вбачається з обвинувального акту і доданих до нього матеріалів, досудове розслідування у справі було закінчено у формі складання обвинувального акту і направлення його до суду. З моменту закінчення досудового розслідування слідчі дії по збору доказів у справі не проводяться. Отже, підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, буде незаконно впливати на свідків та потерпілого або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню чи вчиняти новий злочин відпали або значно зменшилися. Більш того, прокурору не відомо місце знаходження особи, яка отримала тілесні ушкодження ОСОБА_6 та не в змозі забезпечити явку цього та інших свідків з боку обвинувачення. ОСОБА_7 , в свою чергу, під час досудового розслідування не виявив бажання бути потерпілим, а тому він має стату свідка.
Зазначені обставини свідчать про те, що подальше тримання під вартою обвинуваченого не буде розумно виправданим, навіть з оглядкою на суспільний інтерес. В даному випадку відносно обвинуваченого повинен дотримуватися принцип свободи, оскільки подальше утримання його під вартою аж до розгляду справи в суді по суті пред`явленого йому обвинувачення, буде фактичним відбуванням обвинуваченим покарання за злочин, у вчиненні якого він ще не визнаний винним (ст.62 Конституції України).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 6 квітня 2000 року у справі "Лабіта проти Італії" щодо оскарження тривалості тримання під вартою, зазначено, що уповноважені органи держави тричі розглядали питання щодо подальшого тримання обвинуваченого під вартою і відмова звільнити його обґрунтовувався існуванням важливих доказів його провини, тяжкості злочину, небезпекою здійснення тиску на свідків і можливістю фальсифікації доказів.
Мотиву однієї лише тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , недостатньо для вирішення питання на користь подальшого його тримання під вартою, оскільки такий висновок буде суперечити рішенню Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається єдиною і обов`язковою підставою для застосування взяття під варту.
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 вважається таким, що не має судимості в силу ст.89 КК України, має родину, реєстрацію і постійне місце проживання, є батьком малолітньої дитини, у вихованні якої приймає участь. Обвинувачений тримається під вартою без обвинувального вироку тривалий строк з 26.09.2018 року. Разом з тим, прокурор в суді не надає докази, має труднощі в організації забезпечення явки свідків з боку обвинувачення, що є підставою для відкладення судових засідань, а доказова вага досліджених письмових доказів зменшується.
Отже, при таких обставинах суд не вбачає необхідності в подальшому утриманні обвинуваченого під вартою, і вважає, що інший вид запобіжного заходу, а саме, домашній арешт у нічний час в достатній мірі забезпечить мету запобіжного заходу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.331, 176, 177, 181, 194, 369-372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання захисника задовольнити.
Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на домашній арешт, зобов`язавши його знаходитися за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.00 год. до 06.00 год. наступного дня.
Визначити строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту: ОСОБА_3 до 12.00 години 18.03.2019 року.
Виконання ухвали та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на правоохоронні органи по місцю проживання обвинуваченого, а саме, на Київський ВП в м.Одесі ГУНП України, якому відповідно до вимог ст.181 КПК України необхідно негайно поставити обвинуваченого на облік, про що повідомити суд.
Ухвала виконується негайно після її оголошення, а тому обвинувачений підлягає звільненню з під варти в залі суду.
Копію ухвали після її оголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.
Копію ухвали відправити до КУ «Одеський ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області» для відома.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1