справа № 489/1550/19
кримінальне провадження
№1-кс/489/776/19
УХВАЛА
Іменем України

25 березня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

за участю:
слідчого ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва клопотання слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 про арешт майна

встановив:
Слідчим відділом Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000956 від 19.03.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 273 КК України, а саме за фактом порушення правил безпеки на вибухонебезпечних об`єктах.

Слідчий, за погодженням з прокурором, звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно у вигляді АЗС, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Авангардна, 6/8, в якій зберігається пальне, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий обґрунтовує своє клопотання тим, що за адресою: м. Миколаїв, вул. Авангардна, 6/8, розташована заправна станція, яка здійснює заправку автомобілів бензином та дизелем. Вказаний об`єкт розташований поблизу пішохідних та проїзних частин вулиць, де велике скупчення людей і відсутність належного пожежно-технічного обладнання та неналежне використання механізмів, устаткуванні підвищеної небезпеки, а також порушення правил безпеки на вибухонебезпечному об`єкті, що створює загрозу загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків.

Відповідно до змісту положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. При цьому, відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, серед іншого, повинно бути зазначено підстави і мету арешту майна та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна із долученням документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується для досягнення дієвості кримінального провадження.

Норми, викладені у ст.132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати перевірити можливість досягнення дієвості кримінального провадження без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження, що узгоджується із п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, відповідно до якої при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч.2 ст. 170 КПК України).

Диспозиція ч. 1 ст. 273 КК України передбачає порушення правил безпеки на вибухонебезпечних підприємствах або вибухонебезпечних цехах особою, яка зобов`язана їх дотримувати, якщо воно створило загрозу загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків або заподіяло шкоду здоров`ю потерпілого.

З наданих слідчим доказів до клопотання не вбачається факту безпосередньої діяльності АЗС, не встановлено, що зазначений об`єкт належить до об`єктів підвищеної небезпеки та здійснює реалізацію бензину чи дизельного пального, що унеможливлює ідентифікацію такого об`єкту, як об`єкту підвищеної небезпеки, оскільки згідно протоколу огляду місця події було встановлено, що колонки для подачі палива вимкнені, а доступ до приміщень біля колонки на час огляду відсутній. Про діяльність АЗС слідчому відомо з пояснень ОСОБА_4 , який звернувся із заявою до правоохоронних органів, проте дані відомості не перевірені слідчим та не доведені в ході розгляду клопотання.

Крім того, не здобуто слідчим доказів, що свідчать про порушення на об`єкті правил безпеки особами, які зобов`язані їх дотримуватись, що в свою чергу створює загрозу загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009 N7 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини проти безпеки виробництва» поняття «шкода здоров`ю потерпілому» (ч.1 ст. 271, ч.1 ст.272, ч.1 ст.273, ч.1 ст.274, ч.1 ст. 275 КК) охоплює випадки, пов`язані із заподіянням особі середньої тяжкості чи легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Як поняття «загроза загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків» (ч.1 ст. 272, ч.1 ст. 273, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 275 КК) необхідно розуміти такі зміни у стані виробничих об`єктів, підприємств, внаслідок яких виникає реальна небезпека життю людей або реальна небезпека заподіяння (настання) шкоди вказаним у цих статтях благам.

Як «інші тяжкі наслідки» (ч.2 ст. 271, ч.2 ст. 272, ч.2 ст. 273, ч.2 ст. 274, ч.2 ст. 275 КК) слід розуміти випадки заподіяння тяжких тілесних ушкоджень хоча б одній людині, середньої тяжкості тілесних ушкоджень двом і більше особам, шкоди у великих розмірах підприємству, установі, організації чи громадянам, а так само тривалий простій підприємств, цехів або їх виробничих дільниць.

З викладеного вбачається, що будь-яких належних доказів або відомостей про наявність обставин, визначених диспозицією ч. 1 ст.273 КК України, які б могли підтвердити наявність об`єктивної сторони злочину, що стало в подальшому підставою для вилучення зазначеного майна, слідчим в клопотанні та в судовому засіданні не наведено.

Так, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання, оскільки слідчим не доведено необхідність такого арешту, не встановлено, що майно на яке він просить накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а також не доведено наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України.

Керуючись ст.ст. 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя

постановив:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області про арешт майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1