УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
10 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 2604/124/2012
провадження № 51-272 км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палатиКасаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
законного представника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргамизасудженого ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року ОСОБА_9 .
ВирокомДніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року засуджено
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя м. Києва, раніше не судимого,
за пунктами 4 і 6 ч. 2 ст. 115 Кримінального Кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років без конфіскації майна,
за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років без конфіскації майна.
Вирішено питання про запобіжний захід, цивільні позови, судові витрати та речові докази.
Як встановив суд, ОСОБА_8 27 серпня 2011 року близько 17:30 перебуваючи у квартирі за місцем свого проживання в м. Києві у стані алкогольного сп`яніння, на прохання ОСОБА_10 розрахуватися з нею за надані інтимні послуги завдав їй скляною сільничкою удар у ліву виличну ділянку голови, від чого остання впала на підлогу, після чого упродовж 40-60 хвилин наніс їй 54 удари ножем у різні частини тіла, від яких вона померла зазнаючи особливих страждань.
Вчинивши умисне вбивство ОСОБА_10 ОСОБА_8 таємно викрав із її сумочки грошові кошти в сумі 100 гривень.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 13 листопада 2017 року апеляцію законного представника засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок районного суду без змін.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та його законний представник ОСОБА_7 просять судові рішення скасувати, а кримінальну справу закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року,через однобічність та неповноту дізнання, досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Аргументуючи свої вимоги засуджений та його законний представник вказують на порушення під час досудового слідства права ОСОБА_8 на захист, який на момент вчинення злочину був неповнолітній, а також на застосування до нього, його законного представника та свідка ОСОБА_11 недозволених методів ведення слідства, що, на їхню думку, вказує на недопустимість здобутих досудовим слідством доказів.
Наголошують на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу в незаконному складі та при наявності підстав для закриття справи цього не зробили.Одночасно звертають увагу Верховного Суду (далі Суд) на відсутність у матеріалах справитехнічних записів та протоколівсудових засідань у суді апеляційної інстанції.
Крім того, просять скасувати постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді взяття під варту та про призначення судово-психіатричної експертизи,а також постанову цього суду від 26 жовтня 2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, оскільки такі були прийняті судом без участі засудженого та його захисника.
Також, відповідно до ст. 23-2 КПК 1960 року просять Суд винести окрему ухвалу стосовно відповідальних службових осіб, які вчинили протиправні дії ОСОБА_9 ..
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 398 КПК 1960 року, касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу у разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Однак не вправі втручатись у судові рішення на підставах однобічності або неповноти слідства чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, суд виходить з фактичних обставин, установлених у вироку.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ОСОБА_8 та його законний представник ОСОБА_7 посилаються на неповноту й однобічність слідства,невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, просять дати доказам по справі іншу оцінку, ніж ту яку їм надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_10 вчиненому з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів, а також у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) за встановлених судом обставин відповідає матеріалам справи та ґрунтується на доказах, ретельно перевірених в судовому засіданні й детально наведених у вироку.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні вказаних злочинів суд першої інстанції обґрунтував оголошеними під час розгляду справи показаннями ОСОБА_8 , які він давав на досудовому слідстві в присутності захисника, показаннями потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , оголошеними в порядку ст. 306 КПК 1960 року показаннями свідка ОСОБА_14 , дослідженими в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_7 , показаннями експерта ОСОБА_15 , а також даними протоколів огляду місця події від 29 та від 30 серпня 2011 року, протоколу відтворення обстановки та обставин події із застосуванням технічних засобів від 30 серпня 2011 року, даними постанов про визнання предметів речовими доказами та про їх приєднання до кримінальної справи від 11 вересня та від 23 грудня 2011 року, протоколу допиту неповнолітнього підозрюваного від 30 серпня 2011 року, проведеного із застосуванням відеозйомки, даними висновків СМЕ № 101/2162/2 від 23.12.2011, СМЕ № 655 мб від 03.10.2011, СМЕ № 4940 від 31.08.2011, висновками експертів № 665 мб від 04.10.2011, № 669 мб від 26.09.2011, № 676 мб від 27.09.2011, № 659 мб від 27.09.2011, № 657 мб від 03.10.2011, № 651 мб від 25.09.2011, № 653 мб від 22.09.2011, № 649 мб від 03.10. 2011; даними актів стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 461 та стаціонарної судово-наркологічної експертизи № 66 від 22 листопада 2011 року.
Суд першої інстанції ретельно перевірив зібрані докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну правову оцінку. Всі ці докази узгоджуються між собоюі не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому місцевий суд вмотивовано обґрунтував ними доведеність обвинувачення висунутого засудженому та правильно кваліфікував його дії за пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115 тач. 1 ст. 185 КК.
Що стосується доводів касаційних скарг про застосування до ОСОБА_8 недозволених методів слідства, то вони спростовуються наявною в матеріалах справи постановою прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва від 17 вересня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо працівників Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК (т. 14 а. с. 101), та постановою слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу прокуратури м. Києва від 30 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження № 0000106 від 25.07.2013 розпочатого за заявою ОСОБА_7 щодо неправомірних дій судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_16 за ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 375 КК, секретаря Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_17 за ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК, працівників прокуратури Дніпровського району м. Києва - ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_21 за ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 367 КК, співробітників Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві за ст. 126 КК, судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_22 за ознаками ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК (т. 14 а. с 142).
Твердження засудженого та його законного представника про порушення на досудовому розслідування права на захист ОСОБА_8 у зв`язку із невідповідністю процедури призначення захисника ОСОБА_23 вимогам ст. 47 КПК 1960 року, та, відповідно, недопустимості доказів здобутих з його участю, були предметом ретельної перевірки при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, які надали на них вичерпні відповіді.
Зокрема, перевіривши вказані доводи сторони захисту ці суди встановили, що призначення на досудовому слідстві захисником ОСОБА_24 адвоката ОСОБА_23 , який на той час не входив до адвокатського об`єднання, не є істотним порушенням у розумінні ст. 412 КПК, оскільки останній мав посвідчення адвоката та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю і вступив у справу як захисник на підставі ордеру за згодою засудженого та його законного представника ОСОБА_7 ,а у подальшому в ході досудового слідства та в суді надавав ОСОБА_8 необхіднуправову допомогу і здійснював захистйого інтересів відповідно до своїх професійних обов`язків.
За таких обставин суди правомірно визнали допустимими докази зібрані під час досудового слідства за участю захисника ОСОБА_23 , яким надали належну правову оцінку з урахуванням положень КПК 1960 року.
Доводи касаційних скарг про постановлення судових рішень у справі незаконним складом суду при їх перевірці судом касаційної інстанції не знайшли свого підтвердження.
Як вбачається з протоколів судових засідань в матеріалах справи, у разі відсутності або неявки в судові засідання когось із сторін судові засідання переносилися.
У судовому засіданні 1 лютого 2017 року суд апеляційної інстанції,перевіривши доводи заявленого законним представником ОСОБА_7 відводускладу колегії суддів,визнав його безпідставним та керуючись положеннями статей 54, 55, 57 КПК 1960 року вмотивованою ухвалою відмовив у його задоволенні.
Отже, доводи законного представника ОСОБА_7 у касаційній скарзі щодо обмеження її прав у вирішенні питання про відвід складу колегії суддів апеляційного суду не знайшли свого підтвердження.
Безпідставними також є і посилання в касаційних скаргах сторони захисту про відсутність у матеріалах справи протоколів судових засідань та технічних носіїв інформації із зафіксованим перебігом судового процесу в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 9 ст. 362 КПК 1960 року у випадку проведення судового слідства в суді апеляційної інстанції ведеться протокол судового засідання та здійснюється фіксація технічними засобами.
Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 7 грудня 2016 року законний представник засудженого - ОСОБА_7 , заявила клопотання про необхідність проведення судового слідства, яке колегією суддів апеляційного суду було задоволено і у всіх наступних судових засіданняху справі вівся протокол судових засідань та здійснювалась їх фіксація технічними засобами (т.13 а. с. 225).
Постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 31 серпня 2011 року про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді взяття під варту, про призначення судово-психіатричної експертизи та постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, про скасування яких просять в своїх касаційних скаргах засуджений та його законний представник, в силу положень ст. 383 КПК 1960 року не можуть бути предметом касаційної перевірки, оскільки нормами цього Кодексу передбачений інший порядок їх оскарження.
Під час апеляційного розгляду справи колегія суддів дала відповіді на всі доводи викладені в апеляційній скарзі представника засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_7 , які по суті є аналогічними доводам, викладеним у поданих ними касаційних скаргах.
Ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Підстав для винесення окремої ухвали в порядку ст. 23-2 КПК 1960 року Судом не встановлено.
Під час касаційної перевірки колегією суддів не встановлено порушень норм матеріального або процесуального права, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і були підставами для їх зміни чи скасування, а тому касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.
Разом із тим, враховуючи положення ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі-Закон № 838VIIІ) та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 29 серпня 2018 року, колегія суддів вважає за необхідне в порядку ст. 395 КПК 1960 року ухвалу апеляційного суду змінити ОСОБА_25 у строк покарання термін його попереднього ув`язненняв період з 21 червня по 13 листопада 2017 року, тобто поденьнабрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, іу зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання звільнитизасудженого ОСОБА_8 з-під варти в залі суду.
Керуючись статтями 394 396, 398 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.
В порядку ст. 395 КПК 1960 рокуухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року щодо ОСОБА_8 змінити.
На підставі ч. 5 ст.72 ККу редакції Закону №838-VIII зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання у виді позбавлення волі термін його попереднього ув`язнення в період з 21 червня 2017 року по 13 листопада 2017 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті ухвалу залишити без зміни.
Звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду у зв`язку з повним відбуттям покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК уредакції Закону № 838-VIII.
УхвалаВерховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3