Ухвала
Іменем України
09 квітня 2019 року

м. Київ
справа № 199/5622/18
провадження № 51- 1355 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця м. Дніпро, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2019 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно із вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 31 березня 2018 року, близько 16 год., знаходившись разом з ОСОБА_6 в приміщенні кухні за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де під час вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, під час конфлікту з останньою, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_6 держаком лопати один удар в ліву область обличчя, заподіявши їй тяжке тілесне ушкодження, що спричинило розлад здоров`я, пов`язаний зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину, у вигляді проникаючого поранення склери лівого ока з рваною раною склери від 9-ти до 2-х годин умовного циферблату годинника, з проривом рогівки, з розвитком в посттравматичному періоді ендофтальміту (гнійного запалення внутрішніх оболонок очного яблука), внаслідок чого було проведено оперативне втручання - евісцерація лівого ока (видалення). Після вчинених злочинних дій ОСОБА_5 залишив потерпілу на місці події.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити ухвалу апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та призначити ОСОБА_5 за ч.1 ст.121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, покласти на нього виконання відповідних обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК.

На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник зазначив у скарзі про те, що:
як суд першої так і суд апеляційної інстанції мали за можливе застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК, адже в провадженні містяться достатні пом`якшуючі покарання обставини, дані про його особу, дані про стан здоров`я, які в повному обсязі не були враховані при призначенні покарання.
У частині доводів про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, захисник зазначив про те, що:
призначене обвинуваченому покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість;
судами не враховано пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, наявність тяжких захворювань у обвинуваченого, що він жодного разу не ухилявся від органів досудового розслідування, відвідував судові засідання навіть після постановлення вироку, не притягувався до кримінальної відповідальності та раніше працював в правоохоронних органах, проходив службу в зоні АТО.
Крім того, у скарзі захисник також посилається на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду провадження, зокрема, що суд в ухвалі не мотивував свої висновки щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував пом`якшуючі обставини, якими визнав щире каяття і активне сприяння розкриттю обставин кримінального правопорушення, дані про його особу, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, має статус учасника бойових дій, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів;

- дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується посередньо, офіційно непрацевлаштований і не має постійного джерела доходу, перебуває на профілактичному обліку як особа, яка допускає насильство в сім?ї.
Крім того, суд врахував характер та ступінь тяжкості наслідків вчиненого обвинуваченим правопорушення, що потягло непоправну втрату потерпілою лівого ока та думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому лише реального покарання.
Врахувавши зазначені обставини, суд керуючись вимогами статей 50, 65 КК, дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції передбаченої ч. 1 ст.121 КК та не знайшов правових підстав для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом та застосування до обвинуваченого положень статей 75, 76 КК, оскільки виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції останнього від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скарги, в тому числі й ті, що в обвинуваченого наявні тяжкі захворювання, що він жодного разу не ухилявся від органів досудового розслідування, відвідував судові засідання навіть після постановлення вироку, раніше працював в правоохоронних органах, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , під час розгляду якого, апеляційний суд, доводи апеляційної скарги про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
При цьому, апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що вирок районного суду щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання за ч.1 ст.121 КК необхідно змінити, призначити йому 5 років позбавлення волі та застосувати до його підзахисного положення статей 75, 76 КК.

Як вбачається із ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі та зазначив, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд відповідно до ст. 65 КК у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, наслідки у вигляді втрати потерпілою лівого ока, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, офіційно непрацевлаштований, має статус учасника бойових дій, перебуває на профілактичному обліку як особа, яка допускає насильство в сім`ї, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання і відсутність обтяжуючих обставин, та призначив покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд, визнавши обгрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, зазначив також мотиви про те, що ті обставини, що обвинувачений не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, має статус учасника бойових дій та позитивні характеристики за місцем проживання, не дають підстави для призначення більш м`якого покарання.
При цьому апеляційний суд дійшов переконливого висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах позбавлення волі протягом визначеного судом строку, а призначене йому покарання, за своїм видом та розміром слід вважати справедливим, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин щодо жінки, якій спричинив непоправні наслідки, перебуває на профілактичному обліку як особа, яка допускає насильство в сім`ї.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеню тяжкості, даних про особу обвинуваченого та доводів касаційної скарги захисника, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі, і яке за своїм розміром є мінімальним покаранням, передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК.
Суд вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання, виходивши з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, і яке є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого

та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Апеляційний суд, розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , в цілому дотримався вимог ст. 419 КПК, проаналізував доводи апеляційної скарги захисника та з урахуванням висновків суду першої інстанції не знайшов підстав для застосування положень статей 75, 76 КК і обґрунтовано залишив апеляційну скаргу в цій частині без задоволення.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих доводів для зміни судових рішень та застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 , відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3