Справа №766/9936/18
н/п 1-кп/766/1593/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , провівши підготовче судове засідання на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні за №0000874 від 06.04.2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Даний обвинувальний акт з додатками, відносно ОСОБА_5 надійшов для розгляду до Херсонського міського суду Херсонської області. До обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід не застосовано.
У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити справу до судового розгляду, вважав, що обвинувальний акт складений відповідно до вимог КПК України, підстав для закриття чи зупинення кримінального провадження немає, справа підсудна Херсонському міському суду Херсонської області.
Обвинувачений та його захисник не заперечували проти призначення справи до судового розгляду.
Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.
Пунктом 3 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Так як ч.2 ст.19 Конституції України та ч.1 ст.9 КПК України, передбачає, те що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Звідці, то відповідно під поняттям «відповідати вимогам КПК України», слід розуміти відповідати також вимогам Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимогам інших актів законодавства.
Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, крім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Тобто Закон зобов`язує прокурора, слідчого встановити всі обставини, що дають підстави для законного і неупередженого висновку про наявність в діях особи ознак злочину і ці обставини, прокурор повинен встановити і зазначити у обвинувальному акті.
Відповідно до ст.129 КК погроза вбивством визнається окремим злочином, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.
Тому відповідно до ч.2 ст.9 КПК України прокурор, слідчий повинні встановити і відповідно зазначити у обвинувальному акті не тільки обставини здійснення погрози, а також обставини які дають підстави вважати цю погрозу конкретною і реальною. Реальність погрози визначається достатністю підстав побоюватися її виконання. Особливе значення має сприйняття погрози потерпілим, що багато в чому залежить від за спрямованості умислу та мотиву цієї погрози. В цьому випадку важливе значення має встановлення на досудовому слідстві обставин, які вказують на мотив дій обвинуваченого, оскільки саме з наявності мотиву реальність погрози оцінюється під час погрози потерпілим і сприймається як реальною, чи ні. Крім того, саме за мотивом цей злочин відрізняється від інших злочинів наприклад, хуліганство.
Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_5 , обвинувачується в тому, що він 06 квітня 2018 року близько 09 години 30 хвилин, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , а саме, поблизу першого під`їзду вказаного будинку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, під час сварки з ОСОБА_4 , хапаючи її за руки, затягнув її до приміщення під`їзду вказаного будинку, де, в ході раніше виниклої сварки, притиснувши її до стіни почав закривати їй рота, щоб вона не кричала та стиснувши рукою шию намагався її душити, та сказав що її задушить. Потім лівою рукою дістав ніж з кишені штанів та направив його до обличчя потерпілої ОСОБА_4 , та шляхом демонстрації ножа, у безпосередній близькості від обличчя ОСОБА_4 , висловив у словесній формі погрозу вбивством на її адресу, тобто враховуючи вчинені ОСОБА_5 дії і його поведінку, об`єктивно свідчили про реальність погрози, тому ОСОБА_4 , мала реальні підстави побоюватися здійснення погрози вбивством з боку ОСОБА_5 , і дійсно цього побоювалася.
Вищевказані дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.129 КК України, а саме погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.
Разом з тим, у висунутому ОСОБА_5 обвинуваченні за ч.1 ст.129 КК України, відповідно до обвинувального акта, не сформульовано фактичні обставини щодо суб`єктивної сторони правопорушення, а саме щодо мотивів, спрямованості умислу, мети кримінального правопорушення, адже саме з цього можливе встановлення факту реальності сприйняття погрози потерпілою.
Суд вважає не встановлення цих обставин на досудовому слідстві, чи не зазначення їх прокурором, є суттєвим порушення ч.2 ст.9, а відповідно і ст.291 КПК України.
Крім того, такий підхід порушує право обвинуваченого на захист, про що прямо вказується в пунктах "а" та "b" ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Практика Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Абрамян проти Росії», «Камасінскі проти Австрії», «Матточіа проти Італії», «Даллос проти Угорщини») вказує на необхідність у кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явлення особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду, а право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинувачених мати можливість підготуватися до захисту.
У рішенні від 25.07.2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що.. . обвинувачений має бути негайно і детально проінформований про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. При цьому відзначає, що ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 Конвенції, так як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення... що гарантує право на справедливий судовий розгляд, відповідно до п.1 цієї статті та є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Без встановлення, чи не зазначення цих суттєвих фактичних обставин кримінального правопорушення, обвинувачення не може вважатися повним і детальним обвинуваченням.
З викладеного слідує, що обвинувачення ОСОБА_5 за ч.1 ст.129 КК України не сформульовано належним чином, зазначені суттєві недоліки обвинувального акту не дають можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою та унеможливлює якісний і повний захист від пред`явленого обвинувачення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З урахуванням того, що судовий розгляд відповідно до ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а наведені вище недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_5 , позбавляють суд можливості призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду та розглянути його по суті, тому суд приходить до висновку про необхідність повернення обвинувального акту з додатками прокурору.
Керуючись ст.ст.9, 110, 291, 314, 337, 369, 372 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000874 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України - повернути керівнику Херсонської місцевої прокуратури.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Херсонської області через Херсонський міський суд Херсонської області протягом семи днів з дня її оголошення.

СуддяОСОБА_1