Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 листопада 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000107 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дюксин Костопільського району Рівненської області, мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з вищою освітою, пенсіонерки, раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Деражне Костопільського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, розлученого, непрацюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_7 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 07 травня 2018 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1275 грн.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1275 грн.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
У пред`явленому обвинуваченні за ч. ч. 1, 3 ст. 358 КК України ОСОБА_6 виправдано за недоведеністю в діях обвинуваченого складу злочину із закриттям кримінального провадження.
Відмовлено в задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування збитків.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за попередньою домовленістю між собою і ОСОБА_9 , матеріали щодо якого були виділені в окреме провадження, шляхом обману незаконно заволоділи транспортним засобом, який, згідно Закону України Про гуманітарну допомогу, надійшов до органу соціального захисту населення для видачі інвалідам (за їх бажанням) безоплатно, за наступних обставин.

В кінці лютого 2006 року ОСОБА_5 та її покійний чоловік ОСОБА_10 домовились із жителем с. Дюксин Костопільського району - ОСОБА_9 про передачу останньому грошової винагороди за використання його можливості, як інваліда 2 групи, отримати транспортний засіб, що мав надійти до Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області, як гуманітарна допомога.
ОСОБА_6 за згодою з ОСОБА_5 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, що мав надійти до Головного управління праці та соціального захисту населення для передачі інваліду 2-ї групи ОСОБА_9 , від імені останнього виготовив заяву на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 24 лютого 2006 року, згідно якої ОСОБА_9 доручає ОСОБА_6 доставити гуманітарний автомобіль від громадянина Нідерландів ОСОБА_11 на митну територію України, та передав її відповідальній особі Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області, отримавши доручення на перевезення на митну територію України автомобіля марки AUDI А 4 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
16.03.2006 року ОСОБА_6 перевіз транспортний засіб на митну територію України.
На початку серпня 2006 року ОСОБА_6 виготовив від імені ОСОБА_9 заяву на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 03 серпня 2006 року з проханням забезпечити ОСОБА_9 позачергово, безкоштовно автомобілем марки AUDI А 4 1998 року випуску, який надійшов на адресу Головного управління праці та соціального захисту населення з Нідерландів від ОСОБА_12 в якості гуманітарної допомоги для подальшої передачі самому ОСОБА_9 .
На підставі довіреності, виданої ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , останній 05.08.2006 року зареєстрував вказаний автомобіль марки AUDI А 4 1998 року випуску в МРЕВ ВДАІ, отримавши при цьому реєстраційні номерні знаки НОМЕР_2 .
В подальшому, за попередньої домовленості з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , ОСОБА_6 транспортний засіб ОСОБА_9 не передав, а всупереч вимог Закону України Про гуманітарну допомогу та Постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 р. № 999 Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, користувався ним особисто. На початку березня 2008 року ОСОБА_6 здійснив реалізацію зазначеного автомобіля марки AUDI А 4 1998 року випуску, а отримані кошти використав на власні потреби, завдавши державі в особі Головного управління праці та соціального захисту населення в Рівненській області шкоди на загальну суму 29044,82 грн.
За ч. ч. 1, 3 ст. 358 КК України ОСОБА_6 виправдано через недоведення стороною обвинувачення, що заяви на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 24 лютого 2006 рокута від 03 серпня 2006 року, виготовлені ОСОБА_6 від імені ОСОБА_9 , є офіційними документами, оскільки вони не відповідають вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК України, і розцінюються як один із етапів вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Судом перекваліфіковано дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 190 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 зазначає, що в її діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки їй не було відомо про незаконні дії ОСОБА_6 по виготовленню підроблених заяв від імені ОСОБА_9 , про що, на її думку, свідчить відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких доказів, як і доказів, які б підтверджували, що привезений автомобіль ОСОБА_9 перебував на балансі та обліку в органах соціального захисту населення. Вказує, що проведення домовленостей з ОСОБА_9 про отримання автомобіля за його чергою та коштів за вказані послуги не являються кримінальним правопорушенням і не підпадають під ознаки ч. 1 ст. 11 КК України. Доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, а сам вирок ухвалено на основі недопустимих доказів та без належного з`ясування в судовому засіданні доказів, покладених в основу обвинувального вироку, зокрема, щодо встановлення розміру завданої шкоди та правильності визначення потерпілої особи. Зазначає, що судом належно не досліджено ряд доказів, які б свідчили про те, що автомобіль передавався донором, як гуманітарна допомога, безпосередньо ОСОБА_9 , у зв`язку з чим просить скасувати вирок відносно неї, як незаконний, і за відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрити кримінальне провадження.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , який погоджується з апеляційною скаргою ОСОБА_5 , однак, як обвинувачений, даний вирок не оскаржував, думку прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання ОСОБА_5 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду, а також доводи щодо відсутності в її діях умислу на незаконне заволодіння шляхом обману автомобілем, який призначався для ОСОБА_9 інваліда трудового каліцтва, спростовуються зібраними у справі доказами і не заслуговують на увагу.
З технічного носія інформації перебігу судового розгляду провадження вбачається, що свідок ОСОБА_9 , який, згідно висновку МСЕК, перебував з 24.02.1998 року на транспортному обліку в Головному управлінні праці та соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, взимку 2006 року погодився на пропозицію покійного чоловіка ОСОБА_5 ОСОБА_10 продати свою чергу на автомобіль за 600 доларів США, яким будуть користуватися Дерев`янки. Після смерті ОСОБА_10 даним питанням почала займатися його дружина - ОСОБА_5 , яка надавала йому підписувати різні документи та обіцяла, що передасть за це 1000 доларів США після доставки автомобіля. Жодним транспортним засобом він не користувався, кошти отримав від обвинуваченої через свою дружину. Через деякий час до нього приїхав син обвинуваченої з проханням оформити довіреність на керування автомобілем, а пізніше сама ОСОБА_5 , яка, внаслідок відчудження автомобіля, схилила його до написання заяви в міліцію про угон транспортного засобу та його розшук.

Зазначені показання свідка ОСОБА_9 узгоджуються і з показами обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечив, що пригнав з-за кордону автомобіль для ОСОБА_9 та допоміг поставити його на облік, та з показаннями свідка ОСОБА_13 дружини ОСОБА_9 , котра підтвердила про домовленість її чоловіка із ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про отримання чоловіком, як інвалідом, що перебував на обліку в Головному управлінні праці та соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, гуманітарної допомоги у вигляді автомобіля, яким будуть користуватися обвинувачені, за що йому була обіцяна грошова винагорода. Свідок стверджує, що вказаним питанням займалася ОСОБА_5 , з якою ОСОБА_9 зустрічався в м. Рівне та підписував документи для отримання автомобіля, хоча сам жодного дня ним не користувався. Обіцяні кошти за транспортний засіб було отримано через рік в сумі 1000 доларів США, а також 300 доларів за видачу довіреності на користування вказаним автомобілем.

Згідно показань свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_9 перебував на обліку в Головному управлінні праці та соцзахисту населення для отримання автомобіля. До управління надійшли документи, що ОСОБА_9 , як інваліду, з-за кордону мають намір надати гуманітарну допомогу у вигляді транспортного засобу, який, за дорученням останнього, доставив ОСОБА_6 з Нідерландів.
Факт шахрайського заволодіння транспортним засобом марки AUDI А 4 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , котрий надійшов саме Головному управлінню праці та соціального захисту населення з Нідерландів від ОСОБА_12 в якості гуманітарної допомоги для подальшої передачі самому ОСОБА_9 , підтверджено показами свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які купували вказаний автомобіль без належного оформлення документів на купівлю-продаж зазначеного транспортного засобу, власником якого являвся інвалід ОСОБА_9 .
Вказаний факт також підтверджується заявами на ім`я начальника Головного управління праці та соціального захисту населення від 24 лютого та 03 серпня 2006 року, складеними від імені ОСОБА_9 , згідно яких ОСОБА_9 доручає ОСОБА_6 доставити гуманітарний автомобіль на митну територію України, та висновком експерта, відповідно до якого вищевказані заяви виконані ОСОБА_6 ( т. 2 а.с. 242, 243, 225-229), що свідчить про намір ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , шляхом домовленостей з ОСОБА_9 про отримання автомобіля за його чергою і проведенням за це оплати, заволодіти чужим майном.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані, відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнання яких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до ст. 190 КК України шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження.

Покликання ОСОБА_5 щодо проведення домовленостей між нею та ОСОБА_9 про отримання автомобіля за його чергою і проведення за це оплати, що виключає, на її думку, будь-який склад злочину, передбачений КК України, є необгрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать, що ОСОБА_5 шляхом обману заволоділа чужим майном.

Згідно Закону України Про гуманітарну допомогу, товари (предмети), що ввозяться (пересилаються), як гуманітарна допомога, підлягають першочерговому безкоштовному спрощеному декларуванню митним органам України відповідними установами та організаціями незалежно від форми власності, з обов`язковим проставленням у товаросупровідних документах, вантажних митних деклараціях клейма Гуманітарна допомога. Продаж заборонено. За бажанням інвалідів головні управління соціального захисту можуть забезпечувати автомобілями, ввезеними в Україну і визнаними в установленому порядку гуманітарною допомогою, без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі.
З досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що, відповідно до протоколу засідання комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України від 15.06.2006 року № 26/ГД-2721/К, наказу Головного управління від 02.08.2006 року № 280 та накладної № 227, ОСОБА_9 04.08.2006 року особисто було видано позачергово безоплатно автомобіль марки AUDI А 4 1998 року випуску на десятирічний строк, визначений з дати видачі, із зняттям з транспортного обліку без права передачі керування члену сім`ї, про що свідчить його власноручний підпис.
ОСОБА_9 отримав автомобіль на підставі п. 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями та ст. 3 Закону України Про гуманітарну допомогу, однак особисто вказаним автомобілем не користувався.
Твердження ОСОБА_5 щодо відсутності доказів на підтвердження перебування вказаного автомобіля на балансі та обліку в органах соціального захисту населення та невстановлення реальної вартості автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки наявні докази кримінального провадження свідчать, що вартість гуманітарного автомобіля марки AUDI А 4 1998 року випускувизначена у митній декларації митним органом форми 2 МД, а в бухгалтерському обліку отримання та видача гуманітарних автомобілів для інвалідів відображається по дебету субрахунку 812 Видатки за іншими джерелами власних надходжень та кредиту субрахунку 712 Доходи за іншими джерелами власних надходжень.
Оскільки, згідно чинного законодавства, привезений автомобіль, вартість якого визначена митним органом станом на момент отримання - 29044,82 грн, що підтверджується повідомленням про транзитне переміщення, видане Ягодинською митницею, перебував на обліку в органах соціального захисту населення, тому, на думку колегії суддів, судом належним чином обґрунтовано, що шкода завдана саме Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації.

Не заслуговують на увагу і покликання апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінки ряду доказів, які свідчать про передачу автомобіля, як гуманітарної допомоги, донором безпосередньо ОСОБА_9 , оскільки всі докази досліджені за участі учасників судового розгляду в суді першої інстанції, що підтверджується технічним звукозаписом, та взяті до уваги при винесенні обвинувального вироку.

При обранні покарання ОСОБА_5 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких судам, з врахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання), його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку, матеріальний стан) належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, і тим, які активно сприяли розкриттю злочину, тощо.
Зокрема, взяв до уваги, що вчинений злочин законом віднесений до категорії злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_5 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, звільнивши її, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 07 травня 2018 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду засудженою протягом трьох місяців з дня вручення їй копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3