Справа № 496/1486/18
Провадження № 1-кп/496/87/19

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
У провадженні Біляївського районного суду Одеської області перебуває зазначене вище кримінальне провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні від прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області надійшло клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 строком на 60 днів, при цьому прокурор посилався на обставини викладені у письмовому клопотанні про продовження строку тримання під вартою.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, але був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи.

Обвинувачена та її захисник у судовому засіданні заперечували проти вказаного клопотання прокурора. Також обвинувачена у судовому засіданні заявила усне клопотання та просила суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченої та її захисника, дослідивши клопотання та надані докази, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

А також суд приймає до уваги прецедентне право Конвенції щодо чотири базових прийнятних підстави для відмови у звільненні особи з під варти. Доцільність залишення під вартою особи, яка підозрюється в скоєнні тяжкого злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з її особливими характеристиками.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».
Так, ст. 5 Рекомендації Комітету Європи від 27.06.1980 "Про взяття під варту до суду" зауважується на тому, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу повинна бути санкція за злочин вчинений обвинуваченим, тобто чим більш сувора санкція передбачена за злочин поставлений обвинуваченому в вину тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо нього.
Тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання її винною, з огляду на особу обвинуваченої, визначає вірогідність переховування від органів розслідування та /або суду.
Приймаючи до уваги принцип презумпції невинуватості, правил поваги свободи особи, враховуючи те, що інші характеризуючи данні ніж зібрані досудовим розслідуванням, що можуть мати значення, стороною захисту не надані, окрім заперечення, а також те, що обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою спливає 17.03.2019 р., а до вказаного терміну судове провадження не може бути завершено, також суд приймає до уваги особу обвинуваченої ОСОБА_7 , її вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, а також звертає увагу на те, що вона раніше не судима, також суд враховує тяжкість інкримінованого їй злочину, остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання тільки у вигляді позбавлення волі, суд приходить до висновку про необхідність відступу від правил поваги свободи особи, а також вважає, що застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, враховує те, що вона у судовому засіданні ще не була допитана, вину не визнає, а також з метою уникнення ризиків того, що вона, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, вчинить інший злочин, а також з метою недопущення незаконно впливати на свідків та потерпілого.

Щодо клопотання обвинуваченої про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, то на даний час, суд не вбачає підстав для зміни обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, оскільки колегія суддів вважає, що тільки тримання під вартою, на теперішній час, може запобігти ризику переховуватись від суду, впливати на свідків та перешкодить вчиненню інших злочинів обвинуваченою.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої ОСОБА_7 , суд на теперішній час не встановив.
Таким чином, ризики передбачені ст. 177 КПК України, що були підставою для застосування щодо ОСОБА_7 такого запобіжного заходу як тримання під вартою, не зменшилися та не перестали існувати, підстав для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу - не має.

Метою продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій є забезпечення виконання покладених на обвинувачену процесуальних обов`язків, а також запобігання здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачена може переховуватись від суду та вчиняти тиск на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за доцільне задовольнити клопотання прокурора та продовжити строк дії обраного обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Застосовуючи такий вид запобіжного заходу, суд враховує підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді взяття під варту, не відпали.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 181, 183, 331, 371, 372, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.
Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 01.03.2019 р. до 30.04.2019 року включно в Одеській УВП-21 УДПтС України в Одеській області.
Клопотання обвинуваченої про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт - залишити без задоволення.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення - начальнику Одеського УВП-21 УДПтС України в Одеській області.
Ухвала оскарженню не підлягає (заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на вирок суду).

Повний текст ухвали складено 04.03.2019 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3