УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання у кримінальному провадженні № 120 181 001 000 105 35 від 01.10.2018 за ч. 1 ст. 307 КК України про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся слідчий Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 з погодженим прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 клопотанням у кримінальному провадженні №120 181 001 000 105 35 за ч. 1 ст. 307 КК України про накладення арешту на майно.
На обґрунтування клопотання зазначено, що 01.10.2018 по вул. Вокзальній, 1, у м. Києві у гр. ОСОБА_6 виявлено невідому речовину рослинного походження, зеленого кольору.

Під час особистого обшуку ОСОБА_6 у останнього виявлено та вилучено поліетиленові пакети, які, на думку слідчого, є речовими доказами у кримінальному провадженні, тому підлягають арешту.

У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Слідчий суддя, заслухавши доводи слідчого, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Главою 2 КПК України встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесена законність (ст. 9 КПК).

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.

З наведеного витікає, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаній засаді, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали з достатньою повнотою свідчать про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 307 КК України.

У той же час, надаючи оцінку тому, чи може майно, на яке ініційоване накладення арешту, забезпечити виконання поставленого завдання, а саме збереження речових доказів, що свідчать про незнане виробництво, придбання чи зберігання з метою збуту наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів, слідчий суддя дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, зокрема, з метою збереження речових доказів.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом.

З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та свідчить про обставини вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Так, слідчий суддя вважає, що низка порожніх поліетиленових пакетиків, вилучених під час особистого обшуку особи, не може свідчити про факт вчинення вказаного вище кримінального правопорушення та містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження

Таким чином, вилучене майно не може бути використане як доказ у кримінальному провадженні, і тому потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З наведеного витікає, що стороною обвинувачення не доведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя у х в а л и в :
У задоволенні клопотання слідчого Шевченківського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 про накладення арешту на вилучене 01.10.2018 у кримінальному провадженні №120 181 001 000 105 35 за ч. 1 ст. 307 КК України майно відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1