ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1009/19 Справа № 205/7890/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2018 року, якою залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,
За участю сторін:
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,
захисника ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2018 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення.
Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_6 раніше був неодноразово судимий за умисні тяжкі і середньої тяжкості злочини, при цьому, належних висновків для себе не зробив, свою правову поведінку і відношення до суспільства не змінював, і маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив нові умисні злочини, за які на даний час і відбуває покарання.
З характеристики та матеріалів особової справи на ОСОБА_6 слідує, що за час відбування покарання останній характеризується задовільно, працевлаштований на виробництві установи, за весь період відбування покарання у виді позбавлення волі має 1 дисциплінарне стягнення за порушення режиму відбування покарання, і при цьому лише 1 дисциплінарне заохочення.
Суд першої інстанції, оцінюючи у сукупності всі дані, які слугують чинником для визнання поведінки засудженого такою, що свідчить про його виправлення, вважає, що процес виправлення ОСОБА_6 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства. Крім того, судом першої інстанції враховано і значний термін невідбутого засудженим покарання у виді позбавлення волі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, з урахуванням доповнень, просить ухвалу суду скасувати та застосувати щодо нього положення ст. 81 КК України та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково.
В обґрунтування апеляційної скарги засуджений зазначає, що станом на 14 грудня 2018 року він відбув більше 2/3 строку покарання. За час перебування в установі режим утримання не порушує, мав одне незначне стягнення за 2017 рік, яке вже погашено у встановленому законом порядку. Працевлаштований та активно приймає участь в суспільному житті установи, за сумлінну поведінку та ставлення до праці від начальника виробництва установи має одне заохочення. Засуджений зазначає, що став на шлях виправлення, дійсно розкаявся в скоєному. Також засуджений вважає, що наявність покарання із застосуванням ст. 71 КК України не означає, що він не став на шлях виправлення.
Також засуджений зазначає, що раніше ним було подано до суду першої інстанції два клопотання про зарахування періоду попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, проте жодного рішення судом першої інстанції прийнято не було.
Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах та матеріали справи про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України).
Згідно ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_6 , повно та об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Міргородського міського суду Полтавської області від 11 листопада 2015 року за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 186, ст. 71, ч. 4 ст. 70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19.09.2017 року застосовано ч. 5 ст. 72 КК України та зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення, з розрахунком один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 11.03.2015 року по 20.06.2017 року. Засуджений ОСОБА_6 станом на 14 грудня 2018 року, з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України, відбув більше 2/3 частини строку покарання.
Згідно характеристики, засуджений ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі знаходиться з 25 березня 2015 року. Під час тримання в Полтавському слідчому ізоляторі характеризувався негативно. З 13 листопада 2017 року відбуває покарання в ДУ Дніпровська виправна колонія (№ 89), працевлаштований на виробництві установи, підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими. У відношенні до представників адміністрації намагається проявляти тактовність та дотримуватися правомірних та ввічливих взаємовідносин, дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний нагляд. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Свідомо уникає виконання робіт із благоустрою установи або перекладає виконання на інших засуджених. Участь у роботі самодіяльних організацій не бере, соціально корисну активність не проявляє (а.п. 5).
Згідно довідки про заохочення та стягнення убачається, що на даний період часу ОСОБА_6 має одне заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці та одне стягнення за вилучення забороненого предмету, яке застосоване до нього 29 вересня 2017 року (а.п. 6).
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано, та не в повній мірі досліджено матеріали особової справи засудженого є безпідставними. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що процес виправлення ОСОБА_9 не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в інших умовах без ізоляції від суспільства.
Колегія суддів звертає увагу, що поведінка засудженого може свідчити лише про належне дотримання ним умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки, тому наявність у засудженого одного заохочення є недостатнім для оцінки ставлення до праці засудженого.
Суд першої інстанції належним чином, вмотивовано та обґрунтовано надав оцінку усім обставинам в їх сукупності і що сумлінне виконання засудженим своїх прямих обов`язків, відсутність непогашених стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, що відповідає матеріалам справи і з чим погоджується колегія суддів.
Аналізуючи доводи апелянта щодо зарахування останньому строку попереднього ув`язнення у строк покарання з 21.06.2017 року по 19.09.2017 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки дане питання не було предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, судовий розгляд зазначеного клопотання було здійснено та проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційній скарзі мотивів.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2018 року, якою залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: