Справа № 338/1003/18
Провадження № 11-кп/4808/58/18
Категорія ч. 3 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою виконувача обов`язків прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта неповна середня, вдівця, пенсіонера, згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 3 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и в :

1. Зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим за ст. 186 ч.3 КК України і призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 08 липня 2018 року, зарахувавши у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення.

Ухвалено запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишити попередньо обраний тримання під вартою.

Ухвалено стягнути з засудженого ОСОБА_8 на користь держави 7597 грн понесених процесуальних витрат на залучення у кримінальному провадженні експертів.

Вирішено питання речових доказів.

2. Зміст апеляційної скарги виконувача обов`язків прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції не мотивував свого рішення про призначене покарання та не навів достатніх підстав для застосування ст. 69 КК України, чим допустив істотне порушення кримінального процесуального закону, в розумінні ст. 412 КПК України.

Апелянт вважає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті кримінального закону, а обставини, визнані судом як пом`якшуючі покарання, не дають підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим. Натомість, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано суспільну небезпеку злочину.

Зі слів апелянта, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність потягнуло за собою призначення, яке не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

На думку апелянта, фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення свідчать про його більшу суспільну небезпеку, а призначене обвинуваченому покарання у зв`язку з несправедливою м`якістю унеможливлює виконання превентивної функції кримінальної відповідальності в цілому, адже таке рішення, вважає апелянт, публічно демонструє фактичну безкарність засуджених, які вчинили злочини цієї категорії.

Просить в ході апеляційного розгляду дослідити матеріали кримінального провадження, які характеризують обвинуваченого, а також вимогу ДІАЗ УМВС в Івано-франківській області, апеляційну скаргу задоволити, вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

3. Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_8 вчинив грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої та з проникненням у житло.

Злочин вчинив за таких обставинах.

07.07.2018 близько 2 год. ночі ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою викрадення чужого майна прийшов до житлового будинку сусідки ОСОБА_11 , 1922 р.н., що в АДРЕСА_1 .

Діючи умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та реалізуючи свій злочинний задум, ОСОБА_8 вийняв скло в одній із секцій вхідних дверей. Після цього він відчинив з середини металеву защіпку, на яку були замкнені вхідні двері і зайшов всередину житлового будинку.

Після того, він зайшов до кімнати, де спала потерпіла ОСОБА_11 , і зв`язав їй ноги електричним кабелем, який відірвав від побутового приладу на місці. При цьому став випитувати у потерпілої, де вона зберігає гроші.

Злякавшись за своє життя ОСОБА_11 виказала, де зберігає гроші, і ОСОБА_8 , відкрито заволодівши коштами у сумі 1000 грн, з місця події втік. Викраденим розпорядився на власний розсуд.

В судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у скоєнні інкримінованого злочину визнав повністю.

4. Правові позиції сторін.

4.1. Під час підготовки справи до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 подав письмову відповідь (назва документу «Апеляційна скарга») на апеляційну скаргу.

Просить при розгляді апеляційної скарги прокурора врахувати всі пом`якшуючі обставини (похилий вік обвинуваченого, доволі поганий стан здоров`я, щире каяття, допомогу у розкритті злочину, добровільне відшкодування збитків потерпілій, яка зазначила, що претензій до обвинуваченого не має і просила його суворо не карати) та залишити вирок суду першої інстанції без змін.

4.2. В засіданні суду апеляційної інстанції захисник обвинуваченого проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просив законний та обґрунтований вирок суду першої інстанції залишити без змін.

4.3. Прокурор доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити: вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі.

4.5. Належним чином повідомлена потерпіла ОСОБА_11 в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про причини неявки суд не повідомляла.

Згідно ч. 4 ст. 405 КПК України неявка потерпілої не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги. Відтак суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за її відсутності.

5. Мотиви суду апеляційної інстанції.

5.1. Відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, який йому інкримінується та правильність кваліфікації дій жодною із сторін не оскаржуються, тому вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

5.2. В апеляційній скарзі виконувач обов`язків прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, вважає його таким, що не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції неповною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, суспільну небезпеку злочину, обставини, що обтяжують покарання, та дають підстави призначити обвинуваченому більш суворе покарання, необхідного та достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Відтак, зі змісту скарги, апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

5.3. Згідно роз`яснень ККС ВС (постанова від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права, що також забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

5.4. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого застосування судом першої інстанції приписів ст. 69 КК України та м`якості призначеного покарання (нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті кримінального закону) є непереконливими, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає приписам абз. 3 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вимогам ст. 65 КК України та з огляду на таке.

5.5. Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , дотримався наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його характеристику з місця проживання (а.с. 162), ставлення до вчиненого діяння, обставини, за яких злочин було вчинено, вік обвинуваченого, в тому числі і наявність обставин, що обтяжують (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння) і пом`якшують покарання (щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків) в силу ст. 66, 67 КК України.

Враховуючи приписи ст. 65, ч. 1 ст. 69 КК України та принцип індивідуалізації покарання, суд першої інстанції призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч. 3 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

5.6. З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання засудженого (щире каяття та сприяння слідству, вартість викраденого майна, добровільне його відшкодування, відсутність майнових претензій у потерпілої), того факту, що хоч ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів притягується не вперше, але з огляду на позицію потерпілої та її клопотання суворо не карати обвинуваченого апеляційний суд вважає, що призначене покарання є співмірним протиправному діянню ОСОБА_8 , необхідним та достатнім для виправлення останнього, попередження нових злочинів, за умови реального відбування ним покарання, і не є явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

6. Рішення суду апеляційної інстанції.

6.1. Розглянувши кримінальне провадження, колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування чи зміни вироку відсутні.

6.2. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 3 КК України, залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_5

ОСОБА_4