Ухвала
Іменем України
13 травня 2019 року
м. Київ
справа № 646/9209/18

провадження № 51-2259 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року,
встановив:
До Касаційного кримінального суду надійшла касаційна скаргапредставника потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , у якій ним ставиться питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції.

Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність компетентних осіб прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, на підставі ч.4 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на зазначену ухвалу слідчого судді.

ОСОБА_5 не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, звернувся із вказаною скаргою, яку просить задовольнити. При цьому посилається на необґрунтованість і невмотивованість ухвали апеляційного суду з огляду на недотримання вимог статей 3, 7, 9, 24, 309, 372, 374, 283, 284 КПК, положень статей 8, 22, п.8 ч.2 ст. 129 Конституції України. Посилається на неврахування судами правового висновку Верховного Суду України в постанові від 12 жовтня 2017 року (№5-142 кс (15)17), з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 травня 2018 року (№ 237/1459/17), та якому відповідає ухвала Верховного суду від 06 березня 2018 року (№ 243/6674/17-к). Водночас скаржник заявив клопотання про передачу провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ст.434-1,434-2 КПК, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку та формування єдиної правозастосовної практики.

На думку Суду, правовий висновок ВСУ, викладений у його рішенні № 5- 142 кс (15)17 від 12 жовтня 2017 року, не може застосовуватися у цьому провадженні, оскільки у зазначеній постанові розглядались правовідносини, які стосувалися питання щодо відмови прокуророму задоволенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження, задоволення ухвалою слідчого судді скарги на бездіяльність прокурора та зобов`язання прокурора закрити кримінальне провадження, а також щодо порядку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді у випадках, передбачених КПК.
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 392 КПК, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ч. 1 та ч. 2 ст. 309 КПК визначено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування.
Зокрема, частинами 2 і 3 ст. 309 КПК передбачено оскарження під час досудового розслідування в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній. Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Відповідно до ч.3 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого не може бути оскаржена.
Як вбачається із наявних у Суді матеріалів, ухвала слідчого судді стосується безпосередньо відмови у задоволенні скарги на бездіяльність компетентних осіб прокуратури Харківської області.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд обгрунтовано звернув увагу на те, що зазначеними нормами чинного КПК не передбачено оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність прокурора.

Питання про оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування чітко врегульовані вищезазначеними спеціальними нормами чинного КПК.
У силу ч.4 ст.399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає і, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, положення Конституції України, якими забезпечується право на апеляційне оскарження, то вони не ґрунтуються на законі.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням порушення конституційних прав на апеляційний перегляд справи, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (Рішення у справі "Скорик проти України" від 08 січня 2008 року).

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя і порушенням конституційних прав, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Подане заявником клопотання про вирішення питання щодо передачі провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ст.434 КПК, Суд не має можливості розглянути в даному провадженні, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції в разі відкриття касаційного провадження за скаргою та під час розгляду кримінального провадження в касаційному порядку, що передбачено положеннями статей 434-1, 434-2 КПК.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, якою відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді :

ОСОБА_1 Король ОСОБА_6 ОСОБА_3