Ухвала
Іменем України
8 січня 2019 року

м. Київ
справа № 265/7966/16-к
провадження № 51-10238 ск 18
Верховний Суд у складі колегії суддів першої палати Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року,

встановив:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, такого, що судимості не мав, засуджено за частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки з відбуванням покарання в установі закритого типу.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з моменту його затримання.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати та вирішено питання щодо речових доказів.
Цим вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за таких обставин.
5 жовтня 2016 року близько 18:15, у нічний час доби ОСОБА_4 , діючи у порушення вимог пункту 2.9 Правил дорожнього руху України (далі ПДР) перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним легковим автомобілем Toyota Lexus, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині проспекту Перемоги з боку вулиці Панфілова в напрямку проспекту Свободи в Лівобережному районі міста Маріуполя Донецької області і під`їжджаючи до регульованого перехрестя проспекту Перемоги - вулиці Межова, ОСОБА_4 , діючи у порушення вимог пунктів12.3, 12.4, 12.9 ПДР не вжив заходів для зменшення швидкості або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, проявляючи злочинну самовпевненість, а саме об`єктивно спостерігаючи, що перед перехрестям, в траєкторії руху керованого транспортного засобу зупинився автомобіль Chevrolet Lacetti, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , рухаючись зі швидкістю понад 100 км/годину, яка перевищує максимальну швидкість, встановлену для руху в населеному пункті, не вжив негайно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки, внаслідок чого скоїв наїзд на задню частину автомобіля Chevrolet Lacetti.
В результаті зазначеної дорожньо-транспортної події водій автомобіля Chevrolet Lacetti ОСОБА_6 був травмований та йому спричинено тілесні ушкодження, які за ознакою розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%) та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Після призначення та проведення за клопотання представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 комісійної судово-медичної експертизи із залученням вузькопрофільних спеціалістів травматолога і невропатолога щодо причинного зв`язку між отриманими в момент ДТП 15 жовтня 2016 року потерпілим ОСОБА_6 тілесними ушкодженнями та призначенням йому комісією МСЕК другої групи інвалідності, стороною обвинувачення 25 квітня 2018 року було змінено обсяг обвинувачення ОСОБА_4 , складений новий обвинувальний акт, за яким його дії кваліфіковані за частиною 2 статті 286 КК.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2018 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну судових рішень та призначення його підзахисному покарання із застосування статті 75 КК. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, при цьому вказує, що суди не надавши правову оцінку обставинам вчинення кримінального правопорушення, не застосували закон, який підлягав застосуванню, а саме вимоги статті 75 КК при призначенні покарання.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не зважив на обставини вчиненого злочину, а саме на те, що під час досудового розслідування та у судовому засіданні його підзахисний проявив щире каяття, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно але частково відшкодував збитки потерпілому, що є пом`якшуючими покарання обставинами та призначив покарання, яке є занадто суворе.
Також захисник вказує, що суд першої інстанції не надав вірну оцінку тим обставинам, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 відразу повідомив поліцію про скоєне та частково відшкодував заподіяні збитки потерпілому, при цьому суд апеляційної інстанції не перевірив такі доводи його апеляційної скарги та не вмотивував своє рішення, не визнавши такі обставини пом`якшуючими покарання.
Крім того, захисник просить врахувати як пом`якшуючу покарання обставину той факт, що ОСОБА_4 тяжко хворіє на «гепатит «С» та згідно наданих медичних документів потребує постійного систематичного лікування та зазначає наслідки, які можуть настати за відсутності такого лікування.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та кваліфікація його дій в касаційній скарзі захисника не оспорюються та не заперечуються.
Доводи захисника щодо фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, яким він надає іншу оцінку ніж встановлено у суді першої та апеляційної інстанціях, не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на несумлінність, точність та несуперечність з фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.

Ввимоги захисника щодо необхідності звільнення його підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК, є неспроможними.
Так, відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з частиною 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначені покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів вчинених з необережності, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікувальних та профілактичних закладах міста Маріуполя е перебуває, суспільно-корисною працею не займається.
Крім того, судом, було враховано, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також поведінку ОСОБА_4 , який свою вину визнав, однак у ході судового розгляду, судом не встановлено щирого каяття, оскільки воно не підтверджене конкретними діями, а саме відсутня негативна оцінка своїх дій та намагання відшкодувати шкоду потерпілому.

Зважив суд, при призначенні покарання на обтяжуючу покарання обставину, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Вказані обставини надали суду першої інстанції всі підстави для висновку про можливість призначити покарання пов`язане із позбавленням волі та визначити його розмір в межах санкції Закону про кримінальну відповідальність та саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого.
З обраним судом першої інстанції видом та визначеним строком відбування засудженим покарання погодився і суд апеляційної інстанції. Зокрема, апеляційним судом зважено на те, що засуджений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин при встановлених судом першої інстанції обставинах та на дані про особу винного. При цьому, взявши до уваги думку потерпілого та його представника, які просили призначити засудженому суворе покарання, врахувавши наслідки вчиненого злочину від яких потерпілий отримав значні ушкодження хребта, обмежений у русі, потребує постійного лікування та у молодому віці став непрацездатним інвалідом 2 групи, суд дійшов висновку про неможливість застосувати до призначеного останньому покарання правила статей 75 КК, чим погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Тобто суд апеляційної інстанції надав обґрунтовані відповіді на доводи апеляційної скарги захисника та належним чином вмотивував своє рішення.
За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК України.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання у колегії суддів також сумнівів не викликають, оскільки при призначенні покарання враховувалися та оцінювалися всі обставини, на які покликається захисник у касаційній скарзі. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Наведені ж у касаційній скарзі доводи захисника попри їх сукупність та зміст не спростовують правильності визначення судами першої та апеляційної інстанцій форми відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства.
Що стосується доводів захисника про можливість пом`якшення засудженому покарання шляхом застосування вимог статті 75 КК та посилання на хворобу його підзахисного, то колегія суддів не погоджується з ними, оскільки в результаті кримінального правопорушення потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, наслідки, які настали від дій засудженого, його ставлення до вчиненого та враховуючи обтяжуючу покарання обставину, суди правильно дійшли висновку щодо призначення засудженому покарання в умовах ізоляції від суспільства, що є справедливим та достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
Тобто, судами під час призначення ОСОБА_4 покарання були враховані всі обставини скоєного злочину та наслідки, які настали від порушення останнім Правил дорожнього руху.
Відтак, обґрунтування вимог касаційної скарги захисника не містять таких доводів, які б викликали необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з наданих до неї копій судових рішень вбачається, що задоволенню вони не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3