Справа № 201/1279/19
Провадження № 1-кс/201/871/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 , із секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із вищезазначеним клопотанням, в якому просив суд скасувати арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року по справі №201/2765/17 у кримінальному провадженні №0000523 від 13.02.2017 року з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року за ним визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заявник зазначає, що збереження арешту на його майні перешкоджає йому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю і є неправомірним втручанням в мирне володіння майном з боку правоохоронних органів. Вважає, що в подальшому застосування цього заходу минула потреба. Майно повернуто у володіння законного власника.

Представник заявника надав заяву, в якій просив суд клопотання задовольнити, також просив суд клопотання розглянути без його участі та технічної фіксації.

Представник Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області надав заяву з проханням клопотання розглянути без його участі.

Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №0000523 від 13 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України було задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки дані, викладені в матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження накладення арешту на зазначене майно є необхідним.

Частиною 1 статті 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В пункті 12 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 наголошено «….слід звернути увагу на положення ст. 174 КПК, яка встановлює порядок скасування арешту майна підозрюваним, обвинуваченим, їх захисником або володільцем майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна. Зазначені учасники кримінального провадження мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, яке під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Таким чином, ухвала про арешт майна може бути оскаржена в апеляційному порядку підозрюваним, обвинуваченим, їх захисником або володільцем майна, які були присутні при розгляді питання про арешт майна, або із клопотанням про скасування арешту майна мають право звернутися ці ж учасники кримінального провадження, якщо вони не були присутні при розгляді питання про арешт майна».

Як вбачається з вищезазначеної ухвали слідчого судді, в ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 78, виданий 19.01.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського МНО ОСОБА_5 належить ОСОБА_6 . Даний договір купівлі-продажу було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Проте, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру було оформлено за ОСОБА_7 на підставі заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

13.02.2017 року проведено моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень, однак в електронній системі вказане рішення відсутнє.

15.02.2017 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська надано відповідь на запит від 13.02.2017 року в якій повідомлено, що відповідно до автоматизованої системи документообігу суду в провадженні суду справи №200/2768/16ц (пр. №2/200/2991/16) не значиться.

Заявник у своєму клопотанні зазначає, що вказане рішення суду підроблене та ОСОБА_7 не є добросовісним набувачем права власності на вказану квартиру, майно, що належить заявнику вибуло з його володіння на підставі сфальсифікованого рішення суду.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2018 року по цивільній справі №201/17075/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності та витребування майна позов було задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , визнано за ОСОБА_3 право власності на вищезазначену квартиру.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 174 КПК України власник та володілець майна має право на заявлення клопотання про скасування арешту майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що арешт майна був накладений в межах кримінального провадження №0000523 від 13 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів того, що у кримінальному провадженні заявник є підозрюваним або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого, або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також відсутність доказів того, що майно, на яке накладений арешт, визнано речовим доказом у відповідному кримінальному провадженні, суд приходить до висновку про відсутність підстав збереження арешту майна заявника на цей час, у зв`язку із чим заява про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

За ч.1 ст.16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права. У даній справі суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для збереження арешту майна заявника, що тягне за собою необхідність скасування арешту.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У рішеннях по справам «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано на те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів, або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

Європейський суд з прав людини у численних своїх рішеннях вказував на неприпустимість непропорційного втручання держави у мирне володіння майном громадян та наголошував на неухильному дотриманні справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (справи «Спорронг та Льонрот проти Швеції», «Прессос компанія ОСОБА_11 та інші проти Бельгії, «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія», «Василеску проти Румунії» та інші).

Таким чином, з огляду на вимоги доцільності і співмірності втручання держави в право власності заявника, суд приходить до висновку про те, що подальше обмеження права заявника, який не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, на мирне володіння грошовими коштами, буде непропорційним втручанням у його право власності, тобто у його право на мирне володіння майном, яке захищено у тому числі і нормами Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і тому повинно бути припинено.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, а також приймаючи до уваги відсутність підстав для подальшого арешту майна заявника, суд вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки подальше збереження арешту майна заявника може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном заявника, що буде порушенням ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 170 - 174, 376 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року по справі №201/2765/17 на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , - скасувати.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий: слідчий суддя ОСОБА_1