Номер провадження: 11-кп/785/294/18
Номер справи місцевого суду: 523/7384/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

обвинуваченого: ОСОБА_10 ,

захисника: ОСОБА_11 ,

перекладачів: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002858 від 26.06.2014 року за апеляційними скаргами прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_15 на вирок Суворовського районного суду м. Одеса від 15.11.2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Волярка, Красноокнянського району, Одеської області, громадянин України, з вищою освітою, одружений, пенсіонер, працевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , ранішене судимий,
визнаний невинуватим та виправданий за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за недоведеністю вини у вчиненні інкримінованого правопорушення,-

встановив:

Вироком Суворовського районного суду м. Одеса від 15.11.2016 року, ОСОБА_10 визнаний невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та виправданий за недоведеністю вини у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 обвинувачувався органом досудового розслідування у тому, що близько 07 години 30 хвилин 25 червня 2014 року, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , під час обопільної сварки з ОСОБА_14 , на ґрунті тривалих конфліктних взаємовідносин, з мотивів особистої неприязні, маючи раптово виниклий прямий умисел на спричинення останній особі тілесних ушкоджень, наніс їй правою рукою, зжатою в кулак, удари в області передпліччя правої руки, потилиці та у ліве плече, які спричинили потерпілій легкі тілесні ушкодження у виді синця правого передпліччя, забою - дисторсії шийного відділу хребта з вторинною вертебробазилярною судинною недостатністю, забою лівого плечового суглобу (виставленого на підставі набряку м`яких тканин, обмеження руху в суглобі), що потягло короткочасний розлад здоров`я понад 6 днів, але не більше 21 дня.
В обґрунтування прийнятого рішення про визнання ОСОБА_10 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину та виправдання останнього за недоведеністю вини, суд першої інстанції зазначив, що аналіз досліджених районним судом під час розгляду кримінального провадження доказів свідчить про недопустимість ряду доказів, а показання потерпілої, без їх підтвердження сукупністю інших належних, допустимих та об`єктивних доказів, в тому числі обов`язкового висновку судово-медичної експертизи, недостатньо для обґрунтування обвинувального вироку.

На вказаний вирок суду прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 подана апеляційна скарга, в якій прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та допущені під час судового розгляду істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що в обґрунтування висунутого обвинувачення стороною обвинувачення були надані належні та допустимі докази, яким районним судом була надана не вірна оцінка та суд безпідставно визнав ці докази недопустимими. Прокурор вказує на те, що порушень права на захист обвинуваченого під час досудового розслідування допущено не було, а надані докази є належними та допустимими та достатніми для підтверджена винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчинені кримінального правопорушення. Також прокурор посилається на те, що в матеріалах справи відсутні аудіо-записи більшості судових засідань, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Представником потерпілої ОСОБА_14 - адвокатом ОСОБА_15 також подана апеляційна скарга, в якій остання посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що суд безпідставно визнав недопустимими докази вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Просить вирок районного суду відносно ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної норми кримінального закону.

На апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 подала заперечення, в яких посилається на необґрунтованість та невмотивованість скарг. Вважає вирок районного суду законним, вмотивованим та обґрунтованим, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без змін.

В судове засідання апеляційного суду потерпіла та її представник - адвокат ОСОБА_15 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду не з`явилися.

Представник потерпілої, яка приймала участь в попередніх судових засіданнях, розгляд яких неодноразово відкладався, до початку апеляційного розгляду подала заяву, в якій просила розгляд її апеляційної скарги здійснювати без її участі.

За таких підстав, керуючись положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведений за відсутності потерпілої та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та частково підтримали апеляційну скаргу представника потерпілої; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарг; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке висунуте особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, оскільки під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази, які б доводили наявність в діях обвинуваченого складу злочину, та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було висунуто обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи прокурора та представника потерпілої про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також про невідповідність висновків суду про недопустимість доказів по справі, з огляду на таке.

За змістом ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також доводи скарги прокурора про невідповідність висновків суду матеріалам провадження та вимоги щодо скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, незважаючи на неодноразові запитання апеляційного суду щодо наявності клопотань про повторне дослідження доказів у разі невідповідності висновків суду обставинам справи та дослідженим доказам, всупереч положенням ч. 3 ст. 404 КПК України, як в поданих апеляційних скаргах, так і в судовому засіданні апеляційного суду, прокурор та представник потерпілої не скористалися можливістю заявити клопотання в порядку зазначеної норми закону про повторне дослідження доказів по справі, що позбавило апеляційний суд права повторно дослідити докази по справі, тобто перевірити обґрунтованість доводів апеляційних скарг.

На зазначену обставину, під час апеляційного перегляду вироку районого суду, апеляційний суд неодноразово звертав увагу прокурора, однак прокурор, з урахуванням доводів скарги прокурора та доводів апеляційної скарги представника потерпілої, в тому числі позиції представника потерпілої щодо небажання приймати участь в апеляційному розгляді, не скористався своїм правом на подання клопотання про повторне дослідження доказів.

За таких обставин, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити доводи апеляційних скарг в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки прокурором та представником потерпілої в процесі апеляційного перегляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 не було заявлено жодних клопотань про повторне дослідження тих доказів, які апелянти вважали дослідженими неповно або неправильно та яким, на їх думку, судом першої інстанції була надана невірна оцінка.

За таких умов, апеляційний суд констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу, повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про існування підстав для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду обвинувального акта в районному суді, зокрема посилання на відсутність повної фіксації судового процесу в районному суді, то вони визнаються апеляційним судом безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Так, в матеріалах провадження міститься CD-диск, на якому зафіксовані всі судові засідання Суворовського районного суду м. Одеси щодо розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 (т.2, а.с.153).

Крім того, апеляційним судом була витребувана з районного суду архівна копія технічного запису фіксації судового процесу в даному кримінальному провадженні.

Дослідивши зазначені аудіо-записи, апеляційним судом встановлено, що аудіо-записи всіх судових засідань прослуховуються, за виключенням судового засідання від 25.05.2015 року, яке, відповідно до журналу судового засідання (т.1, а.с.19), було відкладене у зв`язку із необхідністю забезпечення обвинуваченому перекладача та судового засідання від 24.09.2015 року, яке, відповідно до журналу судового засідання (т. 1, а.с. 97), було відкладено у зв`язку із неявкою обвинуваченого ОСОБА_10 .

В судовому засіданні апеляційного суду сторона захисту надала копію диску фіксації судових засідань по даному кримінальному провадженню, яка була отримана захисником в районному суді. Інформація, яка міститься на даному диску, містить в собі аудіо-запис судового засідання Суворовського районного суду м. Одеси від 25.05.2015 року.

Під час перевірки та прослуховування наданого захисником диску фіксації встановлено, що судове засідання, яке було проведено 25.05.2015 року, прослуховується та відтворюється, що спростує твердження прокурора про відсутність запису цього судового засідання.

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що лише аудіозапис судового засідання від 24.09.2015 року в зазначеному кримінальному провадженні не прослуховується та не відтворюється.

Разом з тим, з урахуванням того, що в зазначеному судовому засіданні фактично судовий розгляд не проводився, а саме не проводилися жодні процесуальні дії, тобто не допитувався жодний з учасників провадження, не досліджувались докази та не розглядалися клопотання учасників судового провадження, а розгляд цього судового засідання було відкладено у зв`язку із неявкою обвинуваченого в судове засідання, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відсутність технічного запису цього судового засідання жодним чином не впливає на законність та обгрунтованність судового рішення, оскільки ця обставина жодним чином не вплинула на розгляд судового провадження в районному суді.

Наведена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного суду, яка була зазначена в Постанові Верховного суду від 21.06.2018 року у справі №127/7639/14-к (провадження №51-380км18).

Таким чином, наведені обставини вказують на безпідставність доводів прокурора про допущення районним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційним судом встановлено, що згідно вироку районного суду, судом були досліджені та оцінені всі докази в кримінальному провадженні, які були надані сторонами кримінального провадження та яким районний суд надав відповідну правову оцінку і своє рішення відносно кожного дослідженого доказу щодо його належності, допустимості та достовірності суд зазначив у вироку з достатньою повнотою.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Не вбачаючи будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що даний виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілої слід залишити без задоволення, а вирок - суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги прокурора одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеса від 15.11.2016 року, яким ОСОБА_10 визнаний невинуватим та виправданий за пред`явленим йому обвинувачення в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України за недоведеністю вчинення даного злочину залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду України протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4