Справа № 488/516/16-к
Провадження № 1-кп/488/18/19
У Х В А Л А

07.05.2019 року Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Миколаєві обвинувальний акт, складений щодо ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.185 ч.1, ч.2 КК України,

в с т а н о в и в :

До суду надійшов вказаний обвинувальний акт.

Прокурор висловилася за можливість призначити судовий розгляд.

Обвинувачений погодився із думкою прокурора.

Заслухавши думки учасників, вивчивши обвинувальний акт, суд доходить таких висновків.

Згідно з п.1 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За правилами п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Верховний Суд України у постанові № 5-328 кс16 від 24 листопада 2016 року виклав правову позицію стосовно питання про повернення обвинувального акту з підстав відсутності формулювання обвинувачення відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України. У постанові зазначено, що суду належить встановити, чи має таке недотримання вимог кримінального процесуального закону наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п.А ч.3 ст.6, є детальна поінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змістовного, сутнісного, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст.6 Конвенції Європейський Суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи. Рішення ж Суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року відображає послідовну рекомендацію про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Цією постановою Верховний Суд України також звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновку слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.

Всупереч вказаним вище положенням процесуального закону та правовим позиціям в обвинувальному акті в одному з епізодів вчинення ОСОБА_4 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_5 не визначені ні її час, ні місце, ні спосіб вчинення.

Так, в обвинувальному акті, серед іншого, дослівно, без вказівки на будь-яку особу, зазначається, що «у вказаний період часу скориставшись за місцем помешкання ОСОБА_5 скоїв крадіжку майна, що належить потерпілому».

Загалом, такий виклад фактичних обставин не дозволяє розмежувати даний епізод або як окремий, або як продовжування попереднього епізоду від 20-21 грудня 2015 року, при тому що потерпілі від крадіжок у двох епізодах зазначаються різні.

До того ж, обвинувальний акт містить посилання на місце мешкання ОСОБА_5 як на місце злочину, але де саме мешкає ОСОБА_5 (назва міста, вулиці, номер будинку/квартири) не зазначається, рівно як не міститься вказівки ні на особу, яка обвинувачується у вчиненні злочину, ні на час, ні на спосіб вчинення правопорушення, хоча, як, в цілому, вбачається зі змісту ст.185 КК України, спосіб викрадення чужого майна є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного правопорушення і підлягає безумовному доказуванню, оскільки від нього залежить кваліфікація дій обвинуваченого.

Відтак, суд вважає, що формулювання обвинувачення в даному епізоді не викладено взагалі.

За таких обставин суд доходить висновку, що судовий розгляд кримінального провадження не може бути призначений, а обвинувальний акт на підставі п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст.314, 315, 372 КПК України, суд

у х в а л и в :

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.185 ч.1, ч.2 КК України, повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Корабельний районний суд міста Миколаєва протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1