Дата документу 19.12.2018 Справа № 317/3010/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/3010/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/409/18 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула 19 грудня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 7 червня 2018 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

05.03.2002 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці з випробувальним терміном 2 роки;

16.10.2002 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

11.08.2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки;

11.08.2016 р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309, ст.ст. 75, 76 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки з випробувальним терміном 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.

Встановлені вироком Запорізького районного суду Запорізької області
від 7 червня 2018 року обставини:
5 серпня 2017 року, приблизно о 14 год. 00 хв., ОСОБА_8 , знаходячись на території домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , побачив на столику позаду будинку біля входу мобільний телефон «ЛЕНОВО А6020А40» та мобільний телефон «САМСУНГ ГАЛАКСІ ЙОНГ ГТ-С6312». В цей момент у нього виник умисел на таємне викрадення вказаних мобільних телефонів. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, скориставшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно, що належить потерпілій ОСОБА_9 , а саме мобільний телефон «ЛЕНОВО А6020А40», вартістю згідно висновку експерта № ОИ-811/2 від 15.09.2017 р. 2650 грн. 00 коп. та мобільний телефон «САМСУНГ ГАЛАКСІ ЙОНГ ГТ-С6312», вартістю згідно довідки фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 950 грн. 67 коп., які знаходились на столику позаду будинку біля входу. Після цього ОСОБА_8 залишив територію вказаного домоволодіння з мобільними телефонами, отримавши реальну можливість ними розпорядитись.
Своїми діями ОСОБА_8 завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 3600 грн. 67 коп.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області
від 7 червня 2018 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.08.2016 року та остаточно за сукупністю вироків призначено покарання у вигляді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 запобіжний захід не обирався.
Початок строку відбуття покарання постановлено відраховувати з моменту фактичного затримання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , не погоджується з призначеним покаранням через суворість. Вважає, що таке покарання є надмірним та таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України. Вказує що ОСОБА_8 має право отримати хоча б шанс змінити щось у своєму житті на краще. Просить вирок змінити, пом`якшити ОСОБА_8 покарання, призначивши випробувальний термін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який висловив заперечення вимогам апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі захисника не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Стосовно вимог апеляційної скарги щодо пом`якшення призначеного покарання судова колегія виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, розмір заподіяної шкоди, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин у період іспитового строку, офіційно не працевлаштований, розлучений, за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває на диспансерному обліку у нарколога.

Крім того, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень ст.ст. 66, 67 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, які призначено обвинуваченому, і об`єктивно вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення.
Доводи захисника про суворість призначеного покарання на думку колегії суддів є безпідставними.
Згідно матеріалів кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання вимогам ч.2 ст. 50 КК України повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання, як за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, так і стосовно остаточного покарання за сукупністю вироків, що призначено шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.08.2016 року.
Що стосується тверджень апелянта щодо призначення випробувального терміну обвинуваченому, колегія суддів вважає, що таке звільнення обвинуваченого від відбування покарання з призначенням іспитового строку не буде ефективним, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, відбував покарання реально, за попереднім вироком був звільнений від призначеного відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, проте належних висновків для себе не зробив і продовжив злочинну діяльність вчинив злочин в період іспитового строку, призначеного за попереднім вироком, що в свою чергу засвідчує системний характер протиправної поведінкиобвинуваченого.
Отже, вимога обвинуваченого про пом`якшення призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК України та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вона має суто суб`єктивний характер, тобто наведені ним доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання за вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 71 КК України, призначивши покарання в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України, а також за сукупністю вироків у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що ОСОБА_8 раніше судимий, при цьому було враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання.
Вищевказане відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Крім того, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробовуванням є неприпустимим.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст. 75 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами апелянта про надмірну суворість покарання та необхідність застосування до нього положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 7 червня 2018 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4