Постанова
Іменем України
07 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 490/6600/17
провадження № 51-7078км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу судді Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000065 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Миколаєва, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2018 року затверджено угоду від 20 жовтня 2017 року про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області ОСОБА_8 та обвинуваченою ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні № 0000065 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України. За цим вироком визнано ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 190 КК України, і призначено їй покарання: за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у виді штрафу.
ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на зазначений вирок місцевого суду.
За ухвалою судді Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок місцевого суду від 30 січня 2018 року, повернуто апелянту.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просила ухвалу судді апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно повернув її апеляційну скаргу, таким чином обмежив її права, передбачені ст. 24 КПК України. Наголошує, що в законі нічого не вказано про обмеження можливості або неможливість оскарження вироку суду на підставі угоди про визнання винуватості особою, яка не брала участі в кримінальному провадженні, але права якої були порушені вироком суду.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, за ст. 394 цього Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нерозяснення йому наслідків укладання угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
Таким чином, ч. 4 ст. 394 КПК України встановлено вичерпний перелік осіб, які можуть оскаржити в апеляційному порядку вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_6 та встановивши, що остання не має ніякого процесуального статусу в цьому кримінальному провадженні, суддя апеляційного суду дійшов висновку про необхідність повернення цієї апеляційної скарги.
Такий висновок узгоджується із вищезазначеними вимогами кримінального процесуального закону, а посилання ОСОБА_6 на те, що хоча вона і не є учасником процесу цього кримінального провадження, однак є зацікавленою особою, чиї права були порушені, є необґрунтованими.
Так, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Відповідно до ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК України апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Разом з тим, у своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою у доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України. Крім того, Верховний Суд України у зазначеній постанові наголосив на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.
Так, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , попри те, що у ньому згадано прізвище ОСОБА_6 , виходячи з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно обвинувачення ОСОБА_7 , яка уклала угоду про визнання винуватості. Дослідження та оцінки правомірності дій інших осіб, зокрема ОСОБА_6 , яка таку угоду не укладала, суд не здійснював, а отже, не вирішував наперед питання про її права, свободи чи інтереси і не встановлював преюдиційних фактів щодо неї.
Суддя апеляційного суду проаналізував усі обставини та, спростовуючи доводи ОСОБА_6 , правомірно дійшов висновку про те, що вона у цьому кримінальному провадженні не є учасником процесу, зазначений вирок жодним чином не стосується її інтересів, а тому на виконання вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України повернув їй апеляційну скаргу.
Суд вважає таке рішення суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.
Враховуючи наведене, суддя апеляційного суду, повертаючи апеляційну скаргу, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу судді Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2018 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3