Ухвала
Іменем України
15 березня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-181 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_5 та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України не має судимості,
засуджено за:
- ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у період з грудня 2016 року по 06 квітня 2017 року таємно, повторно, шляхом проникнення до будинків вчинив крадіжки майна потерпілих ОСОБА_6 на суму 2000 грн, ОСОБА_7 на суму 4600 грн, ОСОБА_8 на суму 4 450 грн, ОСОБА_9 на суму 1599,09 грн, ОСОБА_10 на суму 9410 грн, ОСОБА_11 на суму 16 813,67 грн, ОСОБА_12 на суму 6250 грн.
Крім того, 17 квітня 2017 року приблизно о 15.05 год. ОСОБА_5 повторно, таємно, з метою крадіжки проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки намагався викрасти майно ОСОБА_13 на загальну суму 15 276,06 грн. Проте, злочин до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки він був затриманий сусідами потерпілої.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення та звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Захисник зазначає, що при призначенні винному покарання суди недостатньо врахували усі дані про особу засудженого, його щире каяття, часткове відшкодування шкоди, наявність на утриманні дитини-інваліда. Крім того вказує на безпідставне врахування при призначенні покарання факт його попереднього засудження.
Також захисник подав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що захисник не брав участі в судах попередніх інстанцій, а копії судових рішень на його запит отримав лише 11 лютого 2019 року.

Мотиви Суду
Суд касаційної інстанції за клопотанням особи, яка подала касаційну скаргу з порушенням строку на касаційне оскарження, має право вирішити питання про поновлення такого строку за наявності до цього підстав. З клопотання захисника ОСОБА_4 убачається, що договір про надання правової допомоги із захисником був укладений 03 січня 2019 року, копії судових рішень отримані останнім 11 лютого 2019 року та були направлені до суду касаційної інстанції 12 лютого 2019 року. Проте, ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2019 року касаційна скарга захисника ОСОБА_4 була повернута скаржнику, оскільки він не усунув недоліків, а саме, не надав суду копій оскаржуваних судових рішень. Захисник ОСОБА_4 повторно звернувся із касаційною скаргою та клопотанням про поновлення пропущеного строку. Наведені причини пропуску строку на касаційне оскарження слід визнати поважними, а тому Суд дійшов висновку про можливість поновлення захиснику строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікацію його дій.
Захисник не погоджується з висновком суду про неможливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.
На думку колегії суддів ці доводи захисника є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні ОСОБА_5 покарання судами враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими, кількість епізодів злочинної діяльності, причини, внаслідок яких один епізод не був доведений до кінця (виявлення на місці вчинення злочину), дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України є особою, що не має судимості, має на утриманні дитину-інваліда. Обставинами, що пом`якшують покарання, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та часткове відшкодування завданих збитків. За наведених обставин, даних про особу винного, враховуючи позицію потерпілих, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК України. Підстав для звільнення винного від відбування покарання з випробуванням суд не знайшов.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, та дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Судами обґрунтовано зазначено, що наведені дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, не дають підстав зробити висновок про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування ним покарання. Крім того суд зробив висновок, що вчинення винним 7 епізодів крадіжок та одного замаху на крадіжку з проникненням у житло, а також не повне відшкодування завданих збитків свідчить про суспільну небезпеку обвинуваченого та не дає підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції, вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Посилання захисника на те, що судами безпідставно враховано при призначенні покарання факт попереднього засудження ОСОБА_5 не заслуговує на увагу, оскільки, як убачається з копій судових рішень, наведена обставина наводилася судами у якості даних, які характеризують особу винного.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:

Поновити захиснику ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження судових рішень щодо ОСОБА_5 .

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_14