печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2777/19-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Інвест Агро Логістик» про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:
22.01.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ТОВ «Інвест Агро Логістик», про накладення арешту (з забороною розпорядження), з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на майно ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Заявник у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду адвокатом ОСОБА_5 , який також є представником ТОВ «Інвест Агро Логістик», було подано заяву про розгляд клопотання у відсутність представника заявника, вимоги підтримує та просить задовольнити. В обґрунтування заявленого клопотання до заяви долучено додаткові письмові докази.

У судове засідання представник органу досудового розслідування не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Прокурор через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що Управлінням поліції у Печерському районі Головного управління Національної поліції в місті Києві здійснюється досудове розслідування кримінальному провадженні № 0000139 за ч. 1 ст. 191 КК України.

В матеріалах клопотання зазначено, що 15.01.2018 року між ТОВ «ІНВЕСТ АГРО ЛОГІСТИК» (надалі Поклажодавець) та ТОВ «АГРОХАБ» (надалі Зберігач) було укладено договір зберігання № 3 (надалі Договір), відповідно до якого поклажодавець передав зберігачу на відповідальне зберігання майно товарної групи за кодом 31 УКТЗЕД «Добрива» (надалі Майно). Пунктом 2.1.6 договору передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати майно в приміщеннях (складах), що знаходяться за адресою: м. Умань, вул. Енергетична, 27. Відповідно до п. 2.1.3. договору зберігач забезпечує повне збереження майна, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю те саме майно у тій самій якості. Майно повинно бути повернене в тому самому стані, у якому воно було прийняте на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Пунктом 2.1.9. договору передбачено, що зберігач турбується про майно, як про власне, вживає всіх заходів для його збереження від знищення, пошкодження, іншого зниження споживчих якостей. Умовами договору передбачено, що зберігач повертає майно поклажодавцю повністю або частково за першою вимогою останнього не пізніше 2х робочих днів з дня одержання такої вимоги (п. 2.1.11 договору).

Виходячи з матеріалів клопотання, листом від 14.11.2018 вих. № 68/1411 поклажодавець звернувся до зберігача з вимогою повернути майно, передане на зберігання, а саме: селітру аміачну у кількості 210,80 тон протягом 2 днів з моменту отримання листа. Листом від 26.11.2018 року зберігач повідомив поклажодавця про неможливість повернення майна.

Заявник зазначив, що відповідно до акту звірки залишків товару на складі станом на 10.12.2018 року кількість майна, що знаходилася на зберіганні у зберігача, становить 210,80 тон. Проте, при перевірці поклажодавцем 18.12.2018 року умов зберігання майна було виявлено його відсутність у місці зберігання. Тобто, зберігачем в порушення положень договору та чинного законодавства України не було забезпечено належного зберігання майна чим допущено його розтрату.

В матеріалах клопотання зазначено, що вартість майна відповідно до актів приймання передачі на зберігання складає 8800,00 грн. з ПДВ з 1 тону. Загальна вартість майна становить 210,8 т х 8800,00 = 1855040,00 гривень. Таким чином, мають місце протиправні діяння зберігача, що полягають в розтраті майна в особливо великих розмірах, відповідальність за які передбачена ч. 5 ст. 191 КК України.

В клопотанні зазначено, що 15.01.2019 року заявник звернувся до органу досудового розслідування з цивільним позовом, відповідно до якого, просив стягнути з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Інвест Агро Логістик» грошові кошти у розмірі 1 855 040, 00 грн. Також, 15.01.2019 року заявник звернувся до органу досудового розслідування з клопотання про вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, яке належить ОСОБА_6 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка №152573995 від 14.01.2019), за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Проте, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (інформаційна довідка №153345587 від 21.01.2019), вказана вище квартира була подарована ОСОБА_6 ОСОБА_4 .

Відповідно до вищезазначеного, заявник вбачає намір ОСОБА_6 відчужити належне йому майно, з метою уникнення конфіскації майна у випадку визнання його винним у кримінальному провадженні № 0000139.

Відповідно до ч. 5ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, серед іншого, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою забезпечення можливої конфіскації майна та недопущення його відчуження, вбачається наявність правових підстав для накладення арешту на майно з забороною розпорядження таким.

Законодавець нормами кримінального процесуального законодавства передбачив, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Слідчий суддя вважає, що на вказане майно слід накласти арешт, без заборони користуватися та володіти житловим приміщенням, з метою недопущення порушення прав та інтересів осіб, які там проживають.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 , з забороною вчиняти дії щодо відчуження об`єкту вказаного майна, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1