Провадження № 1-кп/317/239/2018
Справа № 317/1169/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 23.03.2018 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, вдівця, офіційно не працевлаштованого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації. 16 серпня 2014 року на виконання зазначеного Указу та відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_4 було призвано на військову службу по мобілізації та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 .
16 серпня 2014 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 181 солдат ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду радіотелефоніст-лінійний наглядач взводу управління 4-го гаубичного артилерійського дивізіону, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Однак 19 січня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив місце служби військовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокувався у АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав та про своє місцезнаходження командуванню, в органи військового чи цивільного управління не повідомляв.
13 березня 2018 року ОСОБА_4 самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та заявив про себе.
Таким чином, 19 січня 2015 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем призваним по мобілізації, в порушення вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, самовільно залишив місце служби військовий полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокувався у Запорізькому районі Запорізької області, з метою ухилитись від проходження військової служби, тобто вчинив дезертирство.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, визнав повністю, зазначив, що у військовій частині був на посаді радіотелефоніста. Потім його перевели в артрозвідку та направили на полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Не погоджуючись із переведенням, він 19 січня 2015 року самовільно покинув частину, щоб не повертатись на службу. 13 березня 2018 року він добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 , звідки його направили до Запорізької комендатури, а звідти до військової прокуратури. Усвідомлює вчинене, розкаюється. Наразі проживає з сестрою та матір`ю, працює неофіційно на будівництві, просить обрати покарання з іспитовим строком.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого, який також не заперечував проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 408 КК України дезертирство, самовільне залишення місця служби з метою ухилитись від військової служби.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, сім`ю, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває.
Як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому суд враховує щире каяття. При цьому, щире каяття ОСОБА_4 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_4 , думку прокурора, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

Враховуючи, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, приймаючи при цьому до уваги те, що він не несе небезпеки соціуму, має тісні суспільні зв`язки позитивної спрямованості, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, суд дійшов висновку про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд вважає, що призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не обрався.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1