справа № 216/1475/18

ВИРОК
іменем України
07 травня 2018 року
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді - ОСОБА_1
за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянину України, освіта вища, не одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, являється учасником бойових дій, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший лейтенант», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 19.10.2016 року Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до трьох місяців п`ятнадцять днів арешту -
учасники кримінального провадження:
обвинувачений ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в :
21.06.2014 року ОСОБА_3 призваний на військову службу за контрактом, відповідно до наказу №324 від 21.06.2014 року начальника Академії сухопутних військ.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №6 від 21.08.2017 (по стройовій частині) старший лейтенант ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду командира взводу управління командира мінометної батареї механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року, ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, дотримуватися вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту.
Крім того, Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015, відповідно до ст. 106 ч. 1 п.п. 1, 17, 20, ст.112 Конституції України та ст.ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Під час проходження служби, старший лейтенант ОСОБА_3 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді самовільного залишення військової частини без поважних причин в умовах особливого періоду, будучи придатним для проходження військової служби, 24.02.2018 самовільно без поважних причин залишив військову частину НОМЕР_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза її межами без поважних причин в умовах особливого періоду до 06.03.2018, проводячи службовий час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
06.03.2018 старший лейтенант ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, самостійно та з власної ініціативи з`явився до військової частини НОМЕР_1 , чим припинив вчинення вказаного злочину.
Таким чином, старший лейтенант ОСОБА_3 , своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, - самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану військовослужбовцем військової служби за контрактом.
22.03.2018 року між обвинуваченим ОСОБА_3 та прокурором військової прокуратури Криворізького гарнізону Південного регіону України старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст. 472 КПК України укладена угода про визнання винуватості, відповідно до якої обвинувачений засвідчив, що у повному обсязі визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем військової служби за контрактом.
Сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_3 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, з можливістю перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті 407 ч. 4 КК України у виді арешту із відбуванням на гауптвахті строком на два місяці.
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного:
Згідно зі статтями 468 - 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів між прокурором та обвинуваченим може бути укладена угода про визнання винуватості.
Встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, який згідно ч. 4 ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, які також визначені угодою про визнання винуватості, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.
На виконання вимог ч. 7 ст. 474 КПК України судом перевірено угоду на відповідність вимогам Закону. Підстав для відмови в затвердженні угоди, судом не встановлено. Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Відповідно до ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає покарання, узгоджене сторонами.
Ознайомившись із змістом угоди, перевіривши виконання вимог ст. 472 КПК України, заслухавши думку учасників кримінального провадження, які просять затвердити подану в суд угоду про визнання винуватості, переконавшись у добровільності волевиявлення сторін при укладенні угоди, суд вбачає всі підстави для затвердження угоди, так як її умови, форма та зміст не суперечать вимогам кримінального та кримінально-процесуального законодавства, не посягають на інтереси суспільства, не порушують прав інших осіб, свобод та інтересів, наявні фактичні підстави для визнання винуватості, узгоджені сторонами вид та міра покарання відповідають загальним правилам призначення покарання, встановленим законом, відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі правопорушника.
Враховуючи вище викладене, а також те, що при затвердженні угоди враховано наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Відсутність обставини, які обтяжують покарання визначених ст. 67 КК України. Зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який за місцем служби характеризується посередньо (а. с. 38) та позитивно характеризується по місцю проживання, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди.
Судові витрати, які підлягають до стягнення в кримінальному провадженні, відсутні.
Керуючись ст. ст. 69, ч. 4 ст. 407, ст. 60 КК України, ст. ст. 373, 374, 468-475, 532 КПК України, суд, -
у х в а л и в:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту із відбуванням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ) строком на 2 (два) місяці.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку, якщо його не скасовано, - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений :

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

У разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутись до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Суддя ОСОБА_1