Ухвала

Іменем України
27 червня 2018 року

м. Київ
Справа № 2011/11888/12

Провадження № 51 4153 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальну справу щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 8, 12, ст. 262 ч. 3, ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 пунктами 1, 6, 8, 12, ст. 263 частинами 1, 2 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2012 року

ОСОБА_6 засуджено:

- за ст. 263 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
- за ст. 263 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 пунктами 1, 6, 8, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ст. 262 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 8, 12 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі статей 52, 54 КК України ОСОБА_6 позбавлено військового звання лейтенант запасу Збройних сил України.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з 22 березня 2012 року.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_9 по 100 000 гривень кожному на відшкодування моральної шкоди, на користь держави 231 025 гривень 60 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.
Так, весною 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вирішили вчинити напад на караульне приміщення військової частини НОМЕР_1 за адресою:

АДРЕСА_2 , з метою заволодіння табельною вогнепальною зброєю військових караульної служби для подальшої її реалізації або використання при вчиненні корисливих злочинів на території м. Харкова та Харківської області, вступивши між собою у попередню змову та розробивши відповідний план дій.
Під час підготовки до вчинення нападу на караульне приміщення військової частини НОМЕР_1 у період часу з весни 2011 року по 22 березня 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 без передбаченого законом дозволу придбали 2 мисливські ножі загального призначення, які є холодною зброєю, мисливську рушницю ІЖ-27 12 калібру, з якої виготовили обріз, що є вогнепальною зброєю, та 12 мисливських патронів 12 калібру, 2 комплекти камуфляжної військової форми з розвантажувальними системами, портативні радіостанції для забезпечення зв`язку, 2 пари чунів зі штучного хутра для безшумного пересування, 2 маски, алюмінієву драбину.
З січня по березень 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 неодноразово проходили маршрут між Білгородським шосе та лісопарковою зоною по

вул. Дерев`янко в м. Харкові, звідки спостерігали за територією військової частини НОМЕР_1 , отримавши інформацію про маршрут руху, кількість військових та порядок зміни караулу. Також були встановлені місця для безпечного і безперешкодного проникнення на територію військової частини та спостереження за діями караулу.
21 березня 2012 року у вечірній час ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в приміщенні квартири АДРЕСА_3 перевдягнулися у камуфляжну військову форму, закріпили на спеціальних місцях на розвантажувальних системах ножі, радіостанції. ОСОБА_6 спорядив обріз двома патронами та поклав разом з чунями до рюкзаку, а решту патронів поклав до карманів свого одягу.
22 березня 2012 року приблизно о 04 годині ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , дочекавшись зручного моменту, за допомогою алюмінієвої драбини проникли на територію військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_10 , скориставшись тим, що солдат ОСОБА_11 вийшов із караульного приміщення, зайшов у середину, а ОСОБА_6 залишився у схованці для спостереження за діями та пересуванням по території начальника караулу старшого лейтенанта ОСОБА_5 і солдата ОСОБА_9 .
Після того, як ОСОБА_5 і ОСОБА_9 пройшли до місця зарядки-розрядки зброї, а солдат ОСОБА_11 , закривши ворота, зайшов до караульного приміщення, ОСОБА_10 , діючи згідно розробленого плану, завдав ОСОБА_11 дев`ять ударів ножем по голові та тулубу, заподіявши тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.
Після цього, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , діючи за попередньої змовою, з метою вбивства напали на ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які зайшли у караульне приміщення, та завдали їм ударів ножем, заподіявши тілесні ушкодження різної тяжкості, однак їх смерть не настала через своєчасно надану медичну допомогу.
У відповідь на напад ОСОБА_5 застосував табельну вогнепальну зброю та здійснив два постріли у напрямку ОСОБА_10 , у результаті чого настала смерть останнього.
У цей час у ході боротьби ОСОБА_9 вибив ніж з рук ОСОБА_6 та повалив його на підлогу. ОСОБА_6 намагався здійснити постріл з обрізу у напрямку ОСОБА_9 , однак військовий схопив його за руку та притис до підлоги, внаслідок чого відбувся мимовільний постріл, та вирвав обріз з рук ОСОБА_6 . Після чого, ОСОБА_6 було затримано і він вимушений був припинити свої дії.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2015 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_12 залишено без задоволення, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено: на підставі ст. 49 ч. 1 п. 3, ст. 74 ч. 5 КК України за ст. 263 ч. 1, ст. 263 ч. 2 КК України його звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків даності.
Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 пунктами 1, 6, 8, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ст. 262 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 8, 12 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , даючи свою оцінку доказам у справі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд. Вважає, що його дії неправильно кваліфіковано, оскільки змови на заподіяння смерті ОСОБА_11 між ним та ОСОБА_10 не було і докази цього відсутні. Зазначає, що на ОСОБА_9 напав лише, щоб вибити у нього з рук автомат та спасти брата, умислу вбивати його також не було. Указує на те, що у порушення вимог ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі суду апеляційної інстанції не наведено докладних мотивів прийнятого рішення, а в резолютивній її частині не зазначено момент набрання ухвалою законної сили та не роз`яснено порядок її оскарження. Крім того, вважає, що ухвалу апеляційного суду ухвалено незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_13 приймав рішення про повернення справи до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 352 ч. 2 КПК України 1960 року щодо апеляційної скарги захисника. Просить також дослідити ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року та 07 липня 2016 року щодо обов`язковості викладених у них вказівок.
Заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу засудженого і просили її задовольнити.
Потерпілий в судовому засіданні заперечував проти касаційної скарги, вважав судові рішення законними і обґрунтованими.
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 263 ч. 1, ст. 263 ч. 2 КК України, правильність кваліфікації його дій в цій частині, а також звільнення його від призначеного покарання за цими нормами у зв`язку із закінченням строків даності в касаційній скарзі не оспорюються.

Обставини щодо неповноти і однобічності досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України 1960 року та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ст. 398 ч.1 КПК України 1960 року предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Згідно зі ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є компетенцією суду, який постановив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінальної справи встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК України 1960 року в ухвалі суду апеляційної інстанції повинні бути проаналізовані і співставлені з наявними у справі і додатково поданими матеріалами всі доводи апеляцій і на кожний з доводів дана вичерпна відповідь. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальну справу за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_14 обґрунтовано зазначив, що, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, зокрема: показання самого ОСОБА_6 ; показання потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ; свідка ОСОБА_15 ; дані, які містяться у протоколах огляду місця події, очних ставок ОСОБА_6 з потерпілими; висновках судових експертиз, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованих злочинів за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 та правильно кваліфікував його дії за ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 8, 12, ст. 262 ч. 3, ст. 15, ч. 2, ст. 115 ч. 2

пунктами 1, 6, 8, 12 КК України.
Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції про наявність попередньої змови між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , а також умислу саме на вбивство військових свідчить довготривала підготовка до вчинення злочинів, під час якої вони придбали холодну та вогнепальну зброю, камуфляжну військову форму з розвантажувальними системами, портативні радіостанції, чуні, маски, алюмінієву драбину, встановили шляхом спостереження маршрути підходу до військової частини, дані про час, маршрут та кількісний склад караулу, об`єкт, на якому вони вирішили заволодіти зброєю шляхом розбійного нападу, оскільки, як військові в минулому, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 усвідомлювали, що солдати і офіцери на території військової частини мають вогнепальну зброю, вони мають право і зобов`язані її застосувати у випадку нападу на караульне приміщення, при незаконному проникненні на територію військової частини, а також для самооборони. Про спрямованість умислу ОСОБА_6 на вбивство свідчить також його поведінка під час вчинення злочинів. Так, виявивши, що його брат вбив солдата ОСОБА_11 та напав на офіцера ОСОБА_5 і між ними йде боротьба, не вжив заходів до припинення протиправних дій, не намагався залишити місце події, а напав з ножем та обрізом на солдата ОСОБА_9 .

Що стосується доводів засудженого про здійснення апеляційного розгляду незаконним складом суду, то вони не ґрунтуються на положеннях статей 54, 55 КПК України 1960 року. Так, постановою Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2014 року, яку постановлено суддею ОСОБА_13 , кримінальну справу щодо ОСОБА_6 за апеляційними скаргами засудженого та його захисника повернуто до Дзержинського районного суду м. Харкова для виконання вимог

ст. 352 ч. 2 КПК України 1960 року щодо апеляції захисника. Зазначені обставини не перешкоджають участі судді ОСОБА_13 у апеляційному розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_6 .
Відсутність у резолютивній частині ухвали апеляційного суду порядку і строків її оскарження у розумінні ст. 370 КПК України 1960 року не є таким порушенням вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило суду апеляційної інстанції ухвалити законне рішення, або порушило право ОСОБА_6 на оскарження зазначеного судового рішення.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Доводи про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості суд апеляційної інстанції перевірив, у тому числі, з дотриманням положень ст. 64 ч. 1 КК України. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення трьох особливо тяжких злочинів, за два з яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, та оцінивши всі обставини вчинених злочинів, дійшов обґрунтованого висновку про виключну його соціальну небезпечність, вказавши, що про це також свідчить як характер його дій, так і зневажливе ставлення до життя людини.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, її ухвалено у відповідності з вимогами ст. 399 КПК України 1960 року з урахуванням вказівок, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року.

Призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
У процесі перевірки матеріалів кримінальної справи колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 8, 12, ст. 262 ч. 3, ст. 15, ч. 2, ст. 115 ч. 2 пунктами 1, 6, 8, 12 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 та скасування ухвали апеляційного суду щодо нього не знаходить.
Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3