Номер провадження: 11-сс/785/826/18
Номер справи місцевого суду: 496/1604/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника ТОВ «ОШГК» ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ТОВ «Одеська шоколадно-горіхова компанія» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000374, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, -

встановив:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Біляївського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000374, внесеному до ЄРДР 28.04.2018 року, та накладений арешт на вантажний сідловий тягач марки «DAF» модель «ТЕ96NAM338», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 білого кольору шасі: НОМЕР_2 , який належить ТОВ «МАДІТРАНС» та знаходиться у користуванні ОСОБА_10 ; спеціалізований напівпричіп марки «FRUEHAUF» модель «Т 34С», 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 сильного кольору, шасі № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_10 ; три металоконструкції панелі, які були вилучені в ході огляду місця події 28.04.2018 року.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що зазначене майно може бути доказом вказаного злочину, а тому, відповідно до ч.1 ст.170, ч.2 ст. 172, ч.2, ч.3 ст.170, ст.98 КПК України, на підставі наданих матеріалів, оцінюючи всі встановлені під час розгляду обставини, прийшов до висновку про необхідність накладення арешту.

На дану ухвалу представник ТОВ «ОШГК» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання слідчого по арешт майна.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу апелянт вказує, що слідчий суддя не врахував той факт, що ТОВ «ОШГК» є власником розбірних конструкцій ангару, згідно з договором купівлі-продажу будівельної конструкції №10 від 19.04.2018 року і актом прийому-передачі №20/04/18 від 20.04.2018 року. Апелянт зазначає, що накладення арешту на майно наносить йому шкоду, яка полягає у затримці будівництва, простої в роботі підприємства, транспорту, працівників, втраті доходу, на який апелянт розраховував від послідуючого будівництва об`єкту.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий суддя під час розгляду клопотання в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

У провадженні СВ Біляївського ВП ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження №0000374, внесеному до ЄРДР 28.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що представники ТОВ «Одеська шоколадно-горіхова компанія» в порушення встановленого законом порядку здійснюють самовільний демонтаж металоконструкцій майстерні АДРЕСА_1 , чим заподіюють власнику матеріальний збиток.

Під час проведення огляду місця події 28.04.2018 року працівниками поліції було виявлено та вилучено вантажний сідловий тягач марки «DAF» модель «ТЕ96NAM338», 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 білого кольору шасі: НОМЕР_2 , який належить ТОВ «МАДІТРАНС» та знаходиться у користуванні ОСОБА_10 ; спеціалізований напівпричіп марки «FRUEHAUF» модель «Т 34С», 1988 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 сильного кольору, шасі № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_10 ; три металоконструкції панелі, на які в подальшому оскаржуваною ухвалою слідчого судді був накладений арешт.

Разом з цим, з долучених до апеляційної скарги документів убачається, що ТОВ «ОШГК» на підставі договору купівлі-продажу будівельної конструкції №10 від 19.04.2018 року набуло право власності на розбірну конструкцію ангару, яка складається з 22 опорних металоконструкцій, 11 перемичок та сендвіч-панелей між металоконструкціями.

Таким чином, ТОВ «ОШГК» як власник майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст.393 КПК України має право на оскарження ухвали слідчого судді в частині накладення арешту на дані металоконструкції.

Оскільки будь-яких відомостей щодо наявності у ТОВ «ОШГК» права власності на транспортні засоби, на які оскаржуваною ухвалою слідчого судді був накладений арешт, у матеріалах справи не міститься, апеляційний суд вважає, що підприємство не має права на оскарження ухвали в частині накладення арешту на ці транспортні засоби, у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити апеляційні вимоги в цій частині без задоволення. Крім того, долучені до клопотання слідчого матеріали містять ксерокопії технічних паспортів на транспортні засоби, згідно з якими вантажний сідловий тягач марки «DAF» модель «ТЕ96NAM338», д/н НОМЕР_1 , належить ТОВ «МАДІТРАНС», а спеціалізований напівпричіп марки «FRUEHAUF» модель «Т 34С», д/н НОМЕР_3 , належить ОСОБА_10 .

Апеляційним судом встановлено, що у клопотанні слідчого зазначені правові підстави та мета арешту майна, з обґрунтуванням конкретної можливості використання такого майна як доказу у кримінальному провадженні, а також зазначенням цілей кримінального провадження, для досягнення яких необхідно застосувати арешт майна.

Як вбачається з долученої до клопотання слідчого копії протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.04.2018 року, заявник ОСОБА_11 пояснив, що демонтаж металоконструкції майстерні здійснювався представниками ТОВ «ОШГК» на підставі договору купівлі-продажу з власником майна ПАТ «Укренергозахист», яке знаходиться у стані припинення на підставі судового рішення про визнання банкрутом.

Таким чином, у кримінальному провадженні наявні усі підстави вважати, що майно, на яке був накладений арешт, дійсно може бути предметом, знаряддям кримінального правопорушення та зберегти на собі його сліди, тому може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що накладаючи арешт на майно, слідчий суддя обрав найменш обтяжливий засіб обмеження прав власника, а саме не заборонив йому користуватись даним майном, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо перешкоджання таким арештом майна законній діяльності підприємства, затримки будівництва та простою у виробництві.

Інших доводів щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційному суду надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Одеська шоколадно-горіхова компанія» ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000374, внесеному до ЄРДР 28.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4