1Справа № 335/6264/18 1-кс/335/4192/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевсього районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Запоріжжя, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 107-Б, скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить зобов`язати керівника Національної поліції Запорізької області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 41 та ч. 2 ст. 382 КК України та розпочати досудове розслідування.
На обґрунтування скарги заявник послався на те, що 30.05.2018 року ним було подано до керівника Національної поліції Запорізької області ОСОБА_4 заяву про вчинення посадовими особами Запорізького РВП Запорізької області кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 41 та ч. 2 ст. 382 КК України. Однак, на час подання скарги, відповіді на його заяву ним так і не отримано.
Заявник у судове засідання не з`явився, завчасно подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні скарги наполягає.
Слідчий або прокурор у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлялися судом належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що їх неявка в силу вимог ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги, слідчий суддя вважав за можливе розглянути скаргу у їх відсутність.
Дослідивши матеріали справи, вважаю, що у задоволенні скарги слід відмовити з наступних підстав.
Встановлено, що 30.05.2018 року ОСОБА_3 звернувся до керівника Національної поліції Запорізької області із заявою. Так як викладені в ній відомості останнім до ЄРДР внесені не були, звернувся до слідчого судді з даною скаргою.
Відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Стаття 214 КПК України передбачає, що після подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення відповідною посадовою особою (слідчим чи прокурором) обставин, що можуть свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення, слідчий чи прокурор зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР, порядок формування та ведення якого затверджується Генеральною Прокуратурою України.
Порядок ведення ЄРДР врегульований, зокрема, Положенням про його ведення, затвердженим наказом Генерального Прокурора України № 69 від 17.08.2012 року «Про єдиний реєстр досудових розслідувань», згідно п.п. 4 п. 2.1 якого, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Ця вимога передбачена і п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України щодо внесення необхідних даних до ЄРДР.
Аналізуючи наведені норми, суддя приходить до висновку про обов`язок внесення до ЄРДР лише тих відомостей про кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
При розгляді даної скарги встановлено, що в заяві ОСОБА_3 від 30.05.2018 року лише констатовано заявником про вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 364, 41, ч. 2 ст. 382 КК України, керівником та слідчими Запорізького РВП Запорізької області, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншими слідчими.
Проте ця заява не містить жодного опису обставин діянь, які заявник вважає злочинними, в тому числі обставини, які можуть свідчити про вчинення злочину, тим паче, що ст.41 КК України взагалі віднесена до Загальної, а не Особливої частини Кримінального кодексу, що дає підстави для висновку, що вказана заява не є повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення в розумінні ст. 214 КПК України.
Слід також зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ст. 7 КПК України, в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
ОСОБА_3 в заяві вказав на те, що на його думку зазначені в заяві від 30.05.2018 року дії підлягають кваліфікації за ст. 364, 41, ч. 2 ст. 382 КК України.
Однак, відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 06.09.2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21.09.1999 року, заява N 37437/97).
Відповідно до ст. 214 КПК України, відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже, заявнику не належить право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України, оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією заявнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст. 22 КПК України.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 07.12.2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28.05.1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.
Положеннями ст. 214 КПК України передбачено загальну процедуру внесення відомостей про злочин до ЄРДР.
Проте, при вирішенні такого питання необхідно також застосовувати положення ч.1 ст.9 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу ч. 4 ст. 9 КПК у разі, якщо норми КПК суперечать міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, судовий розгляд має здійснюватися незалежним судом.
Відтак, з наведеного вище вбачається, що при вирішенні скарг на бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР, таке не може зводитись до формальної перевірки факту внесення чи невнесення в ЄРДР відповідних відомостей, а слідчий суддя згідно вимог ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись нормами матеріального та процесуального законодавства, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частиною 2 ст. 307 КПК України передбачений перелік рішень слідчого судді за наслідками розгляду скарг осіб, на бездіяльність правоохоронних органів, в тому числі і на бездіяльність, пов`язану з невнесенням відомостей до ЄРДР.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора може бути рішення про відмову у задоволенні скарги.
Враховуючи наведене, а також за відсутності наведених в заяві заявника обставин діянь що могли б свідчити про вчинення кримінальних правопорушень та у зв`язку із не встановленням грубого порушення матеріальних та процесуальних норм права, скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 306, 307 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Вступна та резолютивна частини ухвали постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 21 серпня 2018 року.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 22 серпня 2018 року о 11:30 год.

Слідчий суддя: ОСОБА_1