Постанова
іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ
справа № 556/1398/16-к
провадження № 51-475 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009879, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Донецька, жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання і роботи та періодично з`являтися на реєстрацію.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди кошти в сумі 3 213,99 грн та 50 000 грн відповідно.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за те, що вона 08 жовтня 2016 року о 18:30, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21130», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Васильківські біля будинку № 19/15 у м. Києві в напрямку пл. Голосіївської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, всупереч підпункту «б» п. 2.3, п. 18.1 Правил дорожнього руху, не зупинилась та не надала дороги пішоходу, виїхала на пішохідний перехід, де вчинила наїзд на потерпілу ОСОБА_8 , яка перетинала проїжджу частину. Внаслідок ДТП потерпіла отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 06 грудня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінив у частині покладення на неї протягом іспитового строку обов`язків, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 76 КК. Постановлено покласти на ОСОБА_6 обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. У решті вирок залишено без зміни. Постановлено звільнити ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарань на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд не звернув належної уваги на доводи сторони захисту з приводу правильності вирішення цивільного позову потерпілої, зокрема щодо відсутності документального підтвердження розміру заподіяної потерпілій ОСОБА_8 моральної шкоди.

Представник потерпілої ОСОБА_9 у касаційній скарзі, посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд незаконно звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання відповідно до Закону України «Про амністію у 2016 році» на підставах, передбачених п. «є» ст. 1 цього Закону, оскільки в суді не було встановлено того факту, що батько засудженої ОСОБА_10 не має інших працездатних дітей.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 підтримала скаргу захисника ОСОБА_7 , заперечила проти задоволення скарги представника потерпілої ОСОБА_9 ; прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_7 та підтримав касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 надійшло заперечення від представника потерпілої ОСОБА_9 , в якому він стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв`язку з чим просить залишити її без задоволення.

Мотиви Суду
Правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.286 КК у касаційних скаргах не оспорюються.

Відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи представника потерпілої ОСОБА_9 про незаконність рішення апеляційного суду щодо звільнення засудженої від покарання на підставі акта амністії є неспроможними.
Так, п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12КК, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуто судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 було засуджено за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року за ч. 1 ст. 286 ККдо покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та одночасно звільнено від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК.

Водночас, ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції звернулася до суду з письмовим клопотанням про застосування до неї акта амністії, оскільки вона має батька, 1937 року народження, у якого інших працездатних дітей немає. З урахуванням цих обставин апеляційний суд, визнавши ОСОБА_6 суб`єктом амністії, звільнив її від призначених основного та додаткового покарань на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» (а.п. 190).
Обґрунтовуючи свій висновок щодо можливості застосування амністії до ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції послався на зазначені в клопотанні засудженої обставини та те, що засуджена вчинила необережний злочин, який відповідно до ст. 12 КК не є особливо тяжким та має батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якого інших працездатних дітей не має.
За таких обставин, апеляційний суд, встановивши відповідні обставини для застосування амністії, за відсутності перешкод для застосування цього акта до підсудної та наявності її згоди на застосування амністії, прийняв обґрунтоване рішення про необхідність звільнення ОСОБА_6 від основного та додаткового покарань.
При цьому, згідно наявних в матеріалах кримінального провадження копій довідок про взяття на облік внутрішнього переміщення особи від 17 серпня 2016 року № та Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 квітня 2017 року, ОСОБА_10 , 1937 року народження, який зареєстрований в АДРЕСА_2 ) фактично проживає разом з ОСОБА_6 , 1963 року народження за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_10 , який є внутрішньо переміщеною особою з зони проведення АТО, фактично проживає разом зі своєю дочкою ОСОБА_6 та ураховуючи, що в матеріалах кримінального провадження немає даних на спростування тверджень засудженої ОСОБА_6 про відсутність в її батька інших працездатних дітей, підстави вважати ці твердження такими, що не відповідають дійсності, на думку колегії суддів, відсутні.
Розмір стягнутої моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості, в цій частині рішення апеляційного суду належним чином мотивоване і ґрунтується на вимогах закону. З таким висновком погоджується й колегія суддів при розгляді касаційної скарги.
Розглядаючи апеляційні скарги сторін обвинувачення та захисту, апеляційний суд вивчив всі доводи скарг, проаналізував їх і зіставив з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та з дотриманням вимог ст.419 КПК, виніс ухвалу, зміст якої відповідає вимогам зазначеного закону.

Зважаючи на наведене, підстав для задоволення касаційних скарг адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 438, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3