У Х В А Л А

Справа №:755/12528/14-к
Провадження №: 1-кп/755/388/18

"27" серпня 2018 р.
м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003316 від 22 березня 2014 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України,

в с т а н о в и в :

На розгляді у цьому місцевому суді м. Києва перебуває дане провадження, у якому прокурором було подано клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, оскільки, як указує заявник, наявні підстави регламентовані ст.ст. 177, 178, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Сторона захисту указала, що уважає, передумови для утримання обвинуваченого під вартою визначені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України відсутніми, у цей період.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до наступного.

Статтею 331 КПК України регламентовано, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу обвинуваченого та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

З урахуванням того, що у справі «Тимошенко проти України», заява № 49872/11, від 30 квітня 2013 року ЄСПЛ зробив декілька важливих висновків:«…для того, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції , самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає вищезазначеним стандартам, ще недостатньо - він також повинен бути необхідним за даних обставин (див. рішення у справах «Нештяк проти Словаччини» (), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року, та «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, пп. 27-28, від 14 жовтня 2010 року)».

«…Суд наголошує на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи - незалежно від того, наскільки коротким він є - повинно бути переконливо доведено державними органами (див. рішення у справах «Белчев проти Болгарії» (Belchev v. Bulgaria), заява № 39270/98, п. 82, від 8 квітня 2004 року, та «Кастравет проти Молдови» (Castravet v. Moldova), заява № 23393/05, п. 33, від 13 березня 2007 року)».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Луценко проти України» (2012 р.), Суд встановив, що національні суди, розглядаючи матеріали оскарження застосування тримання під вартою, не розглядали доцільність позбавлення заявника свободи та можливість застосування до нього інших, більш м`яких (неізоляційних) запобіжних заходів.

У цій ситуації, у вказаному кримінальному провадженні обвинуваченому було висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 15 та ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому повторно.

В ході обговорення цього питання відносно обвинуваченої, відповідно до обвинувального акту встановлено такі відомості: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Автономної Республіки Крим, Красногвардійського району, с. Нова Петрівка, громадянин України, неодружений, з повною загальною середньою освітою, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 14 червня 2007 року Шполянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 186 КК України н строк до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Обвинувачений на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.

На цей час, судове слідство не завершено, обвинувачений обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України, відносяться до середньої тяжкості та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі, наявність судимостей, докази передбачені ст. 84 КПК України з боку обвинувачення та захисту, у цей період, не досліджені, у світлі чого, з урахуванням наведених даних суд уважає, що обставини регламентовані ст. 177, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України є дійсними.

При цьому, вони обумовлені у світлі, як вказаних відомостей, так і факторів пов`язаних з характером вказаної особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій він піддається до кримінальної відповідальності, з огляду на що об`єктивний спостерігач вважає, що, у даному конкретному випадку, обставини визначені ст. 177 КПК України щодо ризиків є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються наявними матеріалами, як і інші обставини визначені ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

Однак, обставини регламентовані ст. 178 КПК України, у світлі даних про обвинуваченого, не є такими, що вказують на наявність, у цей період, передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу у поєднанні з характером висунутого обвинувачення та проведеним комплексом досліджених, у цій справі, доказів, та тих, які тільки мають бути в ньому вчинені.

Як наслідок, у цей період, є наявними обставини визначені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 194, ст. 331 КПК України, але відсутня передумова визначена п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

А тому, на цей час, на думку суду, є можливим уникнення наявним ризикам шляхом застосування іншого запобіжного заходу, тож суд у світлі факторів пов`язаних з характером вказаної особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, вважає достатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, у цей період провадження, а саме домашнього арешту з зобов`язанням прибувати за кожною вимогою у рамках даного кримінального провадження до суду та, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України, покладенням відповідних обов`язків, а саме: прибувати до суду, із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту м. Київ без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати при наявності на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Саме даний комплекс обов`язків буде адекватною противагою наявним ризикам, та у поєднанні з самим заходом забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту запобігатиме наявним ризикам.

Також суд серед іншого враховує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно, наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням його особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», заява № 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX), що, у цій справі, станом на сьогодні, не є дійсним, з огляду на установленість судом відсутності передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Доводи прокурора, щодо наявності передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, у світлі характеру пред`явленого обвинувачення обвинуваченій та наявності у неї раніше неодноразових судимостей, суд сприймає, у цей період, критично, адже приймаючи рішення у справі «Бойченко проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що в цій справі національні суди, ухвалюючи рішення про тримання заявника під вартою, посилалися на відповідну норму закону, не вказуючи підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, ніби заявник може перешкоджати провадженню у справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини. Враховуючи наведені обставини, Суд зробив висновок, що ці підстави, не є «відповідними і достатніми». Відповідно, зазначене призвело до порушення п. 3 ст. 5 Конвенції.

Так і в цьому випадку прокурор тільки послався на відповідну норму закону, не вказуючи підстав, з яких він вважає обґрунтованими свої твердження про те, ніби уникнення наявним ризикам не є можливим шляхом застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Роман Мірошніченко проти України», заява № 34211/04, від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ прийшов до наступного висновку: «… той факт, що заявник підозрюється у скоєнні серійного злочину, можливо, спочатку виправдовував його утримання під вартою. Однак після спливу певного часу судова влада була зобов`язана привести інші вагомі підстави для подальшого утримання під вартою, що не було зроблено в даному випадку; крім того, на жодній зі стадій національні суди не розглядали можливість застосування будь-яких альтернативних запобіжних заходів, і, спираючись головним чином на тяжкість обвинувачення, органи влади продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можуть вважатися «відповідним і достатніми»…».

Такий саме підхід ЄСПЛ сформував не тільки щодо однієї підстави для тримання особи під вартою (тяжкість злочину).

Аналогічні висновки щодо іншої підстави (загроза втечі) ЄСПЛ зробив, наприклад, у справі «Доронін проти України», заява № 16505/02, від 19 лютого 2009 року: «хоча й видається, що спроба заявника втекти дала відповідним органам підстави для тримання його під вартою протягом досудового слідства та розгляду справи в суді, серйозність пред`явлених йому обвинувачень, ризик його ухилення та перешкоджання здійсненню правосуддя залишалися єдиними підставами, з огляду на які суд не змінював обраний йому запобіжний захід. Однак згідно з пункту 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами».

У рішенні у справі «Лабіта проти Італії» (2000 р.) ЄСПЛ зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, у період розгляду такої справи у суді, коли уже усі докази сформовані, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки підозрюваного.

У справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (1990 р.) Суд зазначив, що той факт, що заявники мали судимості, міг посилити підозру про їхню причетність до вчинення злочинів, але не міг бути єдиною підставою для підозри, що обґрунтовувала б їхній арешт. У зв`язку з чим згадані вище ознаки не достатні самі по собі для того, щоб зробити висновок про наявність таких підстав.

Не є достатніми факти про наявність попередніх судимостей самі по собі для того, щоб зробити висновок про наявність підстави визначені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

ЄСПЛ у справі «Єлоєв проти України» указав, що при подальшому розгляді обставин справи зазначив, що хоча переховування заявника від правосуддя протягом одного року було для органів влади достатньою причиною для тримання його під вартою на час досудового розслідування, тяжкість пред`явлених йому обвинувачень та ризик його втечі були єдиними підставами для суду не змінювати обраний заявнику запобіжний захід. Проте, згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, зі спливом певного часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

У цій справі такі інші підстави установлені не були, а тому суд не знаходить передумов для задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та уважає за необхідне обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло у певний період доби, з зобов`язанням прибувати за кожною вимогою до суду та покладенням вищевказаних обов`язків, які регламентовані ч. 5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 199, 331, 369-372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, відмовити.

Обрати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло, за адресою: АДРЕСА_2 , з 21:00 до 07:00 год. наступного дня, до 25.10.2018.

Зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду в межах строку дії заходу забезпечення кримінального провадження та, у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України до 25.10.2018, покласти наступні обов`язки: прибувати до суду, із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту м. Київ без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати при наявності на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що УП з метою контролю за його поведінкою, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 .

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 13:40 год. 31.08.2018.

Суддя: ОСОБА_1