Номер провадження: 11/785/6/18
Номер справи місцевого суду: 520/9426/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2018 року м. Одеса

Колегія суддів апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

підсудного ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та підсудного ОСОБА_7 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2017 року,-

встановила:

Органами досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується в скоєнні злочину за таких обставин.

01.02.2010 року у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом «Тойота Камрі» д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9

03.02.2010 року, приблизно о 15 год. 30 хв., ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, перебуваючи біля будинку №152/4 по вулиці Люстдорфська дорога в місті Одесі, шляхом зловживання довірою, під приводом подальшої здачі в оренду, незаконно заволодів транспортним засобом, що належить ОСОБА_9 - автомобілем «Тойота Камрі», д / н НОМЕР_1 , заподіявши потерпілій шкоди у великому розмірі на суму 160 000 гривен.

Дії ОСОБА_7 органом досудового слідства кваліфіковано за ч.3 ст.289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, яке завдало великої матеріальної шкоди.

За результатами судового розгляду районний суд прийняв рішення про направлення справи прокурору для проведення додаткового розслідування, пославшись при цьому на те, що досудове слідство у даній кримінальній справі проведено неправильно і неповно, та існуючи виявлені недоліки в ході розгляду справи в судовому засіданні неможливо усунути в суді.

Зокрема, суд в оскаржуваній постанові послався на те, що під час судового розгляду була витребувана інформація з Державної фіскальної служби України щодо перетинання державного кордону автомобілем «ТОЙОТА КАМРІ», д/н НОМЕР_2 , vin НОМЕР_3 , відповідно до якої зазначений автомобіль перетнув державний кордон України 30 травня 2011 року під керуванням громадянина ОСОБА_10 , після чого автомобіль на територію України не повертався.

З огляду на встановлені дані, з метою перевірки і уточнення фактичних даних про обставини вчинення злочину, судом в порядку ст.315-1 КПК України (в ред.1960р.), доручено слідчому відділу Київського ОП в місті Одесі ГУНП України в Одеській області, який проводив досудове слідство у даній справі, встановити особу ОСОБА_10 , з метою його допиту в судовому засіданні щодо з`ясування обставин перетину державного кордону зазначеним автомобілем. Однак судове доручення органом досудового розслідування виконано не було, що на думку суду є істотною неповнотою досудового розслідування, яка не може бути усунута під час судового розгляду, що і є підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Не погоджуючись з постановою суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить постанову районного суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду. При цьому, прокурор посилається на те, що досудове слідство у даній кримінальній справі проведено повно та всебічно, з`ясовані всі обставини справи, але суд безпідставно повернув справу на додаткове розслідування, а мотиви суду, викладені у постанові не відповідають фактичним обставинам справи.

Потерпіла ОСОБА_9 не погоджуючись з постановою районного суду також подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що досудовим слідством встановлені всі обставини справи, дії ОСОБА_7 кваліфіковані вірно, досудове слідство було проведено з дотримання діючого на той час процесуального закону, у зв`язку з чим у суду першої інстанції не було підстав для повернення справи на додаткове розслідування.

Підсудний ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу в який висловив свою незгоду з оскаржуваною постановою, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить постанову суду змінити, доповнивши її підставами для повернення справи на додаткове розслідування, які не були зазначені судом, але які мають істотне значення для встановлення істини по справі, посилаючись при цьому на односторонність та неповноту досудового розслідування.

Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який підтримав доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої та заперечував проти задоволення апеляційної скарги підсудного; підсудного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу підсудного та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої; вивчивши матеріали кримінальної справи; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ст. 281 КПК України (в ред.1960 року), повернення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти або неправильності досудового слідства може мати місце лише тоді, коли ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні, а в разі виникнення питання про повернення справи на додаткове розслідування, суд, вирішує це питання мотивованою ухвалою.

Загальновизнано, що досудове слідство визнається неповним, якщо під час його провадження всупереч вимогам ст. ст. 22, 64 КПК України (в ред.1960 року) не були дослідженні або були поверхнево чи однобічно дослідженні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, на що зверталася увага в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 11 лютого 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування».
Неправильним досудове слідство визнається в разі, коли органами досудового слідства при вчиненні процесуальних рішень були неправильно застосовані норми кримінально-процесуального чи кримінального закону і без усунення цих порушень справа не може бути розглянута в суді.

Між тим, приймаючи рішення про направлення справи на додаткове розслідування з мотивів неповноти та неправильності досудового слідства, суд першої інстанції, не дотримався зазначених вище вимог закону, оскільки, роблячи висновок про те, що ця неповнота або неправильність не може бути усунута в судовому засіданні, цей висновок належним чином фактично не обґрунтував.

Так, перерахувавши підстави для повернення справи на додаткове розслідування, суд першої інстанції не вказав яке доказове значення має встановлення зазначених судом обставин для прийняття остаточного рішення по справі, а також не вказав чому зазначені судом обставини кримінальної справи не можуть бути встановлені в ході судового слідства, а також не використав всі можливості, регламентовані положеннями ст.315-1 КПК України (в ред. 1960 року). Той факт, що орган досудового розслідування не виконав постанову суду, якою було надано судове доручення в порядку ст.315-1 КПК України (в ред.1960 року), не є підставою для повернення справи на додаткове розслідування, оскільки районний суд мав можливості відреагувати на невиконання постанови суду та вжити заходи щодо зобов`язання виконати судове доручення .

Судом в оскаржуваній постанові також не зазначено, які суперечності мають бути усуненні під час проведення додаткового розслідування шляхом виконання інших процесуальних дій, та якими мають бути такі дії.

З урахуванням вище викладеного та наявності істотних порушень кримінально-процесуального закону при поверненні справи на дослідування, колегія суддів визнає необхідним оскаржувану постанову суду скасувати, кримінальну справу, відповідно до ч.2 ст.374 КПК України, повернути на новий судовий розгляд.

Скасовуючи постанову районного суду та вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно підозрюваного, колегія суддів враховує положення ст.ст. 148, 150, 165 КПК України (в ред. 1960 року), якими регламентовані мета та підстави застосування запобіжних заходів, а також обставини, що враховуються при застосуванні, скасуванні і зміні запобіжних заходів, та приходить до висновку про таке.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою та розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ: «Харченко проти України», «Прокопенко проти України», «Єлоєв проти України»).

Вивчивши доводи апеляційної скарги підозрюваного ОСОБА_7 , матеріали кримінальної справи, заслухавши думку прокурора, який залишив питання щодо запобіжного заходу на розсуд суду, захисника та підозрюваного, які просили змінити підозрюваному запобіжний захід на непов`язаний з триманням під вартою, враховуючи той факт, що відносно підозрюваного в даній кримінальній справі під час судового розгляду було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та він на день розгляду апеляційної скарги фактично перебуває під вартою більше 3 (трьох) років 8 (восьми) місяців, а по справі ще не прийнято остаточне рішення щодо винуватості ОСОБА_7 , незважаючи на те, що дана кримінальна справа розглядається районним судом на протязі шести років та неодноразово поверталася судом на додаткове розслідування, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять достатнього обґрунтування, що тільки застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який є найсуворішим та винятковим, зможе забезпечити належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Як свідчать матеріали кримінальної справи, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але має сталі соціальні зв`язки, зареєстрований в м. Одесі, має дружину та двох неповнолітніх дітей, що в сукупності свідчить про можливість застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме у виді підписки про невиїзд з простійного місця проживання, що буде пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого є в даній кримінальній справі, а також зможе забезпечити швидке та повне проведення нового судового розгляду, а також виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.
Керуючись ст.ст. 365, 366, 367, 374, 379 КПК України (в ред.1960 року), колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційні скарги прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 задовольнити.
Постанову Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2017 року, якою кримінальна справа відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України повернута в Одеську місцеву прокуратуру №1 для організації проведення додаткового розслідування скасувати, та повернути кримінальну справу на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою, обраний під час судового розгляду в суді першої інстанції змінити на підписку про невиїзд, звільнивши його з під варти в залі суду негайно.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4