ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
11 жовтня 2018 року місто Київ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 ,
За участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 30.06.2017 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області за ч.4 ст. 296 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, від відбування якого, на підставі ст. 75 КК України, звільнений з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки; та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Жовті Води, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч.2 ст. 187 КК України та призначено покарання ОСОБА_6 у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_7 у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна та за правилами ст. 71 КК України (за сукупністю вироків), остаточне покарання ОСОБА_7 , призначено у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.
Справа № 575/5853/18 Апеляційне провадження: № 11-кп/824/409/2018 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_9 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1

З обвинувачених на користь держави стягнуто витрати на залучення експертів, зокрема: з ОСОБА_7 858 грн. за проведення експертизи № 17-52; з ОСОБА_6 715 грн. за проведення експертизи № 8-3/513.
Вироком також вирішено долю речових доказів.
Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу обвинуваченого, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнані винуватими у вчиненні розбійного нападу, вчиненого з метою заволодіння чужим майном, за попередньою змовою.
Так, 25.01.2018 року, близько 20:00 годин, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , перебуваючи біля станції метрополітену «Видубичі» в м. Києві, побачили автомобіль «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився раніше їм не знайомий ОСОБА_11 , який здійснював перевезення на замовлення та очікував на клієнтів, та вирішили вчинити розбійний напад на нього, з метою заволодіння його майном. ОСОБА_10 та ОСОБА_6 підійшовши до вищевказаного автомобіля та запропонували ОСОБА_11 доставити їх до ресторану «Фабіус», що знаходиться на Столичному шосе, 70 в м. Києві. Після чого ОСОБА_10 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_6 у свою чергу сів на заднє пасажирське сидіння позаду водія. Перебуваючи поблизу ресторану «Фабіус», ОСОБА_6 , знаходячись на сидінні позаду водія, вчинив розбійний напад на водія, накинувши йому на шию «USB-шнур» та почав душити останнього. ОСОБА_10 у свою чергу, перебуваючи на передньому пасажирському сидінні, згідно відведеної йому ролі дістав клинок від ножа, який був загорнутий у фольгу та почав завдавати удари в область обличчя потерпілого, заподіявши тому різані рани нижньої щелепи, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В подальшому протизаконні дії ОСОБА_12 та ОСОБА_6 були помічені громадянами, які перебували поблизу, і в цей час ОСОБА_11 вдалося звільнитися від шнура та вибігти з автомобіля. Після чого, ОСОБА_10 заволодів мобільним телефоном «Самсунг», вартістю 500 грн., в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «лайф», вартістю 20 грн. 00 коп. на рахунку якого заходилось 80 грн. 00 коп., та разом із ОСОБА_6 вибігли з автомобіля та втекли.
Не погодившись з вироком Голосіївського районного суду міста Києва, вважаючи його необґрунтованим та невмотивованим в частині призначеного покарання, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначає наступне.
Апелянт вважає, що судом при визначені покарання не було враховано пом`якшуючі обставини, зокрема, те що ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, визнав свою вину у скоєному та має на цей час на утриманні двох неповнолітніх дітей.
На цих підставах апелянт просить змінити вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 8 травня 2018 року в частині призначеного покарання, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Вирок відносно ОСОБА_7 апеляційним порядком ніким оскаржений не був, але в ході підготовки до апеляційного розгляду, поза межами строку апеляційного оскарження, ОСОБА_7 подавав до апеляційного суду документ, названий ним «Доповнення-пояснення в рамках доповнення», в якому він підтримав апеляційні вимоги ОСОБА_6 та просив вирок скасувати і направити справу в суд першої інстанції на новий розгляд, не наводячи будь-яких підстав і обґрунтувань для такого рішення.
Втім, в апеляційному засіданні ОСОБА_7 ці вимоги не підтримав, послався на свою юридичну необізнаність та бажання допомогти співучасникові, а тому вказані вимоги судова колегія не досліджує
Заслухавши доповідь судді, виступ ОСОБА_6 на підтримку апеляційних доводів, його захисника адвоката ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які також підтримали апеляційні доводи ОСОБА_6 , прокурора який заперечив можливість задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченим, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги в сукупності з матеріалами кримінального провадження, а також згаданим вище зверненням ОСОБА_7 , судова колегія визнає наступне.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, як і щодо правильності юридичної оцінки скоєного, ніким в апеляційному засіданні не піддавались сумнівам, отримані на підставі сукупності правильно досліджених судом першої інстанції, повно та правильно описаних у вироку, належно оцінених в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття рішення по суті кримінального провадження доказах, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія ці висновки не перевіряє, не досліджує, не оцінює, погодившись із ними.
Що ж стосується рішення про призначення ОСОБА_6 за вчинене покарання саме у виді позбавлення волі, хоча й на строк, близький до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 187 КК України, не прийняття рішення про застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, справедливість якого оскаржено апелянтом, то при вирішенні вказаних питань суд, і це прямо вказано у вироку, врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винуватців, а саме те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває, має неповнолітню дитину, відсутність обставин, які пом`якшували б чи обтяжували б покарання, а також застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, тобто з урахуванням персональної ролі кожного та ступеню участі у вчиненні злочину, прийшов до висновку про необхідність призначити обвинуваченим покарання саме у виді позбавлення волі, констатувавши, що саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.
Це рішення, як видно зі вказаного, суд переконливо обґрунтував і вмотивував, пославшись, зокрема, і на ті обставини, які відображені в апеляційній скарзі.
Будь-яких нових відомостей, крім народження у його цивільної дружини другої дитини в період після ухвалення вироку, які могли б слугувати підставами для пом`якшення призначеного покарання, апелянт не навів.
Нема таких відомостей і в матеріалах кримінального провадження.
Оскільки ж за вчинення тяжкого злочину розбійного нападу, за попередньою змовою групою осіб, в якому він прийняв активну роль, бо розпочав застосування насильства першим, накинувши на шию потерпілого шнур і здавлюючи її цим шнуром, щоб подолати опір, тобто вчинив реально небезпечні для життя та здоров`я потерпілого насильницькі дії, ОСОБА_6 призначене покарання близьке до мінімального, визначеного санкцією ч.2 ст. 187 КК України,остільки це покарання не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, бо тяжкості скоєного ним та відомостям про його особу воно, в цілому, відповідає.
До того ж, наявність у ОСОБА_6 , на цей час, двох малолітніх дітей, непрацюючої дружини та похилого віку матері, про що він повідомив в апеляційному засіданні, було йому відоме на час скоєння тяжкого злочину і не стало перешкодою до його скоєння, тобто своє сімейне становище він при цьому свідомо ігнорував.
За таких обставин апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 8 травня 2018 року відносно нього та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженими, оскільки вони утримуються під вартою, в той же строк від дня отримання копії цієї ухвали.
Повний текст ухвали проголосити о 1700 годині 16 жовтня 2018 року.

Судді: