ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України,
зареєстрованого за адресою:
та проживаючого за адресою:
АДРЕСА_2 , не одруженого, судимого 22 вересня 2015 року
Шевченківським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 185
КК України до одного року позбавлення волі, 03 грудня 2015
року Жовтневим районним судом міста Запоріжжя за ч. 2
ст. 185 КК України до одного року трьох місяців позбавлення
волі, звільнений 06 квітня 2016 року по відбуттю покарання,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк один рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 18 квітня 2016 року приблизно в 21 год. 30 хв., знаходячись у гаражному приміщенні свого знайомого ОСОБА_8 , розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , після спільного вживання алкогольних напоїв попросив у нього мобільний телефон марки «Мейзу» для здійснення дзвінка. В подальшому, розуміючи, що ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не усвідомлював та не міг правильно оцінювати дії присутніх біля нього осіб, користуючись відсутністю перешкод вирішив повторно таємно викрасти майно останнього.
Реалізуючи свій умисел, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 у присутності ОСОБА_8 , але не помітно для нього, повторно таємно викрав майно останнього, а саме: мобільний телефон «Мейзу» вартістю 3500 грн. 00 коп. із прозорим силіконовим чохлом вартістю 250 грн. 00 коп., сім карткою «МТС» вартістю 20 грн. 00 коп., на рахунку якої знаходилось 350 грн. 00 коп., карту пам`яті «Transcend16gb micro SDHCI», вартістю 200 грн. 00 коп., а всього майна на загальну суму 4320 грн. 00 коп.
З викраденим чужим майном ОСОБА_5 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись ним на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі.
В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації дій останнього, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом безпідставно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України.
Прокурор звертає увагу на те, що судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких та наслідків злочину.
Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за злочини проти власності та знову вчинив аналогічний злочин, що свідчить про його не бажання стати на шлях виправлення, а тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком, оскільки таке покарання не відповідатиме цілям, визначеним ст. 50 КК України.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши дані про особу обвинуваченого та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України як повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка).
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначивши ОСОБА_5 покарання та звільнивши від його відбування, в повній мірі не дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
В той же час, приймаючи рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не мотивував, які обставини свідчать про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, він не містить належного мотивування прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом враховано фактично одні й ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і при прийнятті рішення про звільнення від його відбування.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі та щиро розкаявся у вчиненому.
Ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому колегія суддів визнає її обставиною, що пом`якшує покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Відповідно до даних про особу обвинуваченого, ОСОБА_5 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 82 83).
В той же час, ОСОБА_5 неодноразово раніше судимий за злочин проти власності і після звільнення з місць позбавлення волі 06 квітня 2016, 18 квітня 2016 року знову вчинив злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк в межах, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.
На думку колегії суддів, саме таке покарання за своїм видом і розміром є необхіднім та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, буде справедливим і відповідатиме меті покарання.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням вироку апеляційним судом.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 не застосовувався і клопотань під час апеляційного розгляду про застосування запобіжного заходу від сторони обвинувачення не надходило.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, покарання у виді двох років позбавлення волі.

Строк покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_5 для виконання вироку.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3