Номер провадження: 11-кп/785/770/18
Номер справи місцевого суду: 501/3477/15-к Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.07.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу і доповнення до неї прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 31 травня 2015 року, що до:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорноморська Одеської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, який має середньо-спеціальну освіту, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 20 жовтня 2009 року Малиновським районним судом м. Одеси за ст. 307 ч. 2 КК України, засуджений до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився по відбуттю покарання 27 червня 2014 року,
визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, та його виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення,

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6

виправданий ОСОБА_7

його захисник ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_7 обвинувачувався органами досудового розслідування у самовільному залишенні місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року, строком на 24 місяці, якою ОСОБА_7 були встановлені певні обмеження:
-він зобов`язаний знаходитись за постійним місцем мешкання, щоденно з 22:00 до 05:00 години ранку наступної доби за встановленою для постійного мешкання адресою;
-йому заборонено виїзд з населеного пункту за місцем постійного мешкання: АДРЕСА_1 , без дозволу керівництва територіального РВ УМВС України;
-він зобов`язаний являтися для реєстрації в територіальний РВ МВС України за місцем постійного мешкання чотири рази на місяць, відповідно до вказівки керівництва та з`являтись за викликом міліції у вказаний час для з`ясування питань пов`язаних з виконанням правил адміністративного нагляду; та не відвідувати кафе, бари, ресторани, де продаються спиртні напої на розлив.
26 травня 2014 року ОСОБА_7 був ознайомлений з встановленими щодо нього обмеженнями та правилами адміністративного нагляду, та отримав роз`яснення щодо відповідальності за порушення правил нагляду та встановлених щодо нього обмежень, у чому власноручно розписався.
12 травня 2015 року ОСОБА_7 без відповідного дозволу працівників міліції Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, завідомо і достовірно знаючи про встановлені йому обмеження, умисно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», не виконав покладені на нього обов`язки, порушив зазначені у Законі та рішенні суду правила (обмеження), умисно, самовільно, без поважних причин, з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року, залишив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував за межами м. Іллічівська (Чорноморськ) Одеської області.
Таким чином, піднаглядний ОСОБА_7 не з`являвся на реєстрацію в Іллічівський МВ ГУ МВС України в Одеській області, порушив встановлені щодо нього обмеження виїзд за межі м. Іллічівська (Чорноморська) Одеської області без дозволу Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, про своє місцезнаходження працівникам міліції не повідомляв, а також порушив встановлену судом заборону щодо постійного щоденного знаходження з 22:00 до 05:00 годин ранку наступної доби за встановленою для постійного мешкання адресою.
Перебуваючи під адміністративним наглядом у м. Іллічівську (Чорноморську) Одеської області, ОСОБА_7 13 травня 2015 року на території м. Одеси вчинив злочин, передбачений ст. 186 ч. 2 КК України, чим злісно порушив правила адміністративного нагляду».
Суд вважаючи, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, обвинувачення не надано доказів винуватості ОСОБА_7 , а саме наявності в нього умислу на ухилення від адміністративного нагляду, виправдав ОСОБА_7 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, по пред`явленому обвинуваченню за ст. 395 КК України, за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
В апеляційній скарзі прокурор, що приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та призначити покарання у вигляді 4 місяців арешту, посилаючись на істотне порушення вимог КПК України, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_7 не міг підтвердити де він працював, не міг повідомити прізвище власника магазину, та хто видавав зарплату, а також куди саме він намагався працевлаштуватися, натомість, факт відсутності ОСОБА_7 за місцем свого проживання підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи та не заперечується самим обвинуваченим, який знаючи, що відносно нього встановлений адміністративний нагляд, самовільно залишив місце проживання, скоївши тим самим умисний злочин з формальним складом.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти її задоволення, апеляційний суд приходить до висновків про таке.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
У зв`язку із заявленими під час апеляційного розгляду клопотаннями прокурора, суд апеляційної інстанції повторно допитав ОСОБА_7 , а також повторно дослідив письмові докази у справі, та приходить до наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.
Так, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на те, що досліджені у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, свідчать про недоведеність його умислу на ухилення від адміністративного нагляду
На думку суду апеляційної інстанції, зазначені висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи і приписам кримінального процесуального закону, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:
1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;
2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;
3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому, згідно із п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Натомість, виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст. 373-374 КПК України.
Зокрема, у вироку не наведено конкретних беззаперечних обґрунтувань і мотивів, з яких суд відкинув деякі докази обвинувачення, тому колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є безпідставними, оскільки ґрунтуються не на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів, а здебільшого на показаннях обвинуваченого та помилковій трактовці норм кримінального процесуального закону.
Зазначені висновки суду першої інстанції є трактуванням правової позиції обвинуваченого і не засновані на об`єктивній оцінці матеріалів кримінального провадження.
Відповідно до приписів ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі» від 01.12.1994 року передбачено, що адміністративний нагляд встановлюється з метою запобігання вчиненню злочинів окремими особами, звільненими з місць позбавлення волі, і здійснення виховного впливу на них.
Судом першої інстанції встановлено, і ніким не заперечується, що ОСОБА_7 самовільно залишив місце проживання, і скоїв умисний злочин, тим самим порушив правила адміністративного нагляду, і будучі обізнаним про обов`язки вести законопослушній спосіб життя, не порушувати громадський порядок і додержуватись встановлених правил, умисно скоїв злочин.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачають, що підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Разом з тим, відповідно до положень п.п.1, 2 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:
-висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;
-суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
Положення ч. 2 ст. 411 КПК України регламентують, що вирок підлягає скасуванню чи зміні із зазначених в частині першій підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Враховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що згідно із вимогами ст. 409, 411 КПК України, виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 не можна вважати законним і обґрунтованим, та слід визнати таким, що підлягає скасуванню.
Дослідивши докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, апеляційний суд встановив наступні фактичні обставини справи.
ОСОБА_7 самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року, строком на 24 місяці, якою ОСОБА_7 були встановлені певні обмеження:
-він зобов`язаний знаходитись за постійним місцем мешкання, щоденно з 22:00 до 05:00 години ранку наступної доби за встановленою для постійного мешкання адресою;
-йому заборонено виїзд з населеного пункту за місцем постійного мешкання: АДРЕСА_1 , без дозволу керівництва територіального РВ УМВС України;
-він зобов`язаний являтися для реєстрації в територіальний РВ МВС України за місцем постійного мешкання чотири рази на місяць, відповідно до вказівки керівництва та з`являтись за викликом міліції у вказаний час для з`ясування питань пов`язаних з виконанням правил адміністративного нагляду; та не відвідувати кафе, бари, ресторани, де продаються спиртні напої на розлив.
26 травня 2014 року ОСОБА_7 був ознайомлений з встановленими щодо нього обмеженнями та правилами адміністративного нагляду, та отримав роз`яснення щодо відповідальності за порушення правил нагляду та встановлених щодо нього обмежень, у чому власноручно розписався.
12 травня 2015 року ОСОБА_7 без відповідного дозволу працівників міліції Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, завідомо і достовірно знаючи про встановлені йому обмеження, умисно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», не виконав покладені на нього обов`язки, порушив зазначені у Законі та рішенні суду правила (обмеження), умисно, самовільно, без поважних причин, з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2014 року, залишив своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував за межами м. Іллічівська (Чорноморськ) Одеської області.
Таким чином, піднаглядний ОСОБА_7 , порушив встановлені щодо нього обмеження виїзд за межі м. Іллічівська (Чорноморська) Одеської області без дозволу Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, про своє місцезнаходження працівникам міліції не повідомляв, а також порушив встановлену судом заборону щодо постійного щоденного знаходження з 22:00 до 05:00 годин ранку наступної доби за встановленою для постійного мешкання адресою.
Перебуваючи під адміністративним наглядом у м. Іллічівську (Чорноморську) Одеської області, ОСОБА_7 13 травня 2015 року на території м. Одеси вчинив злочин, передбачений ст. 186 ч. 2 КК України, чим злісно порушив правила адміністративного нагляду.
Вина ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину, в об`ємі, встановленому апеляційним судом, підтверджується наступними доказами:
-ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 26.05.2014 року, про встановлення ОСОБА_7 адміністративного нагляду, згідно до якого йому заборонено виїзд із населеного пункту за місцем постійного мешкання;

-вироком Приморського районного суду міста Одеси від 11.07.2016 року, про визнання ОСОБА_7 винним у скоєнні 13 травня 2015 року злочину передбаченого ст. 186 ч. 1 КК України;

-роз`ясненнями щодо відповідальності за порушення правил нагляду та встановлених щодо ОСОБА_7 обмежень від 26.05.2014 року;

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені докази відповідають вимогам ст. 99 КПК України, являються належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ст. 395 КК України.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового, обвинувального вироку.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно. Відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання та обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання.

При цьому, підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 284, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 417, 420, 532 КПК України, Апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 31 травня 2015 року, яким ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 395 КК України та виправданий в зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад кримінального правопорушення скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 395 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком 4 місяця.
Вирок вступає в силу з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили, а засудженим з моменту отримання його копії.

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3