Роздільнянський районний суд Одеської області
_________________________________________________________________
Справа № 511/1257/17
Номер провадження: 1-кп/511/21/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.05.2018 рокум. Роздільна

Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
перекладача ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області обвинувальний акту у кримінальному проваджені по обвинуваченню:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова-Андріяшівка Слободзейського району Республіки Молдова (ПМР), молдаванина, громадянина Республіки Молдова, освіта 4 класу, у цивільному шлюбі, маючого дитину ОСОБА_9 , працюючого не офіційно, який зареєстрований АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , маючого захворюваня хронічний гепатит «С», раніше не судимого,
у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000074 від 10.04.2014 року
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_8 згідно зміненого обвинувального акту обвинувачується в тому, що 09.04.2014року до ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження в зв`язку із його розшуком) звернулись особи без громадянства ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з метою незаконного перетину державного кордону України в обхід пунктів пропуску.
В зв`язку з тим, що ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) перебував на території України, з метою організації перетину державного кордону зазначених вище осіб він зателефонував на мобільний телефон НОМЕР_1 своєму знайомому ОСОБА_8 , який знаходився в с. Стара - Андріяшівка, Слободзейського району Республіки Молдови, з мобільного телефону НОМЕР_2 та запропонував незаконно переправити через державний кордон України, в обхід пункту пропуску «Степанівка» ІНФОРМАЦІЯ_2 двох знайомих, без відповідних документів, необхідних для законного перетину державного кордону України на що ОСОБА_8 погодився.
В ході подальшого спілкування ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) повідомив ОСОБА_8 що його знайомі знаходяться на АДРЕСА_1 де їх потрібно забрати та незаконно переправити в пішому порядку через державний кордон України в обхід пункту пропуску «Степанівка» ІНФОРМАЦІЯ_3 ), після чого ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) зустріне ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на території України та поведе далі.
В подальшому прибувши по вищевказаній адресі ОСОБА_8 помітив молодого чоловіка на ім`я ОСОБА_13 ( ОСОБА_12 ) та дівчину на ім`я ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ), після чого запитавши в них чи їм необхідно незаконно перейти державний кордон України в обхід пункту пропуску нащо останні відповіли, що вони зверталися до ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) з проханням організувати їх незаконне переправлення через державний кордон України. Після чого ОСОБА_8 повідомив, що по вказаному маршруту та вказівок ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) він здійснить їх переправлення через державний кордон України поза пунктом пропуску «Степанівка» ІНФОРМАЦІЯ_2 до населеного пункту АДРЕСА_3 ), де їх зустріне ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та поведе далі.
Безпосередньо після цього ОСОБА_8 , будучи достовірно обізнаним про те, що перетин державного кордону України здійснюється через спеціальні пункти пропуску розташовані на кордоні України, в порушення вимог Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, діючи в якості провідника, навмисно, в обхід пункту пропуску «Степанівка» ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля 01.00 години 10.04.2014 року незаконно переправив осіб без громадянства ОСОБА_11 та ОСОБА_12 через державний кордон України, в районі інформаційного покажчика №54, після чого їх згідно попередньої домовленості повинен був зустріти ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження).
Однак, 10.04.2014 року приблизно о 01 год. 15 хв. прикордонним нарядом «прикордонним патрулем» ІНФОРМАЦІЯ_2 на відстані 100 метрів від лінії кордону України на околиці населеного пункту Розалівка, Роздільнянського району, Одеської області було затримано ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яких поза встановленим пунктом пропуску було переправлено громадянином Республіки Молдови ОСОБА_8 через державний кордон України у напрямку з населеного пункту Стара - Андріяшівка, Слободзейського району, Республіки Молдова до населеного пункту Розалівка, Роздільнянського району, Одеської області (Україна), в районні інформаційного покажчика № 54, а також був затриманий ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), який зустрічав вказаних осіб на території України.
При цьому формулювання обвинувачення викладено наступним чином ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що за попередньою змовою з ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), будучи достовірно обізнаним про те, що перетин державного кордону України здійснюється через спеціальні пункти пропуску розташовані на кордоні України, в порушення вимог Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991р., діючи в якості провідника, в обхід пункту пропуску «Степанівка» ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля 01.00 години 10.04.2014 незаконно переправив осіб без громадянства ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , через держаний кордон України, в районі інформаційного покажчика № 54, після чого їх згідно попередньої домовленості повинен був зустріти ОСОБА_10 .
Після перетину державного кордону України на відстані 100 метрів від лінії кордону України на околиці населеного пункту Розалівка, Роздільнянського району, Одеської області прикордонним нарядом «прикордонним патрулем» ІНФОРМАЦІЯ_2 затримано ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) який згідно попередньої домовленості зустрічав зазначених осіб на території України.
Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, кваліфікованого, як незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вчинене за попередньою змовою групи осіб.
Розглянувши матеріли кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, дослідивши всі надані сторонами докази, заслухавши обвинуваченого та свідків, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання тощо.
У відповідності до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частиною 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у справі "Саундерс проти Сполученого Королівства" вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою "внутрішнього переконання" чи системою "поза межами розумного сумніву", який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Отже, обвинувачення повинно довести "кожний факт", пов`язаний із злочином, щоб "не існувало жодної розумної підстави для сумнівів". Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Також, в рішенні ЄСПЛ у справі "Коробов проти України" (п. 65) зазначено, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом". Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого та прокурора.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому злочині визнав у повному обсязі та суду пояснив, що він дійсно перетинав державний кордон з двома особами поза пунктом пропуску, але коли не пам`ятає. При цьому суду пояснив, що йому зателефонував ОСОБА_15 та попросив перевести людей через кордон, що він і зробив. Після перетину кордону поза межами пункту пропуску, його та ще двох осіб (яких він переводив через кордон), відразу було затримано. Хто це був з осіб та чи були у вказаних осіб документи, які надають право перетинати кордон, пояснити не міг. Також суду пояснив, що після вказаних подій він на протязі доби був затриманий співробітниками прикордонної служби; в цей час з ним проводився огляд місця події та слідчий експеримент, де він показував як все відбувалося, при цьому захисника у нього не було. Документи він якісь підписував, але на якої мові вони були складені, пояснити не міг, оскільки не пам`ятав. В скоєному щиро кається.

Перевіряючи зазначене, судом встановлено наступне.

В основу пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення органом досудового розслідування покладено факт виявлення та затримання співробітниками прикордонної служби обвинуваченого разом з іншими особами; протокол проведення слідчого експерименту з обвинуваченим; протоколи проведення слідчого експерименту з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 ; протоколи про адміністративне затримання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; постанови суду відносно обвинуваченого, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про притягнення останніх за ч. 2 ст.204-1 КУпАП до адміністративної відповідальності, покази свідків.

Судовим розглядом встановлено, що у відповідності до листа № 51/680 від 10.04.2014 року вбачається, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_16 інформує начальника слідчого відділу УСБ України про те, що 10.04.2014 року об 01.15год на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі інформаційного покажчика № 54 на напрямку Нова-Андріяшівка (Република Молдова) Розалівка (Україна) виявлено та затримано ОСОБА_8 , який (під керівництвом ОСОБА_10 ) здійснив незаконне переправлення через державний кордон України двох громадян без документів: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.к.п. 61-62).

ОСОБА_12 та ОСОБА_11 були затримані відділом прикордонної служби 10.04.2014 року об 01-20год на строк до 3-х діб, що підтверджується протоколами про їх адміністративне затримання по адміністративному правопорушенню, передбаченому ст. 202 КУпАП (а.к.п. 69-70).

10.04.2014 року відділом прикордонної служби відносно самого ОСОБА_8 також був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП (а.к.п. 71).

За результатами виявленого факту вказані дані 10.04.2014 року були внесені в ЄРДР за № 0000074 за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 332 КК України, при цьому органом досудового розслідування зазначений слідчий відділ УСБУ в Одеській області, де слідчими зазначені ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 (а.к.п. 59-60). Постанова про створення слідчої групи в матеріалах кримінального провадження відсутня та суду надане не була.

Слідчим СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_17 в порядку ст.ст.40, 41 КПК України було надано доручення начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 з проханням надання вказівки про проведення слідчих дій, а саме: проведення огляду місця події, допиту як свідків співробітників прикордонної служби та всіх причетних; проведення слідчих експериментів з ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тощо (а.к.п. 145-146).

У відповідності до протоколу огляду місця події від 10.04.2014 року з фото таблицею до нього, складеного старшим офіцером відділення здійснення слідчих (розшукових) дій оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_25 , проведеного за участю понятих, ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 вбачається, що предметом огляду є ділянка місцевості, розміщеної на території Яковлівської сільської ради Роздільнянського району в 100 метрах від лінії проходження державного кордону України, в 200 мерах на південний схід від інформаційного покажчика 1/54, 200 метрів на південний схід від місцевого пункту пропуску для автомобільного сполучення «Розалівка» в напрямку Стара-Андріящівка (Республіка Молдова) Розалівка (Україна) проглядається доріжка слідів декількох осіб та приходить навпростець через лінію державного кордону України. На місцевості лінія державного кордону позначена інформаційними покажчиками з надписом «Увага! Державний кордон України. Прохід заборонено» та земельними інженерними облаштуваннями. (а.к.п. 63-65, 66-68).

Заключна частина вказаного протоколу огляду, окрім підписів всіх вище перелічених осіб, в графі учасники містить підпис ще ОСОБА_28 , при цьому, всупереч положень п.1 ч.3 та ч. 5 ст.104 КПК України його участь в проведенні цієї слідчої дії, у вступній частині протоколу не зазначена.

У відповідності до протоколу проведення слідчого експерименту від 10.04.2014 року, з фото таблицею до нього, складеного начальником відділення здійснення слідчих (розшукових) дій оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_26 вбачається, що вказана слідча дія була проведена за участю понятих та ОСОБА_8 , якому було роз`ясненні його права як свідку та попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України; в ході вказаної слідчої дії останній пояснив та показав яким чином ним були здійсненні дії та вказаний напрямок руху щодо вказаних подій та місце їх затримання, а саме: його, ОСОБА_29 та ОСОБА_11 (а.к.п. 72-74, 75-77).

При цьому вказаний протокол проведення слідчого експерименту проведеного за участю ОСОБА_8 як свідка, в графі «підписи учасників» також містить підпис ОСОБА_28 , при цьому, всупереч положень п.1 ч.3 та ч.5 ст.104 КПК України його участь в проведенні цієї слідчої дії, у вступній частині протоколу не зазначена. При цьому, натомість, вказаний протокол взагалі не містить підпису особи, яка його складала, тобто ОСОБА_26 .

Згідно протоколів проведення слідчого експерименту від 10.04.2014 року, вказані слідчі дії ідентичного змісту були проведені також начальником відділення здійснення слідчих (розшукових) дій ОРВ ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_26 за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 (а.к.п. 78-83, 84-89, 90-95).

З приводу вказаних подій судом були допитані свідки обвинувачення, які фактично здійснювали оформлення вказаних слідчих дій та приймали участь у затриманні вказаної групи осіб.

Так, свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснив, що в 2014 році коли саме він не пам`ятає, він дізнався про підготовку скоєння злочину трьома особами. Серед них був і ОСОБА_8 . Інші двоє були затримані та доставлені у відділ. Він також був присутній при проведені слідчого експерименту та при допиті всіх трьох затриманих, але в самому затримані він участі не приймав. Затримання проводили оперативні співробітники на підставі доручення слідчого УСБУ в рамках кримінального провадження. Пояснював, що спочатку осіб затримали в адміністративному порядку, потім провели всі необхідні дії, надалі відпустили під особисте зобов`язання, але при цьому запобіжний захід не обирався. ОСОБА_8 допитувався в якості свідка та слідчий експеримент проводився з його участю також в якості свідка; захисника у нього не було.

Свідок ОСОБА_30 в судовому засіданні пояснив, що в квітні 2014 році він, ОСОБА_26 та ОСОБА_25 отримали доручення від слідчого УСБУ про необхідність проведення огляду місця події, допиту та проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 та іншими особами, прізвище яких він не пам`ятає. На підставі зазначеного доручення вони проводили вказані слідчі дії. Подія відбулася між с. Розалівка та с. Яковлівка Роздільнянського районна Одеської області. Хто займався допитом обвинуваченого та чи був при цьому присутній перекладач він не пам`ятає, але пам`ятає, що при допитуванні ОСОБА_8 , проведенні слідчого експерименту, огляді місця події йому роз`яснювали права як свідку. Окрім того складався адміністративний протокол, а чи направлявся він до суду, йому не відоме. При затриманні він не приймав участі, але йому було відоме, що підозра складалася, не була вручена, так як ОСОБА_8 не з`явився в УСБУ. Такого, щоб слідчі дії з ОСОБА_8 проводилися в якості підозрюваного не пам`ятає. Чи складав він сам будь які процесуальні документі не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу; зазначав, що грошові кошти не вилучалися.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснив, що йому як старшому відділу надійшла вказівка від керівництва про проведення слідчих дій за ч.3 ст. 332 КК України на підставі доручення слідчого УСБУ, але в доручені прізвище оперативного співробітника вказано не було. Коли він прибув на місце події, то особисто приймав участь у проведені слідчих дій та складав процесуальні документи, але які він не пам`ятає, оскільки пройшло багато часу. Участі в затриманні він не приймав, але пам`ятає, що був протокол про адміністративне правопорушення. Слідчі дії проводили з ОСОБА_8 не як з підозрюваним, так як він такого статусу не набув. Чи булі грошові кошти він не пам`ятає. Від захисника ОСОБА_8 відмовився, але перекладач залучався. Співробітники ОСОБА_27 , ОСОБА_30 та ОСОБА_31 приймали участь у всіх слідчих діях, але можливо не на усіх протоколах були заначені.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні пояснив, що в квітні 2014 року було отримано доручення про проведення слідчих дій, які всі були проведені. Слідчий експеримент та допит свідків проводив він безпосередньо, так як він був старший групи та займався розподілом обов`язків. Також він приймав участь в слідчому експерименти де ОСОБА_8 був в якості свідка, перекладач був ( якщо він не помиляється), захисник не залучався так як ОСОБА_8 від нього відмовився. В самому затримані ОСОБА_8 він участі не приймав. Адміністративного затримання ОСОБА_8 не було, але протокол про адміністративне правопорушення відносно нього складався, підозру йому не вручали, оскільки всі слідчі дії проводилися з ним як зі свідком.

Водночас за змістом ст. ст.40, 41 КПК України слідчий уповноважений доручати відповідним оперативним підрозділам проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 41 КПК України співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотаннями до слідчого судді чи прокурора. Доручати проведення інших (окрім слідчих) процесуальних дій, зокрема затримання, КПК України слідчого не уповноважує.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" оперативно-розшукова діяльність повинна ґрунтуватися на принципах законності, дотримання прав і свобод людини, взаємодії з органами управління і населенням.

При цьому суд зауважує, що станом на 10 квітня 2014 року (день проведення відповідних слідчих дій) діяла Інструкція з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами внутрішніх справ у попередженні, виявленні та розслідуванні кримінальних правопорушень, яка була затверджена наказом МВС України від 14 серпня 2012 року N 700 (надалі Інструкція), яка містила перелік чітких дій взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами внутрішніх справ України під час виявлення і розслідування кримінальних правопорушень та притягнення до встановленої законодавством відповідальності осіб.

Так, згідно п.6.1. Інструкції під час досудового розслідування кримінальних правопорушень слідчий надає відповідним оперативним підрозділам внутрішніх справ, а в разі створення СОГ - конкретним співробітникам оперативного підрозділу, включеним до її складу, письмові доручення про проведення слідчих (розшукових) дій і негласних слідчих (розшукових) дій.

Співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії в кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотанням до слідчого судді чи прокурора (п.6.3.Інструкції).

При цьому, у відповідності до п.п. 6.8., 6.8.1. Інструкції передбачено, що контроль за виконанням співробітниками оперативних підрозділів доручень слідчих покладається на начальника територіального органу внутрішніх справ, який зобов`язаний в тому числі визначати конкретних осіб з числа співробітників оперативних підрозділів, на яких покласти обов`язки з виконання доручень слідчих.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження всі слідчі дії були проведені ОСОБА_26 , ОСОБА_25 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_27 .

Разом з тим, під час судового розгляду, стороною обвинувачення суду не було надано будь-яких належних доказів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_26 , ОСОБА_25 , ОСОБА_32 , ОСОБА_34 та ОСОБА_27 на проведення вказаних слідчих дій, а саме: постанови про створення групи оперативних співробітників по вказаному кримінальному провадженню або постанови про доручення проведення вказаних слідчих дій конкретному співробітнику оперативно-розшукового відділу.

Додатковою підставою для визнання недопустимим даних слідчого експерименту є також наявність інших обставин: вказані протоколи містять осіб, не відображених як учасників слідчої дії, а саме ОСОБА_35 ; протокол проведений за участю ОСОБА_10 взагалі не підписаний особою, яка його складала; крім того, суд не мав змоги впевнитися у достовірності відомостей, що мітяться у вказаних доказах, так як всі зазначені особи по справі не були допитані в судовому засіданні в якості свідків, в зв`язку з не встановленням їх місця перебування.

Крім цього, у відповідності до постанов Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.04.2014 року ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були визнані винними у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, тобто за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, вчинене групою осіб за те, що вказані особи 10.04.2014 року незаконно перетнули державний кордон України поза пунктом пропуску в районі інформаційного показника № 54 на відстані 50 метрів від лінії державного кордону України на напрямку с.Нова Андріяшівка (РМ) с. Розалівка (Україна) (а.к.п. 96, 97, 98).

При цьому, суд вважає, що підписані вказаними особами протоколи про вчинення адміністративного правопорушення та надання будь-яких пояснень при складанні протоколів про адміністративне правопорушення не можуть свідчити та розцінюватися судом як факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 КК України, оскільки вони складені не у порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України та за своїм змістом не є доказом у розумінні ст. 99 КПК України.

Крім того, суд також вважає, що по даному кримінальному правопорушенню, крім іншого, були порушені вимоги п.п. 3, 4 та 6 ч. 2 ст. 87 КПК України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п. 3, 4 та 6 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод здійснення процесуальних дій, які були проведені з порушенням права особи на захист; отримання показань чи пояснень особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання та отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, а докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини - недопустимими.

Згідно до положень п. 4 ч.2 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження - з моменту встановлення цього факту.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_8 не володіє українською мовою, оскільки народився в Республіці Молдова, є громадянином Республіці Молдова, де був зареєстрований та фактично проживав на момент вказаних подій та всього періоду розгляду справи в суді, за національністю молдаван, що було достеменно відомо відразу після його затримання вже 10.04.2014 року та відображено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ПдРУ № 029984 (а.к.п. 71) та протоколу проведення слідчого експерименту за його участю, де зазначений перекладач (а.к.п. 72-74), що вимагало в обов`язковому порядку залучення захисника. Крім того, не спростований стороною обвинувачення і той факт, що обвинувачений має освіту 4 класи, тобто фактично є неграмотним.

Крім того, у відповідності до протоколу проведення вказаного слідчого експерименту вбачається, що вказана слідча дія проводилася з ОСОБА_8 , як зі свідком, який був попереджений про кримінальну відповідальність. Під час вказаної слідчої дії обвинувачений надавав пояснення та розповідав про обставини скоєння злочину.

Також, суд вважає, що при проведенні вказаних слідчих дій ОСОБА_8 був фактично затриманий, що підтверджується поясненнями самого обвинуваченого, листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 51/680 від 10.04.2014 року про затримання ОСОБА_8 (а.к.п. 61-62), та протоколами адміністративного затримання ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які, навіть не підозрювалися у скоєнні злочину, але були затримані, що в сукупністю з вищенаведеними доказами підтверджують дані про те, що обвинувачений дійсно в період з 01-20годин 10 квітня 2014 року на протязі доби був незаконно затриманий.

При цьому, відповідно до частин 1, 4-5 ст.208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; та якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірки обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, в якому, крім відомостей, передбачених статтею 104 цього Кодексу, зазначаються: місце, дата і точний час (година і хвилини) затримання відповідно до положень статті 209 цього Кодексу; підстави затримання; результати особистого обшуку; клопотання, заяви чи скарги затриманого, якщо такі надходили; повний перелік процесуальних прав та обов`язків затриманого. Протокол про затримання підписується особою, яка його склала, і затриманим. Копія протоколу негайно під розпис вручається затриманому, а також надсилається прокурору.

Згідно ст.209 цього ж Кодексу особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою. Під таким наказом слід розуміти і усну вказівку прокурора, згідно з якою особа повинна залишатись поруч з ним.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

В момент затримання розпочинають спливати строки, визначені у КПК України та настають юридичні наслідки, пов`язані з затриманням, в тому числі затримана особа набуває статусу підозрюваного з правами, передбаченими ст.42 КПК України (рішення ЄСПЛ у справах Смолика проти України, №11778/05 від 19 січня 2012 року, Савіна проти України, №34725/08 від 16 лютого 2012 року).

Право на захист є невід`ємним, природним правом людини, загальновизнаним принципом міжнародного права та розглядається як необхідна умова забезпечення права на справедливий судовий розгляд.

Європейський Суд з прав людини сформулював ряд положень, згідно з якими відмова затриманому в доступі до адвоката впродовж першого часу допитів поліцією у ситуації, коли праву на захист могло бути завдано непоправної шкоди (якою б не була підстава такої відмови), є несумісним із правами обвинуваченого, передбаченими п.п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 8 лютого 1996 року, «Балицький проти України» від 3 листопада 2011 року, «Григор`єв проти України» від 15 травня 2012 року).

При цьому під обвинуваченням у сенсі ст. 6 Конвенції ЄСПЛ розуміє не лише офіційне повідомлення про обвинувачення, а й інші заходи, пов`язані з підозрою у вчиненні злочину, які спричиняють серйозні наслідки або істотним чином позначаються на становищі підозрюваного, тобто вважає необхідним виходити зі змістовного, а не формального розуміння обвинувачення (рішення у справі «Девеєр проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року; «Екле проти ФРН» від 15 липня 1982 року, «Фоті та інші проти Італії» від 10 грудня 1982 року). Саме такі підходи Європейського Суду з прав людини мають для вітчизняного правозастосовника важливе значення, оскільки за новим КПК з`явився інститут підозри, а притягнення до кримінальної відповідальності починається саме з повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, у рішенні від 27.01.2011р. у справі "Бортнік проти України" Суд наголосив, що право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо при засудженні судом використовуватимуться зізнавальні покази, отримані працівниками органів внутрішніх справ під час допиту без участі захисника ...»(п.39).

У справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Крім того, у вищевказаному рішенні «Нечипорук і Йонкало проти України» підкреслено:

- у п.175 про те, що за відсутності обґрунтованої підозри особу за жодних обставин не може бути затримано або взято під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри;

- п. 178 Суд визнає, що адміністративне затримання заявника було насправді частиною тримання його під вартою, як підозрюваного у кримінальній справі, але без забезпечення його процесуальних прав підозрюваного, зокрема, його права на захист та визнав, що така поведінка органів влади суперечить принципу юридичної визначеності, є свавільною і несумісною з принципом верховенства права, при цьому у цій справі не було судового рішення про адміністративне затримання заявника;

- п. 263 Суд послідовно вказував, що забезпечення доступу до захисника на ранніх етапах є процесуальною гарантією права не свідчити проти себе та основною гарантією недопущення поганого поводження, відмічаючи особливу уразливість обвинуваченого на початкових етапах провадження, коли він потрапляє у стресову ситуацію і одночасно стикається з дедалі складнішими положеннями кримінального законодавства. Будь-який виняток з реалізації цього права має бути чітко визначений, а його дія має бути суворо обмежена в часі. Ці принципи є особливо актуальними в разі серйозних обвинувачень, бо саме у випадку, коли особі загрожує найсуворіше покарання, її право на справедливий судовий розгляд має забезпечуватися в демократичному суспільстві максимально можливою мірою;

- п. 264 суд наголошує на тому, що формально застосувавши до заявника адміністративне затримання, а фактично поводячись із ним як із підозрюваним у вчиненні злочину, міліція позбавила його доступу до захисника, участь якого була б обов`язковою за законодавством України, якби заявник обвинувачувався у злочині, вчиненому групою осіб та/або з корисливих мотивів, тобто злочині, у зв`язку з яким його фактично допитували.

- п. 258 щодо використання доказів, отриманих з порушенням права на мовчання та права не свідчити проти себе, Суд наголошує, що вони становлять загальновизнані міжнародні стандарти, які лежать в основі поняття справедливого судового розгляду за статтею 6 Конвенції. Встановлення таких стандартів пояснюється, зокрема, необхідністю захисту особи, яка переслідується за кримінальним законом, від неналежного тиску з боку органів влади, щоб завдяки цьому уникнути помилок правосуддя та сприяти реалізації цілей статті 6. Право не свідчити проти себе передбачає, зокрема, що сторона обвинувачення в кримінальній справі, намагаючись довести свою версію щодо обвинуваченого, не може використовувати докази, здобуті всупереч волі обвинуваченого за допомогою методів примусу чи утиску;

- п. 262 право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо викривальні показання, отримані під час допиту правоохоронними органами без доступу до захисника, використовуватимуться з метою її засудження.

Аналізуючи вказані норми закону та практику ЄСПЛ, вищевикладене дозволяє суду дійти висновку, що принаймні з 01-20 години 10 квітня 2014 року та на протязі доби ОСОБА_8 в розумінні положень ст.209 КПК України, було фактично затримано оперативними співробітниками за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Це зобов`язувало прокурора чи слідчого чітко і своєчасно повідомити ОСОБА_8 про його процесуальні права підозрюваного, передбачені п. 4 ч.2 ст. 52 та ст.42 КПК України, в тому числі право залучити в будь-який момент захисника самостійно (ч.1 ст.48 цього ж Кодексу) та забезпечити його участь, на вимогу підозрюваного, у проведенні подальших процесуальних дій; відмовитися свідчити проти себе тощо.

При цьому, на думку суду, факт відсутності у затриманого заперечень чи зауважень при проведенні вказаних слідчих дій неможливо ототожнювати з наданням ним добровільної згоди на проведення вказаних слідчих дій за його участю, оскільки йому не було забезпечено право користуватися правовою допомогою адвоката, та навіть в разі незгоди із законністю підстав проведення огляду та слідчого експерименту ОСОБА_8 не вправі був перешкоджати в їх проведенні.

Таким чином, проведення вказаних слідчих дій та допит ОСОБА_8 при проведені слідчого експерименту співробітниками оперативного підрозділу за відсутності захисника звело нанівець саму суть права підозрюваного не свідчити проти себе, незалежно від того, яку вагу мали зазначені зізнання у доказовій базі для обвинувачення. Надавши такі показання на початковому етапі провадження за відсутності захисника, підозрюваний, перебуваючи під контролем поліції, мав підстави вважати, що зміна показань під час подальшого розслідування, може зашкодити його інтересам. Відповідно ці пояснення на початкових етапах провадження підірвали захист підозрюваного в цілому.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що такі слідчі дії, як проведення огляду місця події від 10.04.2014 року, проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , були проведені не уповноваженими особами та у неустановлений законом спосіб; з численними порушенням права на захист та права не свідчити проти себе; були отримані з пояснень свідка, який надалі був визнаний спочатку підозрюваним, а потім обвинуваченим, що у відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 87 КПК України є істотними порушеннями та тягне за собою обов`язок суду визнання вказаних доказів недопустимими.

Окрім того, аналізуючи зміст показань всіх без виключень допитаних свідків обвинувачення, суд вважає, що вказані свідчення судом до уваги бути прийняті не можуть, оскільки вони надані оперативними співробітниками, які фактично здійснювали процесуальне документування злочину; при цьому вказані слідчі дії відбувалися з численними порушеннями в неустановленому порядку; покази вказаних свідків носять не конкретні відомості, а загальний зміст прийняття участі в проведенні будь-яких слідчих дій; та, крім іншого, не доводять наявність усіх без виключення ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, тому з урахуванням вищенаведеного, судом вказані покази свідків самі по собі та без всієї іншої належної та допустимої письмової доказової бази не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку та тому до уваги не приймаються, оскільки вказані покази є пояснюючими щодо слідчих дій, які судом визнані недопустимими доказами по справі.

При цьому, не зважаючи на тривалий розгляд кримінального провадження в суді майже на протязі року, винесення ухвали суду від 03.04.2018р. (а.к.п. 132) із зобов`язанням надати сторонами всі наявні докази в тому числі і забезпечити явку свідків, стороною обвинувачення не було забезпечення допит в суді безпосередніх очевидців та учасників подій - свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , що в будь-якому випадку з урахуванням принципу безпосередності та змагальності, не може бути покладено судом в основу обвинувального вироку.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у встановлений законом спосіб слідчим відділом Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області лише 30.06.2017 року, обвинувальний акт затверджувався прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури, при цьому явка захисника підозрюваному забезпечена тільки при обранні останньому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме 22.06.2017 року. При цьому, доказів визначення підслідності за СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області, матеріали кримінального провадження не містять.

Статтею 87 КПК України встановлено обов`язок суду визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання та отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

У своєму рішенні від 30.04.2015 р. по справі "Яременко проти України (N 2)" (пункти 65-67), ЄСПЛ визнав порушення ст. 6 Конвенції в аспекті справедливості провадження в цілому через засудження заявника на підставі визнавальних показів, наданих під час відтворення обстановки і обставин події, які були отримані у порушення права заявника на мовчання та його права на захист.

Також у рішенні від 09.02.2016 р. по справі "Шличков проти Росії" (пункти 81, 85), ЄСПЛ вказав, що право зберігати мовчання і право не свідчити проти себе визнані в якості міжнародних стандартів, які складають основу справедливої процедури відповідно до статті 6 Конвенції. Їх мета, зокрема, полягає в забезпеченні обвинуваченому захисту від неналежного примусу з боку влади і, таким чином, у виключенні зловживань правосуддям і затвердження цілей статті 6 Конвенції. Право не свідчити проти себе забезпечує перш за все повагу до наміру обвинуваченого зберігати мовчання і передбачає, що обвинувачення у кримінальній справі повинно надати суду докази проти обвинуваченого, не вдаючись до доказів, отриманих методами примусу або всупереч волі обвинуваченого. Відмова від цього права, наскільки вона допустима, не повинна йти врозріз з важливими суспільними інтересами і повинна бути зроблена недвозначним чином і супроводжуватися мінімальними гарантіями, порівнянними зі значенням відмови.

Крім того, суд вважає, що права захисту буде непоправно порушено, якщо при засудженні особи судом використовуються викривальні показання, отримані під час допиту без присутності захисника (справа "Сальдуз проти Туреччини", заява N 36391/02, пункт 54-55, ЄСПЛ, 2008).

Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в постанові від 9 червня 2016 року в справі № 5-360кс15 та яка у відповідності до ст. 458 КПК України є обов`язковою, для суду, згідно якої визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою, з порушенням права на захист тощо. Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК. Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВР України. ВСУ зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз зазначених положень закону дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

При цьому, вказана думка суду також узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 20.10.2011 р. N 12-рп/2011 (справа за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України), відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, суд вважає, що незважаючи на визнання вини обвинуваченим у вчиненні ним вказаного злочину, без наявності всієї сукупності та узгодженості іншої доказової бази по справі, неможливо сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження, тому визнавальні покази обвинуваченого не доводять його вину поза розумним сумнівом, оскільки не є достатніми для визнання обвинуваченого винним у скоєнні вказаного кримінального злочину.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01 листопада 1996 року N 9, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Суд вважає, що всі інші документи прямих належних доказів винуватості обвинуваченого не містять, а характеризуючи докази мають значення тільки при можливості призначення покарання винному.

Інших достатніх та допустимих доказів у провадженні щодо обвинуваченого стороною обвинувачення надано не було.

Будь-яких інших клопотань, як стороною обвинувачення так і стороною захисту після дослідження всіх письмових доказів, суду заявлено не було.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладає обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

При цьому завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Ст. 62 Конституції України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вказане встановлено і в ст. 17 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого та прокурора.

Відповідно до ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 3 частини першої статті 284 цього Кодексу, а саме в разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Правова позиція ЄСПЛ щодо належного розуміння сутності поняття «поза розумним сумнівом» відображена, зокрема, в п.43 його рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», згідно якого суд зазначив, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а саме: а) обов`язкова наявність сукупності ознак чи неспростовних презумпцій; б) достатньо вагомі ознаки чи презумпції; в) чіткі й узгоджені між собою ознаки чи презумпції. Таким чином, за відсутності неспростовних, вагомих, чітких, узгоджених між собою ознак не можна констатувати того, що вину доведено поза розумним сумнівом.

Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» закріплює пряму вимогу щодо визнання особи невинуватою за наявності «розумного сумніву» та дещо конкретизує положення ч.4 ст.17 КПК України про те, що лише розумні сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, тобто сумніви, що можуть виникнути лише на підставі аналізу наданих доказів чи на відсутності таких, що обов`язково повинні бути надані сторонами. Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» встановлює необхідний рівень достатності доказів при їх оцінці судом при прийнятті рішень, він являє собою один із проявів змагального характеру кримінального процесу, коли сторона обвинувачення повинна довести свою позицію, щоб в суду не виникло жодного розумного сумніву у винуватості обвинуваченого, а сторона захисту намагається спростувати цю позицію, або наводить такі докази, що мають викликати зазначені сумніви, або дискредитують докази сторони обвинувачення.

З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що обвинувачений підлягає виправданню, оскільки вина ОСОБА_8 є недоведеною так як судом не встановлені достатні та допустимі докази для доведення його винуватості в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Цивільний позов по справі не заявлявся. Речові докази та процесуальні витрати по справі відсутні.

Судом також встановлено, що під час досудового розслідування, на виконання ухвали слідчого судді, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 була внесена застава, яка складала 32000,00грн. та яка в подальшому не була звернена в дохід держави ( а.к.п. 34 та а.к.п. 107-108).

У відповідності до п. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Таким чином, з урахуванням ст. 203 КПК України суд вважає, що застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави негайно припиняє свою дію, а вказана застава підлягає поверненню заставодавцю після набранням вироку законної сили.

Керуючись ст.ст. 373,374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_36 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 332 КК України та виправдати його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави - скасувати.
Заставу в розмірі 32000,00 (тридцять дві тисячі ) гривен, внесену ОСОБА_37 згідно ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області від 22.06.2017 року на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області № 5435, код отримувача - 26302945, код банку отримувача - 820172, отримувач ТУ ДСА України в Одеській області згідно квитанції № 156 від 04.07.2017 року в якості застави за підозрюваного ОСОБА_8 - повернути заставодавцю ОСОБА_38 після набрання вироком суду законної сили ( т. 3 а.к.п. 25).

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1