Провадження № 1-кп/317/398/2018
Справа № 317/3217/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі: прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000125 від 05.09.2018 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоганівка, Краснодонського району, Луганської обалсті, громадянина України, який проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника розвідки 2 гаубичного артилерійського дивізіону ВЧ НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший лейтенант», маючого вищу освіту, неодруженого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2017 року наказом №29 командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця за контрактом, молодшого лейтенанта ОСОБА_4 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду начальника розвідки 2 гаубичного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошена часткова мобілізація та з 18 березня 2014 року настав особливий період, який діє по теперішній час.

За наведених обставин, молодший лейтенант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до розпорядку дня військовослужбовців за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , військовослужбовці у нічний час перебувають за місцем фактичного проживання та прибувають на службу до військової частини НОМЕР_1 на 08 год. 00 хв., тобто на ранкове шикування.

Однак, 08 серпня 2018 року о 08 год. 00 хв. молодший лейтенант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , не з`явився вчасно на службу без поважних причин до навчального полігону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокується поблизу АДРЕСА_3 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами навчального полігону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокується близько АДРЕСА_3 до 08 год. 00 хв. 22.08.2018 р.

22 серпня 2018 року о 08 год. 00 хв. молодший лейтенант ОСОБА_4 самостійно прибув до навчального полігону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВЧ НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, 08 серпня 2018 року о 08 год. 00 хв. молодший лейтенант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, в порушення вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, перебуваючи в умовах особливого періоду, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до навчального полігону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 , який дислокується поблизу АДРЕСА_3 , та незаконно перебував за межами навчального полігону « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 до 08 год. 00 хв. 22 серпня 2018 року.

Вказані дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

У відповідності до ч. 1 ст. 474 КПК України до суду разом з обвинувальним актом надійшла угода про визнання винуватості від 21 вересня 2018 року, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_4 .

Виходячи зі змісту даної угоди, ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Згідно угоди сторони погодилися на призначення ОСОБА_4 узгодженого покарання за ч. 4 ст. 407, ст.ст. 75, 76 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з іспитовим строком 1 рік. Із запропонованою мірою покарання ОСОБА_4 погодився.

Прокурор ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просив її затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджену міру покарання.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, дав згоду на застосування визначеного в угоді покарання, вказав, що він цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 , у підготовчому судовому засіданні також просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України, правильність правової кваліфікації злочину за ч. 4 ст. 407 КК України, суд дійшов висновку, що умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін та інших осіб, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах вирішуваних питань, дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженої сторонами міри покарання.

Судом, встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким.

Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Зміст укладеної сторонами угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України, а також Кримінального кодексу України, підстав для відмови в її затвердженні, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, немає.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст.ст. 314, 368, 475 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 21.09.2018 року, укладену між прокурором ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржено до Запорізького апеляційногосуду через Запорізький районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1