УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1

за участю представника володільця майна адвоката ОСОБА_2

при секретарі ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва клопотання Товариства з додатковою відповідальністю «Агропромсервіс» про скасування заходів забезпечення кримінального провадження арешту нерухомого майна, накладеного в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0008975, накладено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 01 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

На розгляд слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло вищезазначене клопотання.

В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2016 р. в рамках кримінального провадження № 0008975 за клопотанням слідчого ГСУ СБ України було накладено арешт, окрім іншого, на на нежитлове приміщення, загальною площею 8 167,5 кв.м.. за адресою: м.Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, буд.3, яке належить на праві власності ВАТ «АГРОПРОМСЕРВІС» (), в забезпечення кредитного договору №1388/1-05 твід 17.10.2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ПОРТО-ФРАНКО» (терепішня назва банку ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО») та ОСОБА_4

При цьому, хоча майнові права на арештоване майно дійсно виступало в якості предмета забезпечення за кредитним договором, однак звернення стягнення на це майно можливе виключно з пістав порушення умов кредитного договору та на підставі рішення суду, окрім іншого, на даний час іпотека щодо майна ТДВ «Агропромсервіс» взагалі є припиненою, що встановлено відповідними рішеннями судів.

Вважаючи накладення арешту необґрунтованим та таким, необхіність у якому насьогодні відпада, заявник в інтересах володільця майна, просить скасувати вказаний захід забезпечення кримінального провадження.

Представник володілцья майна адвокат ОСОБА_2 , у судовому засіданні клопотання підтримав з наведених у ньому підстав та просив про його задоволення.

Слідчий ГСУ СБ України, за клопотанням якого було накладено арешт, у судове засідання не з*явився, про розгляд клопотання повідомялвся належним чином.

Слідчий суддя, заслухавши представника володільця майна, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, накладення арешту на об`єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності суттєвого обмеження власника можливості реалізації ним усієї повноти, тобто усіх складових права власності.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні здійснення судового контролю за діяльністю сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення її повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Згідно мотивувальною частиною ухвали слідчий ОСОБА_5 , ініціюючи застосування вказаного заходу забезпечення, посилався на те, що службові особи Банку діючи за попередньою змовою з директором ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (, м. Київ, вул.Гайцана, 6), зловживаючи при цьому своїм службовим становищем, діючи всупереч Статуту ПАТ «АБ «Порто-франко», яким визначено порядок відчуження активів товариства, рішення Управління НБУ в Одеській області № 30 від 1 і.08.14 «Про застосування заходу впливу до ПАТ «АБ Порто-франко», без відповідного погодження НБУ, уклали від імені ОСОБА_6 (діючого на Підставі довіреності Банку) та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» в особі ОСОБА_7 договір факторингу № 1 від 16.08.14 та договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченим ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28.12.12, внаслідок чого заволоділи активами ПАТ «АБ «Порто-франко» (в тому числі майновими правами за кредитними договорами, які в свою чергу за кредитним договором № 47 від 10.04.14 виступали майновим забезпеченням за кредитом в розмірі 57 500 000 грн. отриманим від Національного банку України для збереження ліквідності Банку) на загальну суму понад 33,19 млн, грн.

У зв*язку із зазначеним, слідчий вважав, що з метою забезпечення виконання вироку суду в частині цивільного позову та можливої конфіскації майна підозрюваних, необхідно накласти арешт на значний перелік майна, у т.ч. нежиле приміщення, щодо якого йдеться у клопотанні.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2018 року (справа № 761/11925/16-к, провадження № 1-кс/761/7381/2016) було задоволено клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0008975, та накладено арешт, окрім іншого, на нежитлове приміщення, загальною площею 8 167,5 кв.м.. за адресою: м.Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, буд.3, яке належить на праві власності ВАТ «АГРОПРОМСЕРВІС» (), в забезпечення кредитного договору №1388/1-05 твід 17.10.2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ПОРТО-ФРАНКО» (терепішня назва банку ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО») та ОСОБА_4

Як зазначено у вищевказаному рішенні, арешт накладений з метою забезпечення виконання вироку суду в частині цивільного позову та можливої конфіскації майна підозрюваних.

Наведена мета арешту майна визначена п.3 та п.4 ч.2 ст. 170 КПК України, згідно з якими арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди

У той же час, відповідно до ч.5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч.6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У той же час слід зауважити, що ТДВ «Агропромсервіс», його посадові особи, не є у даному провадженні підозрюваним, обвинуваченим, засудженим або юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження або особою, якій суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, що виключає можливість накладення арешту з підстав, визначених п. 5 та 6 ст. 170 КПК України.

Слід зазначити, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Отже, підсумовуючи, слідчий суддя вважає не співмірним подальше застосування накладеного арешту, зважаючи як на загальну тривалість досудового розслідування та тривалість вжитого обмеження права власності юридичної особи, так і недоведеність підстав для такого арешту, а тому приходить до висновку, що подальше застосування такого виду забезпечення кримінального провадження знаходяться поза розумною межею, яка повинна виправдовувати саме такий спосіб втручання у права власника майна.

Приймаючи до уваги вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що насьогодні, зважаючи на відсутність визначеного процесуального статусу ТДВ «АГРОПРОМСЕРВІС» та тривалість досудового розслідування, відпала потреба у подальшому застосуванні арешту майна, належного Товариству та про відсутність обставин, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння юридичної особи майном та обумовлювали подальший арешт її майна, а відтак наявні достатні підстави для часткового скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 01 квітня 2016 року, в частині належного Товариству нерухомого майна

Враховуючи викладене, керуючись ст. 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий судя

У Х В А Л И В:

Клопотання Товариства з додатковою відповідальністю «Агропромсервіс»- задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2018 року (справа № 761/11925/16-к, провадження № 1-кс/761/7381/2016) у кримінальному провадженні № 0008975, в частині накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 8 167,5 кв.м.. за адресою: м.Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, буд.3, яке належить на праві власності ВАТ «АГРОПРОМСЕРВІС» (), в забезпечення кредитного договору №1388/1-05 твід 17.10.2005 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ПОРТО-ФРАНКО» (терепішня назва банку ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО») та ОСОБА_4 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1