Справа № 741/505/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/180/18
Категорія - ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000076 від 20 березня 2018 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2018 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінськ, Республіка Білорусь, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

06 травня 2015 року Носівський районним судом за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на три роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2018 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року, та за сукупністю вироків остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 21 червня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 572 грн. 60 коп. процесуальних витрат.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду обвинуваченим ОСОБА_7 була подана апеляційна скарга, в якій він ставить питання про пом`якшення призначеної йому міри покарання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тяжких сімейних обставин, а саме утримання двох малолітніх дітей, в зв`язку з чим вважає за можливе приєднати покарання за попереднім вироком не повністю, а частково.

Крім того, до початку розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 було подано клопотання про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році», в зв`язку з чим просить звільнити його від відбування покарання.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 11 березня 2018 року близько 12 год. 30 хв. у м. Носівка, Чернігівської області, перебуваючи у виробничому приміщенні глино приймача на території ТОВ «Чернігівська будівельна кераміка», по вул. Кобизький шлях, 135, повторно таємно викрав 30 метрів кабелю марки ВВГ 1х16 вартістю 1200 грн., після чого, утримуючи при собі викрадене, залишив територію підприємства і розпорядився викраденим на власний розсуд.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задовольнити подане ним клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та апеляційні вимоги, думку прокурора, який висловив заперечення проти поданої обвинуваченим апеляційної скарги, та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Фактичні обставини провадження, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності зі ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Виходячи з вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, та іншими особами.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд мотивував своє рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку заподіяного внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про зайву суворість призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, за таємне викрадення чужого майна (крадіжку) вичинене повторно, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до іншого більш м`якого виду покарання, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно апеляційних доводів, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю вчиненого кримінального правопорушення, відшкодував завдані збитки, має на утриманні двох малолітніх дітей, та має на меті виправитися.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи обвинуваченого, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони належно враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Таким чином, апеляційне прохання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного йому покарання, на підставі норм КК України, з урахуванням наведених в апеляційній скарзі доводів, належить вважати безпідставними, оскільки воно має суто суб`єктивний характер.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць є занадто суворим, колегія суддів вважає необґрунтованим і дійшла висновку про те, що при призначені даного покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, призначивши покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що, він схильний до вчинення злочинів та встановлених чинним законодавством правил співжиття громадян, за що раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочин проти власності, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра на нарколога не перебуває, не працює та не перебуває на обліку як безробітний, має на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність цивільного позову та претензій майнового характеру з боку потерпілих, при цьому було враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для пом`якшення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого ОСОБА_7 про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

З приводу заявленого обвинуваченим ОСОБА_7 клопотання про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів вважає його таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про амністію у 2016 році» встановлено скорочення наполовину невідбутої частини покарання засудженим, які відбувають покарання у виді обмеження волі, та інші покарання, не пов`язані з позбавленням волі, за злочини, що не є особливо тяжкими, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 1-6 цього Закону.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про амністію у 2016 році» особам, яким скорочується невідбута частина покарання, визначення нового строку покарання обчислюється з дня набрання чинності цим Законом.

Зі змісту ст. 7, 12 Закону України «Про амністію у 2016 році» вбачається, що скорочення невідбутої частини покарання, передбачене ст. 7 Закону, може бути застосоване до засуджених осіб лише у випадку, коли вони на день набрання чинності вказаним Законом (07 вересня 2017 року) були засудженими та вже відбували покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, станом на 07 вересня 2017 року, тобто на момент набрання законної сили Законом України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_7 ще не відбував покарання призначене йому судом першої інстанції за оскаржуваним вироком, у зв`язку із чим, на думку колегії суддів, в даному випадку не має підстав для задоволення клопотання про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Носівського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3