ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/22881/14-к

провадження № 51-2932км18

9 жовтня 2018 року

м. Київ

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009030, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сум, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
засудженого за вчинення кримінальнихправопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 200 КК.

Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 1 квітня2015 року ОСОБА_6 було засуджено до покарання: за ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк3 роки, за ч. 2 ст. 200 КК штрафу в розмірі шести тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 102 200 грн.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь КБ ПАТ «ПриватБанк» 59 779,43 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь держави 491,92 грн процесуальних витрат.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за попередньою змовою групою осіб у м. Києві за обставин, викладених у вироку, шахрайства шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, у закінченому замаху на шахрайство шляхом незаконних операцій з використанням такої техніки, а також у використанні підроблених платіжних карток.
Як установив суд, ОСОБА_6 з метою реалізації злочинного умислу, направленого на заволодіння чужими коштами шляхом обману та здійснення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, вступив у попередню злочинну змову з невстановленими слідством особами, які, діючи згідно з розробленим планом та розподіленими ролями, з метою спільного незаконного збагачення разом із ОСОБА_6 , підробили та передали останньому платіжні картки з доступом до банківських рахунків. У подальшому засуджений, виконуючи свою роль, використовував ці картки через термінали ПАТ КБ «ПриватБанк».

Так, 5 вересня 2014 року о 17:10 ОСОБА_6 у магазині на вул. Декабристів, 2а, діючи узгоджено з невстановленими слідством особами, вибрав товари загальною вартістю 4 990 грн, і для здійснення за них розрахункової операції на касі передав продавцю підроблену платіжну картку з доступом до чужого рахунку. Продавець, будучи введеним в оману, здійснив розрахунок, просканувавши картку через термінал, що належить ПАТ КБ «ПриватБанк» та є електронно-обчислювальною технікою, а потім повернув ОСОБА_6 цю картку і на підтвердження факту розрахунку видав чек, який засуджений підписав. У такий спосіб останній завдав ПАТ КБ «ПриватБанк» матеріального збитку на загальну суму 4 449 грн.
Крім того, у період із 5 вересня по 17 жовтня 2014 року в магазинах, розташованих у м. Києві, за таких самих обставин та в такий самий спосіб ОСОБА_6 вчинив ще 14 аналогічних суспільно небезпечних діянь, заподіявши цим ПАТ КБ «ПриватБанк» шкоди на загальну суму 60 279,43 грн, а 6, 10, 14 та 30 вересня й 11 та 17 жовтня 2014 року через невдале з технічних причин проведення платіжних операцій 8 закінчених замахів на вказані діяння. При цьому ОСОБА_6 виконав усі дії, які вважав необхідними для заволодіння коштів на суму 4 897,94 грн; 4 301,50 грн; 4 714,78 грн; 4 610,33 грн; 3 350,33 грн; 4 191,11 грн; 4 191,11 грн; 4 449,00 грн, належних згаданому банку, однак злочину не було закінчено з причин, що не залежали від волі ОСОБА_6 .

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 29 вересня 2015 року змінив вирок, на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й поклав на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) 22 березня 2016 року скасував на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, зазначену ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Як убачається з рішення ВССУ, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним та м`яким.

За результатами нового розгляду ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 1 квітня2015 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного судувід 11 липня 2017 року і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суд апеляційної інстанції, здійснивши апеляційний розгляд без участі сторони захисту, порушив приписи ст. 22 КПК, усупереч вимогам закону не повідомив ОСОБА_6 та його захиснику про місце та час такого перегляду справи і не вжив заходів для забезпечення їх прибуття до залу судових засідань. За твердженням скаржника, він не знав про жодні судові рішення у справі, а 25 квітня 2017 року Зарічний районний суд м. Сум звільнив його від призначеного покарання. Також, на думку засудженого, апеляційний суд належним чином не виконав вказівок ВССУ, не з`ясував, чи наявні у провадженні інші обставини, які могли би вплинути на висновки щодо справедливості призначеного покарання. ОСОБА_6 вважає оспорювану ухвалу такою, що не відповідає положенням ст. 370 КПК.
Крім того, у поданій скарзі засуджений зазначає, що бажає брати участь у розгляді справи судом касаційної інстанції.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. При цьому засудженому ОСОБА_6 надсилалися за всіма адресами (наявними у справі та вказаною в касаційній скарзі) виклики в судове засідання для участі в касаційному розгляді, а на сайті Верховного Суду 25 липня 2018 року було також розміщено відповідне оголошення для ОСОБА_6 про дату, час та місце розгляду кримінального провадження за його касаційною скаргою. Номерів телефонного зв`язку в касаційній скарзі засудженого не зазначено. Крім того, 25 липня 2018 року було додатково (у телефонному режимі) повідомлено захисника ОСОБА_7 про здійснення 9 жовтня 2018 року касаційного розгляду. Клопотань про відкладення такого розгляду до суду касаційної інстанції не надходило. До початку процедури касаційного розгляду даних про затримання ОСОБА_6 до Верховного Суду не надійшло.
З огляду на викладене та положення ч. 4 ст. 434 КПК у їх взаємозв`язку суд касаційної інстанції вважає, що неприбуття сторони захисту не перешкоджає проведенню касаційного розгляду.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах касаційної скарги, в якій не заперечується доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та правильність кваліфікації діянь за ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 200 КК.

Доводи засудженого щодо істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 22 березня 2016 року ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 брали участь у судовому засіданні в суді касаційної інстанції. Отже, засуджений був обізнаний про скасування ухвали апеляційного суду від 29 вересня 2015 року через неправильне застосування ст. 75 КК та м`якість покарання і про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Кримінальне провадження надійшло до апеляційного суду 8 квітня 2016 року, і згодом було призначено до розгляду на 4 липня 2016 року. Згідно з наявними у справі даними суд, керуючись приписами ст. 401 КПК, виконавши всі передбачені законом підготовчі дії, неодноразово викликав на призначені дати (4 липня, 31 серпня, 30 вересня 2016 року, 18 січня, 16 лютого, 5 квітня, 10 травня, 8 червня, 11 липня 2017 року) ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , скарга якої була предметом апеляційної перевірки. Також із цього питання на сайті апеляційного суду було розміщено судову повістку-повідомлення, адресовану ОСОБА_6 . Проте він жодного разу в судове засідання не прибув, натомість його захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_7 двічі зверталися до суду з клопотанням про здійснення письмового апеляційного провадження. Крім того, через неявку засудженого та неповідомлення останнім причин цього, суд апеляційної інстанції, задовольнивши клопотання прокурора, 10 травня 2017 року прийняв рішення про примусовий привід обвинуваченого на 8 червня 2017 року, який не було виконано у зв`язку з неможливістю розшукати ОСОБА_6 (т. 5 а. с. 116119). Разом із цим, згідно з відображеними у матеріалах відомостями всі направлені судом ОСОБА_6 повідомлення про дату, час та місце апеляційного розгляду було повернуто у зв`язку із закінченням установленого строку зберігання у поштовому відділенні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції виконав усі можливі, передбачені законом процесуальні дії, спрямовані на забезпечення засудженому можливості реалізувати право брати участь в апеляційному розгляді кримінального провадження щодо нього. Однак ОСОБА_6 , котрий знав про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, ухилявся від отримання поштової кореспонденції й фактично відмовився від реалізації згаданого права.

За таких обставин апеляційний суд, виходячи з необхідності додержання розумних строків, зважаючи також на правила ч. 4 ст. 405 КПК, 11 липня 2017 року розглянув справу по суті і відхилив апеляційну скаргу сторони захисту, навівши ґрунтовні мотиви та підстави прийнятого рішення. При цьому суд, керуючись приписами ст. 439 КПК, урахував обов`язкові для нього вказівки ВССУ, викладені в ухвалі від 22 березня 2016 року.

У поданій касаційній скарзі не міститься переконливих та достатніх аргументів, які би ставили під сумнів законність оспорюваної ухвали апеляційного суду і слугували би правовими підставами для її скасування.

Посилання ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Сум від 25 квітня 2017 року, якою засудженого було звільнено від призначеного йому покарання із застосуванням ст. 75 КК, не можна визнати прийнятними, з огляду на ухвалене ВССУ 22 березня 2016 року рішення про неправильне застосування цієї норми права та м`якість заходу примусу.

Ухвала суду апеляційної інстанції від 11 липня 2017 року не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би підставами для скасування оскарженої ухвалипри розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Отже, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3