ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7740/18
провадження № 1-кп/753/1325/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" травня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
перекладача ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002043 за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, з угодами про примирення від 24.04.2018 року-
ВСТАНОВИВ:
До Дарницького районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт, затверджений 27.04. 2018 року з угодами про примирення укладеними 24.04.2018 року між потерпілим ОСОБА_4 та обвинуваченими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Прокурор, думку якого підтримали потерпілий, захисник та обвинувачені, в підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоди про визнання винуватості та ухвалити вирок на підставі вказаних угод.

Вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт та угоди про примирення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх затвердження виходячи з наступного.

Положеннями ч. 7 ст. 474 КПК України передбачено випадки для відмови судом в затвердженні угоди, зокрема якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, умови угоди не відповідають інтересам суспільства; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 обвинувачуються у таємному викраденні чужого майна, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб.

Разом з тим, відповідно до змісту угод про примирення всі обвинувачені визнають свою вину у таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Таким чином зміст угод щодо формулювання обвинувачення та його правової кваліфікації не відповідає змісту обвинувального акту, при цьому у суду відсутні підстави вважати, що сторони дійсно розуміють суть пред`явленої підозри та висунутого обвинувачення, що в свою чергу виключає можливість дійсного примирення потерпілого та обвинувачених.

Крім того, при укладенні угод сторони узгодили призначене покарання кожному з обвинувачених два роки позбавлення волі зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку один рік шість місяців та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, зокрема не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

При цьому, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту вказаних положень вбачається, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим вказані вимоги при укладенні угоди не дотримані.

Так, на думку суду, в угодах не відображені встановлені в ході досудового розслідування дані, що об`єктивно характеризують особи обвинувачених те, що всі вони не працюють, на даний час в судах перебувають інші кримінальні провадження також щодо всіх обвинувачених, наявності в ОСОБА_7 та ОСОБА_13 психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів, даних щодо підстав та часу перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_13 в Україні.

Крім того, з матеріалів, долучених прокурором в судовому засіданні вбачається, що за версією сторони обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_14 є однією особою, хоч копії паспортів, завірені слідчим, видані на різні прізвища.

Крім того, положеннями п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України передбачено обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. При цьому аналіз положень ст. 76 КК України свідчить про те, що обов`язки, які можуть бути покладені на особу при звільненні її від відбування покарання з випробуванням, розширеному тлумаченню не підлягають. За таких обставин зазначення в угодах про надання дозволу уповноваженим органом виключно на виїзд за межі України на постійне місце проживання, прямо суперечить нормам кримінального закону.

Таким чином, суд приходить до висновку про невідповідність угод вимогам діючого законодавства, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 474 КПК України є підставою для відмови у її затвердженні.

В свою чергу, з урахуванням того, що угоду досягнуто під час досудового розслідування суд вважає, що на підставі абз. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України досудове розслідування має бути продовжено в загальному порядку, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору.

При вирішенні питання щодо запобіжних заходів щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_9 суд, вислухавши думку учасників провадження, вважає, що запобіжний захід у вигляді застави, застосований до останніх, необхідно залишити без зміни.

Крім того прокурор просив в разі відмови в затвердженні угоди продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_15 .

Потерпілий ОСОБА_4 при вирішенні даного питання поклався на розсуд суду.

Захисник, думку якого підтримав ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 заперечував. При цьому зазначив, що раніше визначений розмір застави в розмірі 200 000 грн. не відповідає розміру застави, який можна бути обираний щодо злочинів середньої тяжкості, вважав, що застава має бути обрана в межах від 1 до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вирішуючи питання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує не тільки необхідність забезпечення прав обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Приймаючи до уваги наявність підстав для розумної підозри щодо причетності ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення в сукупності з даними, що характеризують особу останнього, а саме вік та стан здоров`я, те, що він не працює, неодружений, відсутність постійного місця проживання в м. Києві, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та вид і розмір покарання, яке може загрожувати в разі визнання його винуватим, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши строк тримання під вартою. Також, з огляду на дані про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів, що не заперечував останній, суд вважає, що ризик продовжити вчинення інших кримінальних правопорушень є реальним.

Дані про наявність міцних соціальних зв`язків наявність цивільної дружини та дитини, щодо якої ОСОБА_7 не зареєстрований як батько, не є переконливими для суду, оскільки не можуть бути безумовними підставами для зміни обраного запобіжного заходу, оскільки самі по собі не свідчать про відсутність наведених ризиків.

Відомостей, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема за станом здоров`я, в матеріалах провадження немає.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, суд, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою, приходить до висновку про необхідність зменшити раніше визначити розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який суд вважає достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим зобов`язань, передбачених КПК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314-315, 468-474 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Відмовити у затвердженні угод про примирення від 24.04.2018 року, укладених між потерпілим ОСОБА_4 та обвинуваченими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002043 від 07.03.2018 року повернути прокурору для продовження досудового розслідування у загальному порядку.
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 02 липня 2018 року включно.

У разі внесення застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 140960 грн. заставодавцем ( ОСОБА_17 , так і іншою фізичною або юридичною особою) негайно звільнити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти, з роз`ясненням обов`язку прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, суду, а також покласти наступні обов`язки:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, а саме: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду;

2) прибувати на першу вимогу до слідчого, прокурора та/або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання;

4) утриматися від спілкування з потерпілим та свідками.

Попередити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що в разі невиконання покладених на нього зобов`язань внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_13 та ОСОБА_9 - залишити без змін.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору та направити до Державної установи «Київський слідчий ізолятор»

Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя