У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6

на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року

у відношенні ОСОБА_6 , 1992 року народження, лютого місяця, 9 числа,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)» Міністерства юстиції України та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати, задовольнити подання про умовно-дострокове звільнення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення про відмову у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 необґрунтованим. Просить врахувати, що ОСОБА_6 відбув більш за строку покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2013 року. За період відбування покарання допустив 10 порушень вимог режиму утримання, які на даний час погашені та зняті, та 8 разів заохочувався за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

На думку апелянта, не врахована позитивна характеристика засудженого, яка надана адміністрацією ДУ «Арбузинська виправна колонія (№83)».

Зазначає, що в судовому засіданні прокурор, хоча висловив свої заперечення з приводу подання, однак, з судового рішення не вбачається з яких саме підстав прокурор заперечував проти задоволення вказаного подання, чим аргументував та як доводив свої твердження та законні підстави такого заперечення. На думку апелянта, заперечення прокурора не можуть бути підставою для відмови в задоволенні подання.

Захисник вважає, що вказівка суду щодо наявності стягнень, які на теперішній час зняті та погашені у встановленому законом порядку, як факту неналежної та несумлінної поведінки ОСОБА_6 , які мали місце раніше, не мають під собою ніякого доказового підґрунтя, так як суд не може надавати оцінку стягненням, які були зняті чи погашені у відповідності до вимог п. 14 ст. 133 КВК України. Останнє стягнення мало місце 19.05.2017 р. та є погашеним.

Також зазначає, що посилання суду на витяг з протоколу №17 від 27.07.2017 р. про відмову комісією колонії у зверненні до суду з поданням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, не може бути враховано при прийнятті рішення за іншим поданням.

На думку захисника, засуджений ОСОБА_6 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні подання адміністрації Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)», суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів клопотання та особової справи вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 9 січня 2013 року за ч. 4 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 8 квітня 2016 року засудженому ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі термін попереднього ув`язнення з 16 жовтня 2012 року по 23 травня 2013 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку 16 жовтня 2012 року. Кінець строку 09 березня 2020 року.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що засуджений ОСОБА_6 за весь період відбуття покарання мав 10 стягнень за порушення вимог режиму утримання, зокрема за зберігання заборонених предметів, створення конфліктних ситуацій, виражав невдоволення встановленим порядком відбування покарання та інші, які на сьогоднішній день погашені та зняті в установленому законом порядку. Також, засуджений ОСОБА_6 має 8 заохочень, а саме: 5 подяк начальника колонії та 3 зняття раніше накладених стягнень. Однак, отримуючи заохочення, засуджений знову порушував вимоги режиму утримання, що дало суду підстави сумніватись, що засуджений виправився і кардинально змінив свою поведінку та ставлення до праці.

Зазначив, що з витягу протоколу № 17 від 27 липня 2017 року вбачається, що комісією колонії засудженому ОСОБА_6 відмовлено у зверненні до суду з поданням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Також суд вказав, що в поданні та характеристиці, затвердженій начальником колонії 19 березня 2018 року, зазначено, що засуджений ОСОБА_6 залучається до робіт з благоустрою колонії без оплати праці. Однак, підтверджуючих документів щодо залучення засудженого до робіт з благоустрою колонії не надано.

Крім того, засудженому ОСОБА_6 оголошувалися подяки за підсумками роботи: у IV кварталі 2013 року; у ІІ кварталі 2014 року; у IV кварталі 2014 року; у І кварталі 2016 року; у ІІІ кварталі 2016 року; у IV кварталі 2016 року; у ІІІ кварталі 2017 року; у IV кварталі 2017 року. Але, підтверджуючих документів щодо працевлаштування засудженого в ці періоди, матеріали подання та особової справи засудженого не містять.

Суд першої інстанції вважав, що в матеріалах, доданих до клопотання, а також в матеріалах особової справи засудженого відсутні докази, на підставі яких можна було б зробити висновок «поза розумним сумнівом» про виправлення засудженого, а наявність матеріалів, які свідчать про негативну поведінку засудженого ОСОБА_6 в установі відбування покарання, свідчить про те, що він своєю поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення та перевиховання.

При цьому, аналіз поведінки засудженого дає підстави зробити висновок, що він не готовий до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки. Тому, за висновком суду першої інстанції, відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги та думку прокурора, який вважав необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали судової справи та особової справи засудженого ОСОБА_6 , обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційній суд дійшов наступного.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Разом з цим, як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому. Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Як вбачається з матеріалів особової справи, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 9 січня 2013 року Турку засуджений за ч. 4 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Початок строку 16 жовтня 2012 року, кінець строку - 09 березня 2020 року.

На момент подання адміністрації Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)», встановлено, що засуджений відбув 3/4 строку покарання, призначеного судом.

У поданні начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія № 83» про умовно-дострокове звільнення від покарання ОСОБА_6 вказано, що останній довів своє виправлення, невідбутий строк покарання (на момент внесення подання) становить 01 рік 19 місяців 18 днів позбавлення волі, тобто засуджений відбув більше 3/4 строку призначеного судом покарання.

Як вбачається з наданих матеріалів, ОСОБА_6 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину. Відбуваючи покарання, мав 10 стягнень за порушення вимог режиму утримання, з яких 5 раз до стягнення у виді поміщення до ДІЗО. Також, має 8 заохочень, а саме: 5 подяк начальника колонії та 3 зняття раніше накладених стягнень.

Хоча всі стягнення на даний час погашені та зняті в установленому законом порядку, отримуючи заохочення, засуджений знову порушував вимоги режиму утримання, останнє порушення - 17.05.2017 р. висловлював невдоволення встановленим порядком відбування покарання, за що був поміщений до ДІЗО.

Тому, незважаючи на позитивну характеристику засудженого ОСОБА_6 , а також те, що всі стягнення на даний час погашені та зняті в установленому законом порядку, апеляційний суд вважає, що дані про особу засудженого у своїй сукупності свідчать про недостатність позитивних змін у особистості засудженого і неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Апеляційний суд вважає, що всі доводи апелянта про незаконність ухвали суду першої інстанції є неспроможними, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 537, 539 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2018 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2