АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/790/752/18 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа №645/1449/18 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
адвоката - ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
Накладено арешт на промислове майно, вказане в ухвалі слідчого судді, яке на праві власності належить ОСОБА_9 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37-39).
Не погодившись із вказаним рішенням слідчого судді, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 березня 2018 року та скасувати вказану ухвалу в повному обсязі.
Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора, адвоката, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Накладено арешт на промислове майно, вказане в ухвалі слідчого судді, яке на праві власності належить ОСОБА_9 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37-39).
Приймаючи рішення про накладення арешту на зазначене в ухвалі майно, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 є дійсно володільцем вказаного майна, відповідно до наданого договору відповідального зберігання з правом користування та актом прийому-передачі до договору відповідального зберігання з правом користування від 25.11.2016. Тому, з метою збереження речових доказів і на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України слідчим суддею прийнято рішення про задоволення клопотання прокурора про накладення арешту. Проте, такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як вбачається з наданого клопотання про арешт майна, прокурором у клопотанні було зазначено як підставу арешту, належність вказаного майна ОСОБА_12 на праві власності на підставі договору про відповідальне зберігання з правом користування від 26.11.2016 та можливість відчуження вказаного майна ОСОБА_8 , що може привести до зміни власника майна і може перешкодити кримінальному провадженню. При цьому, жодного посилання на будь-яку правову підставу, відповідно до вимог чинного законодавства та наявність обґрунтованої підозри, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою не наведено.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна. Підстави, які вказав в своєму клопотанні прокурор, не передбачені даними вимогами закону.
Враховуючи викладене та, що на даний час між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 існують цивільно-правові відносини, судова колегія приходить до висновку, що ухвала слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 березня 2018 року підлягає скасуванню з відмовою прокурору Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури №3 Харківської області ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_9 , а апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.392,405,407,419,422,423 КПК України, колегія суддів, -

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 березня 2018 року скасувати та прийняти нову ухвалу.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає .

Головуючий-

Судді-