Постанова
Іменем України

1 лютого 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-285 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001610 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
яка народилася в м. Ніжин Чернігівської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої по АДРЕСА_2 , раніше судимої вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 1 листопада 2016 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 ,
встановила:
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи прокурора про неправильне застосування кримінального закону, а саме ст. 75 КК України, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України. Вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченої, її виправлення і перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково, просив виключити з судових рішень кваліфікуючу ознаку повторність, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України засуджену звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 76 КК України, на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання про судові витрати та цивільний позов у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2017 року вказаний вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що вона в період часу з 15.06.2016 року по 30.06.2016 року, приблизно о 23 годині, проникла до квартири АДРЕСА_3 , звідки таємно повторно здійснила крадіжку майна потерпілого ОСОБА_7 на загальну суму 4296,49 гривень.
Як убачається з касаційної скарги доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, кваліфікація її дій прокурором у касаційному порядку не оспорюються.
Що стосується доводів прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України та неправильного застосування ст. 75 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Вказаних вимог закону судом апеляційної інстанції при перегляді вироку дотримано.
З матеріалів провадження убачається, що вирок суду першої інстанції був оскаржений в апеляційному порядку прокурором з підстав необгрунтованого застосування ст. 75 КК України, та як наслідок, м`якості призначеного покарання.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляції, надав відповідь на всі доводи апеляції прокурора, зазначив, що покарання ОСОБА_6 призначене у відповідності до вищевказаних вимог закону, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винної, конкретних обставин справи.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, про те, що місцевим судом були враховані всі обставини справи, взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, яка не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога.
Враховано судом і обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, та обґрунтовано не встановлено тих, що його обтяжують.
Колегія суддів апеляційного суду також зазначила, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_6 проживає зі своїми дітьми в будинку, який належить їй на праві власності, приділяє їм належну увагу і догляд, веде нормальний спосіб життя, у потерпілого попросила вибачення.
Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_6 та при звільненні від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженої без ізоляції від суспільства, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
Апеляційний розгляд справи проведений в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Доводи апеляції прокурора щодо неправильного застосування ст. 75 КК України, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
З матеріалів провадження убачається, що злочин, за який засуджено ОСОБА_6 вчинений нею до постановлення вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 1 листопада 2016 року.
Однак, у порушення вимог ч. 4 ст. 70 КК України, суд не призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Проте, із зазначених підстав вирок суду щодо ОСОБА_6 ні в апеляційному, ні в касаційному порядку прокурором не оскаржувався, а суд касаційної інстанції, відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України, вправі вийти за межі касаційних вимог, лише якщо цим не погіршується становище засудженого чи виправданого, а тому змінити чи скасувати вирок і ухвалу апеляційної інстанції саме в цій частині касаційний суд не має правових підстав.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. Суд вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
З матеріалів провадження убачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася в таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, тобто у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України.
Під час судового розгляду прокурор не змінював та не висував додаткове обвинувачення.
Також, злочин за який ОСОБА_6 засуджено вироком від 1 листопада 2016 року вчинено наприкінці липня 2016 року, тобто після вчинення злочину, за який ОСОБА_6 засуджено вироком від 15 лютого 2017 року.
Суд, розглядаючи кримінальне провадження, безпідставно вийшов за межі пред`явленого обвинувачення та за встановлених обставин кваліфікував дії ОСОБА_6 в таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому повторно.
Колегія суддів апеляційного суду на вказані порушення вимог закону увагу не звернула та не виправила їх.
З урахуванням зазначеного кваліфікуюча ознака «повторність» підлягає виключенню із мотивувальної частини судових рішень при кваліфікації дій ОСОБА_6 .
Виключення з судових рішень щодо ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки «повторність» не впливає на остаточну правову кваліфікацію дій засудженої та призначене покарання.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Виключити із мотивувальної частини судових рішень посилання судів при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України на кваліфікуючу ознаку повторність.
В решті вирок та ухвалу залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8