АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 648/994/16-к Головуючий в І інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/791/67/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2018 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 20 вересня 2017 року відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 20 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки, покладено обов`язки періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.
На користь потерпілої ОСОБА_8 з обвинуваченого стягнуто в рахунок відшкодування майнової шкоди 5642,82 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 14 вересня 2015 року, близько 10 години 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по під`їзному шляху до м. Херсона з боку м. Миколаєва, зі сторони с. Посад-Покровське у напрямку м. Херсона, знаходячись в районі перехрестя з вул. Першотравневою в с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, порушуючи вимоги п. 1.5, п. 2.3(6) і п. 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки яка склалася, під час виявлення небезпеки для руху у вигляді автомобіля «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що почав знижувати швидкість та зупинився перед пішохідним переходом з ціллю пропустити пішоходів, які на ньому знаходилися, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу і здійснив на нього наїзд.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирці автомобіля «ВАЗ-21061», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_8 , згідно з висновком судово-медичної експертизи, заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
Вказані наслідки знаходяться в причинному зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 , а саме:
- п. 1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків...»; - п. 2.3 б) - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п. 12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.
Ухвалою суду від 11.10.2017 року виправлену допущену описку в мотивувальній частині вироку та зазначено , що дії обвинуваченого кваліфіковані за ч 2 ст. 286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 посилається на незаконність вироку в частині призначення додаткового покарання та в частині вирішення цивільного позову потерпілої.
Зазначає, що призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, суд у повній мірі не врахував, що він щиро розкаявся у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, роботи, обтяжуючі покарання обставини відсутні.
Ці обставини, на думку обвинуваченого, свідчать про можливість його виправлення без призначення додаткового покарання.
Також апелянт вказує, що розмір завданої потерпілій моральної шкоди є явно завищеним. На думку апелянта потерпіла не надала доказів в обгрунтування наявності моральної шкоди та її розміру .
Просить вирок змінити в частині призначення покарання, скасувати призначене додаткове покарання, зменшити розмір відшкодування моральної шкоди.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні вимоги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла до наступного.
Висновки суду про доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються, а тому вирок переглядається в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги лише в частині призначення додаткового покарання та в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 .
Доводи обвинуваченого щодо несправедливості призначеного йому додаткового покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, суд не встановив.
Саме ці обставини, які підлягають врахуванню при призначені покарання і дали суду підстави для призначення покарання у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також для звільнення від відбування призначеного основного покарання із випробуванням.
На думку колегії суддів, враховуючи, що обвинувачений скоїв злочин у сфері безпеки руху, наслідком якого стало спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначити додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Крім того, суд врахував і позицію потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_7 покарання з позбавленням права керування транспортними засобами.
Посилання апелянта на те, що суд не в повній мірі врахував, його відношення до скоєного, а саме щире каяття, колегія суддів визнає безпідставними.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Як видно із матеріалів провадження, ні в ході досудового розслідування ні під час судового розгляду поведінка обвинуваченого не свідчила про те, що він щиро шкодує про вчинене, засуджує свою поведінку та бажає виправитися, або ж вчинив будь які дії, спрямовані на відшкодувння завданої потерпілій шкоди.
Доводи обвинуваченого про те, що суд не в повній мірі врахував дані про його особу є голослівними.
Не можна погодитися і з твердженням апелянта про неправильне вирішення судом цивільного позову ОСОБА_8 .
Із матеріалів провадження вбачається, що саме внаслідок порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, тобто його неправомірної поведінки, ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
Потерпіла, реалізуючи своє право на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями обвинуваченого, звернулася з вимогою саме до обвинуваченого , як до заподіювача шкоди з вимогою про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на лікування, що відповідає положенням ст. 1187, 1194 ЦК України.
Будь -яких клопотань про залучення до участі у справі страховика, обвинувачений у ході розгляду провадження не заявляв.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вірно врахував тяжкість завданих здоров`ю потерпілої ушкоджень, тривалість лікування, характер та тривалість моральних страждань, завданих фізичним болем від отримання тяжких тілесних ушкоджень, вимушеність змін в житті потерпілої, викликаних травмою, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення стану здоров`я , знаходити кошти на лікування, оскільки обвинуваченим у добровільному порядку не було надано потерпілій матеріальної допомоги на лікування.
Розмір визнаної судом компенсації завданої потерпілій моральної шкоди в сумі 40000 грн., на думку колегії суддів відповідає вимогам справедливості та розумності, належним чином обгрунтований.
Доводи апелянта такі висновки суду не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст. 376 ч 2 , 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 20 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.
Судді: (три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3
Копія вірна, ухвала набирає законної сили 27.03.2018 року

Суддя: ОСОБА_2