Справа № 333/629/18
Провадження № 1-о/333/1/18
УХВАЛА
12 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року та ухвали цього ж суду від 16.06.2000 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИЛА:
До Комунарського районного суду м. Запоріжжя з апеляційного суду Запорізької області надійшла заява засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року та ухвали суду від 16.06.2000 року для вирішення, відповідно до вимог глави 34 КПК України, оскільки заява останнього адресована голові Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

У своїй заяві ОСОБА_4 посилається на те, що вироком Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року він був засуджений за ч.1 ст.142, ч.1 ст.101, ст.94, п.«з» ст.93, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстріл, з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

Ухвалою Верховного Суду України від 08.04.1999 року, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 була задоволена частково: вирок Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року відносно останнього змінений: перекваліфіковано дії ОСОБА_4 за епізодом від 21.11.1997 року з ч.1 ст.142 на ч.2 ст.141 КК України і за цієї статтею йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст.42 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 94, 93 п. «з», 101 ч.1, 140 ч. 2, 3, 141 ч.2 КК України (в редакції 1960 року), остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у вигляді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. В решті вирок залишений без зміни.

29.12.1999 року рішенням Конституційного Суду України міру покарання розстріл визнано неконституційною та скасовано як міру покарання.

Таким чином, з 29.12.1999 року, на підставі вказаного рішення Конституційного Суду України в санкції ст. 93 КК України положення «або смертною карою» втратило чинність. Тобто, з цього моменту санкція ст. 93 КК України набула наступного виду: «карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років, з конфіскацією майна, у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті».

22 лютого 2000 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», який набрав чинності 29.03.2000 року. Згідно цього Закону до Кримінального кодексу України було внесено новий вид покарання довічне позбавлення волі і, відповідно з 29 березня 2000 року санкція ст. 93 КК України мала наступний вигляд: «карається позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, у випадках, передбачених пунктом «а» цієї статті».

Ухвалою Запорізького обласного суду від 16.06.2000 року, на підставі Закону України від 22.02.2000 року та статті 58 Конституції України і статей 6, 54 КК України (в редакції 1960 року), призначене засудженому ОСОБА_4 покарання за вироком Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року у виді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.

Згідно норм кримінального права особа підлягає кримінальній відповідальності відповідно до закону, який діяв на момент вчинення злочину, дізнання, досудового слідства чи судового розгляду. У даному випадку діяв Кримінальний кодекс України (в редакції 1960 року), в якому санкція ст. 93 передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або виключну міру покарання розстріл. Ніякої згадки про такий вид покарання як довічне позбавлення волі не було.

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, якими вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Аналогічні положення закріплені як в КК України (в редакції 1960 року), так і в діючому КК України.

Виходячи із висновку Ради Науково-Правових Експертиз при інституті держави права ім. В.М. Корецького, в якому зазначено, що: «Згідно ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність». Дана норма при її застосуванні була конкретизована у п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, а саме: «Положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення».

Таким чином, засуджений вважає, що в період з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року санкція ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) в якості максимальної міри покарання за даний злочин передбачала 15 років позбавлення волі, з урахуванням пункту «а» цієї статті щодо можливості конфіскації майна.

Між тим, Запорізький обласний суд, замінивши йому своїм рішенням покарання у виді розстрілу на покарання у виді довічного позбавлення волі, порушив не тільки вимоги кримінального закону, а й Конституції України. Тобто, Запорізький обласний суд невірно застосував кримінальний закон, що в свою чергу призвело до порушення його конституційних прав та свобод. Отже, ОСОБА_4 вважає, що вирок Запорізького обласного суду не був приведений у відповідність до правових норм існуючого на той момент закону.

Враховуючи викладене, засуджений просить суд скасувати ухвалу Запорізького обласного суду від 16.06.2000 року як незаконну та привести вирок Запорізького обласного суду у відповідність до діючого на той момент закону, зазначаючи, що строків давності захисту конституційних прав та свобод не існує. При цьому, ОСОБА_4 не просить поновити пропущений ним строк на перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Розглянувши заяву ОСОБА_4 , колегія суддів вважає, що вона підлягає поверненню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.463 КПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин, крім випадку, передбаченого частиною третьою цієї статті.

Встановлено, що ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.01.2018 року апеляційне провадження за аналогічною заявою засудженого ОСОБА_4 закрито. У вказаній ухвалі зазначено, що у зв`язку зі зміною чинного законодавства України, апеляційний суд не є судом першої інстанції, а тому позбавлений можливості здійснити кримінальне провадження за нововиявленими обставинами за заявою засудженого ОСОБА_4 . Тому, на підставі ч.1 ст.32, ч.1 ст.463 КПК України, розгляд заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку відносно нього повинен відбуватись в суді першої інстанції за місцем вчинення злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини.

Положеннями ч.3 ст.464 КПК України визначено, що до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими ст.462 КПК України, застосовуються правила ч.3 ст.429 КПК України.

У п.3 ч.3 ст.429 КПК України зазначено, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами повертається, якщо вона подана після закінчення строку звернення про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами і особа яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення.

З заяви вбачається, що ОСОБА_4 просить суд скасувати ухвалу Запорізького обласного суду від 16.06.2000 року, зазначаючи при цьому, що фактично підставою для цього є прийняття 29.12.1999 року рішення Конституційним Судом України. Водночас, його заява про перегляд судового рішення датована 22.01.2018 роком, тобто минуло більше 17 років з моменту винесення оскарженого рішення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає за можливе відкрити кримінальне провадження за нововиявленими обставинами, вказаними у заяві ОСОБА_4 , так як в ній не порушено питання про поновлення строку звернення про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, а тому заява останнього підлягає поверненню.

Керуючись статтями 372, 395, 429, 461, 463-464 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 18.01.1999 року та ухвали цього ж суду від 16.06.2000 року повернути засудженому.

Роз`яснити засудженому ОСОБА_4 , що повернення його заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не позбавляє його права повторного звернення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя, протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3