АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/1478/13-к Номер провадження 11-кп/786/1014/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

та засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кошманівка Машівського району Полтавської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням за вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 23 липня 2008 року, яким він засуджений за ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки.

Постановлено зарахувати в строк покарання час перебування під вартою ОСОБА_8 в період з часу затримання до 23 липня 2008 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на те, що ОСОБА_8 з серпня 2010 року систематично не виконував покладені на нього обов`язки, що свідчить про те, що він не бажає стати на шлях виправлення, наведені ним обставини неявки, суд визнав неповажними.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу районного суду щодо нього скасувати, відмовити в задоволенні подання Машівського РС КВІ УДПтС України в Полтавській області та звільнити його від відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

В обгрунтування зазначає, що до 23 серпня 2010 року справно з`являвся до органів КВІ на реєстрацію, однак у 2010 році у нього тяжко захворів батько і він був змушений поїхати на заробітки до Західної України про що усно повідомляв інспектора, та починаючи з вересня 2010 року до органів КВІ на реєстрацію не з`являвся. Зазначає, що відразу після того як дізнався про те, що перебуває в розшуку звернувся до Машівського відділу поліції. Вказує на те, що судом першої інстанції помилково застосовано положення ч.3 ст. 80 КК України про зупинення перебігу строку давності виконання обвинувального вироку на підставі ухилення засудженого від відбування покарання, оскільки ухилення від відбування покарання відповідає складу одного із злочинів, передбачених статтями 389 та 390 КК України. Отже, суд фактично визнав його винуватим у вчиненні нового злочину, а таке правозастосування суперечить ч.1 ст. 62 Конституції України, згідно з якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 зазначає, що ухвала районного суду підлягає скасуванню в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальності.

В обгрунтування вказує, що відповідно до вироку Карлівського районного суду Полтавської області від 23 липня 2008 року було встановлено, що злочин ОСОБА_10 було вчинено 27 травня 2002 року. Станом на 28 травня 2012 року закінчився строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, передбачений п.4 ч.1 ст. 49 КК України, так як ОСОБА_8 був засуджений за ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 185 КК України, тобто за вчинення тяжкого злочину. Окрім цього зазначає, що згідно з ч.2 ст. 49 КК передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з цього часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, в даному випадку, загальний п`ятнадцятирічний строк давності закінчився 28 травня 2017 року, і в зв`язку з цим, суд повинен був відмовити у задоволенні подання інспектора Машівського РС КВІ УДПтС України і звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.2 ст. 49 КК України, але суд не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, вислухавши засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог ст.152 КВК України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Зокрема, згідно з п.3 ч.1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`яти років, при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або його затримання. У цьому разі строки давності передбачені п.3 ч.1 ст. 80 КК України подвоюються.

Зі системного аналізу норм закону про кримінальну відповідальність вбачається, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

Приймаючи рішення про задоволення подання старшого інспектора Машівського РС КВІ УДПтС України в Полтавській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженого ОСОБА_8 , суд першої інстанції прийшов до переконання, що засуджений ОСОБА_8 з серпня 2010 року ухилявся від відбування покарання та на реєстрацію не з`являвся, був оголошений в розшук ухвалою у 2013 році , а тому прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування ч.1 ст. 80 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 23.07.2008р. ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст. 15, ч.4 ст.185, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

23.01.2009р. вказаний вирок був прийнятий до виконання КВІ та постановою від 26.01.2009р. засудженому встановлені дні явки на реєстрацію - останній понеділок кожного місяця, з якою він 30.01.2009 року був ознайомлений та написав підписку про роз`яснення покладених на нього судом обовязків.

З диспозиції вимог ст. 75 КК України вбачається, що перебіг іспитового строку починається з моменту оголошення вироку, у зв`язку з чим перебіг іспитового строку стосовно виконання вироку закінчився 23.07.2011 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`яти років, при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Згідно вимог ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст. 185 КК України є тяжким, а відповідно до вироку суду ОСОБА_8 було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирок набрав законної сили і повинен був виконаний протягом 5 років.

Разом з тим, органи виконання покарань протягом 5 років не виконали вирок суду від 23.07.2008 року і тільки 19.11.2013 року, тобто після закінчення п`ятирічного строку не виконання обвинувального вироку, направили до місцевого суду клопотання для вирішення питання про скасування звільнення особи від відбування покарання.

Аналізуючи вищевказані положення чинного кримінального Кодексу колегія судів вважає, що обвинувальний вирок місцевого суду від 23.07.2008 року не був виконаний протягом 5 років не з причин ухилення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, а з причини не виконання обвинувального вироку органами виконання покарань.

За таких обставин колегія суддів вважає, що подання органу виконання покарань до суду клопотання про вирішення питання про скасування звільнення від відбування покарання з іспитовим строком після закінчення строків виконання обвинувального вироку суперечить вимогам ст. 80 КК України, а тому рішення суду від 20.12.2013 року про розшук засудженого та рішення суду про скасування іспитового строку не відповідає вимогам чинного кримінального Кодексу, а тому підлягає скасуванню.

Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальній справі розраховує на здійснення провадження у його справі з особливою ретельністю і положення ст. 6 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» 1950 року покликані не допускати в кримінальній справі надто тривалого перебування обвинуваченої особи в стані невизначеності щодо своєї долі ( п. 89 рішення від 2 березня 2006 року у справі « Нахманович проти Росії» та п. 71 рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Іванов проти України»).

З огляду на наведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, в матеріалах провадження відсутні дані про ухилення ОСОБА_8 від відбування покарання, а відтак підстави для зупинення перебігу строку виконання обвинувального вироку і застосування частини третьої статті 80 КК України відсутні.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив хибний висновок про ухилення засудженим від відбування покарання, а отже оскаржувана ухвала не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню, а засуджений ОСОБА_8 - звільненню від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, відповідно до положень ст. 49 КК України, то дане питання може вирішуватися судом під час ухвалення вироку, а не під час виконання вироків в порядку ст.537 КПК України, а тому є безпідставними.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.376,404, 405, 407 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Полтавської області,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 задовольнити.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_8 - скасувати.

Постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання Машівського РС КВІ УДПтС України в Полтавській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням щодо ОСОБА_8 - відмовити.

ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання за вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 23.07.2008 року у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:
ОСОБА_2 . ОСОБА_11 .