Справа № 185/5413/16
№ 1-кп/183/570/17

У Х В А Л А
30 листопада 2017 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, неодруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, який мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України,-
В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу на домашній арешт. Клопотання обґрунтовано тим, що обвинувачений вже тривалий час перебуває під вартою, згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість обвинувачення не може бути достатньою підставою для тривалого тримання особи під вартою, хоча це є найбільш суворим запобіжним заходом. Прокурором вкотре не доведено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, останній в черговий раз лише обмежився посиланням на відповідні ризики, але не навів жодних обґрунтувань на підтвердження їх існування. Також, обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно. Захисник також зазначив, що по справі вже допитано потерпілого та майже всіх свідків обвинувачення, які заявлені прокурором, останні не вказують на ОСОБА_9 як на особу, яка причетна до вчинення інкримінованих йому злочинів. В той же час ОСОБА_9 вже більше 1 року 8 місяців перебуває під вартою. З цих підстав просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_9 погодився з позицією свого захисника, заявив що не вчиняв інкримінованих йому злочинів. Пояснив, що має постійне місце проживання, де проживає разом з дружиною та неповнолітніми дітьми. Не збирається ухилятися від явки до суду та впливати на свідків, а тому просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт, запевнив суд, що буде своєчасно з`являтися до суду за викликами.
Прокурор ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання захисника. Вважає, що на теперішній час не втратили свою актуальність ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались судом під час обрання вказаного запобіжного заходу. ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, і з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує, перебуваючи на волі може незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, а також переховуватися від суду. В той же час прокурор вважає, що завдяки саме триманню обвинуваченого під вартою вказані ризики на даний час нейтралізовані. Прокурор на обґрунтування своєї позиції також повідомив, що під час досудового розслідування ОСОБА_9 в лютому 2016 року виїжджав на тимчасово окуповану територію АР Крим та згодом повернувся до місця свого проживання. В свою чергу, прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів, пославшись на вказані обставини.
Суд, заслухавши захисника, обвинуваченого, прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
Згідно з ч. 1,4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
З огляду на те, що відносно ОСОБА_9 стороною обвинувачення складено обвинувальний акт, який розглядається судом, це свідчить про наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні ним кримінальних правопорушень. Суд також вважає, що ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, є наявними з огляду на тяжкість обвинувачення і покарання, що йому загрожує. Тобто існують обставини, визначені п. 1,2 ч. 1 ст. 194 КПК України.
В той же час, суд вважає, що прокурором не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Так, заперечуючи проти задоволення клопотання захисника прокурор лише перелічив ризики, які, на його думку, є актуальними, однак жодних доводів щодо необхідності в черговий раз продовження застосування до обвинуваченого саме найсуворішого запобіжного заходу і неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, прокурор не навів взагалі.
Суд, крім того, керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013 року, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013 року, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013 року, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому суд також враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України. Так, ОСОБА_9 раніше не судимий, має постійне місце проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей 2005 та 2013 років народження, офіційно не одружений. Вказане свідчить, в свою чергу, про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем свого проживання. В той же час, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів. Однак сама по собі тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, на переконання суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи вже тривалий час його перебування під вартою з 23.03.2016 року.
Приймаючи рішення суд також бере до уваги ту обставину, що потерпілий по справі вже допитаний в суді, згідно пояснень прокурора з боку свідків обвинувачення, яких прокурор вважає за необхідне допитати, в суді не допитано лише одного свідка, що, в свою чергу, мінімізує можливість настання ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Аналізуючи доводи прокурора щодо виїзду ОСОБА_9 в лютому 2016 року до АР Крим, суд звертає увагу на наступне. Згідно пояснень ОСОБА_9 він дійсно в лютому 2016 року відвідував своїх родичів, які проживають в АР Крим, але 09.03.2016 року повернувся до місця свого проживання. На той час він не був підозрюваним у даному кримінальному провадженні, його затримано та повідомлено про підозру наприкінці березня 2016 року, тобто вже після його повернення з АР Крим. Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_9 затримано 23.03.2016 року та йому повідомлено про підозру 24.03.2016 року. Отже, на час виїзду ОСОБА_9 на тимчасово окуповану територію до АР Крим, згідно пояснень прокурора та сторони захисту це лютий 2016 року, останній не мав процесуального статусу підозрюваного, а тому вказана обставина, сама по собі, не може переконливо свідчити про намагання ОСОБА_9 переховуватися від органів досудового розслідування.
Таким чином, з огляду на всі вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність зміни останньому запобіжного заходу на домашній арешт із забороною залишати житло у певний період доби, з покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України. Застосування такого запобіжного заходу, на думку суду, зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин клопотання захисника підлягає задоволенню, а в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, 331, 383, 391 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_7 про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу, задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт на строк 60 (шістдесят) днів по 28 січня 2018 року включно.
Заборонити ОСОБА_9 залишати в період з 19.00 години до 06.00 години своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.
Зобов`язати ОСОБА_9 по 28 січня 2018 року включно:
1)з`являтися своєчасно до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за першою вимогою;
2)утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;
3)здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 з-під варти негайно із зали суду та зобов`язати невідкладно прибути до місця свого проживання.
Ухвалу направити для виконання до Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та до Тернівського відділення Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Присяжні: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5