АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1745/17 Справа № 175/2368/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши 17 жовтня 2017 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 0000038 за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 , на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Виборг, Ленінградської області, Російської Федерації, громадянина України, працюючого водієм ТОВ «АТП 11231», на утриманні має двох малолітніх дітей, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
В апеляції :
- прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації, обставин справи та доведеності вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким, ОСОБА_7 визнати винним в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про змінну місця проживання або роботи. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що суд допустив істотне порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, належним чином не мотивував своє рішення не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Наведена судом у вироку така обставина, як щире каяття не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим неумисного тяжкого злочину і не впливає на пом`якшення покарання, оскільки обвинувачений визнав свою вину під тягарем безперечних доказів, зібраних органом досудового розслідування. Також вказує, що призначене судом покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, є необгрунтованим та несправедливим внаслідок м`якості і є недостатнім для виправлення ОСОБА_7 , запобігання вчинення аналогічних злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Також в апеляції прокурор посилається на неправильність зазначення в описовій частині вироку місце його ухвалення « м. Дніпропетровськ замість м. Дніпро» при цьому ніяких вимог з цього питання прокурором в скарзі не ставиться.
Цим вироком, дії ОСОБА_7 кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому та визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 років, та на підставі пункту 2 ч.1 ст.76 КК України покладено відповідні обов`язки.
Питання щодо судових витрат та речових доказів вирішено судом у відповідності до вимог закону.
Цим вироком, ОСОБА_11 , визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
26 квітня 2017 року, приблизно о 08 годині 05 хвилин, водій автомобіля MERCEDES BENZ SPRINTER 313 CDI» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований в районі будинку № 136 вул. Шосейної, м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, з боку м. Дніпро в бік м. Новомосковська, перед яким зменшує швидкість попутний транспортний засіб, не вжив заходів до зменшення швидкості руху, а в разі потреби, до зупинки транспортного засобу, та відповідно не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, продовжив рух, як наслідок, здійснив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_13 , чим грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 12.9 (б), 18.1, 18.4, та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України, та які , а саме порушення п.п. 12.9. (б), 18.1., 18.4., та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого малолітньому пішоходу ОСОБА_13 , заподіяно тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Заслухавши прокурора, який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок без змін, та завили клопотання про застосування до обвинуваченого Закону України « Про амністію у 2016 році», потерпілу, яка не підтримувала апеляцію прокурора і не заперечувала проти застосування амністії до обвинуваченого, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляції і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а клопотання про застосування до обвинуваченого Закону про амністію підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, в зв`язку з чим, керуючись ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого, на чому ні сторона обвинувачення, ні обвинувачений не наполягали.

Оскільки суд першої інстанції розглянув дане кримінальне провадження у порядку положень ч.3 ст. 349 КПК України, та висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Даних, які б свідчили, що у кримінальному провадженні допущено істотне порушення норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Посилання прокурора на те, що суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношенню обвинуваченого до скоєного, а також те, що суд належним чином не вмотивував своє рішення щодо не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів, вважає необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання визначене в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України з застосуванням до основного покарання положень ст. 75 КК України, в повному обсязі відповідає вказаним вище нормам закону.

Так, вирішуючи питання про призначення покарання і звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем роботи позитивно, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, а також обставини, що пом`якшують покарання щиро каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку і прийшов до законного і справедливого висновку з врахуванням обставин справи про можливість звільнення обвинуваченого від відбуття основного покарання з випробуванням в термін три роки.

Крім того, суд першої інстанції, обґрунтовуючи питання щодо незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами було надано належну та вмотивовану оцінку, стосовно того, що обвинувачений під час вчинення злочину не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що для утримання малолітніх дітей обвинуваченому необхідно працювати, він офіційно працює водієм і робота є єдиним джерелом доходу, з чим колегія суддів погоджується, оскільки позбавлення його права керування транспортним засобом призведе до того, що він залишиться без засобів для існування його сім`ї.

Призначене покарання ОСОБА_7 вироком суду, в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК України, оскільки, враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, його соціальні зв`язки, думку і поведінку потерпілого, який не мав претензій до обвинуваченого, на переконання колегії суддів, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати його м`яким, не вбачається.

Доводи прокурора, стосовно того, що щире каяття ОСОБА_7 не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого неумисного тяжкого злочину оскільки обвинувачений визнав свою вину під тягарем беззаперечних доказів, не знайшли свого підтвердження. Окрім того, колегія суддів зауважує, що за обвинувальним актом, досудовим слідством встановлено, як обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , саме його щире каяття, та активне сприяння розкриттю злочину, інших доказів і даних які б спростували дану обставину, апеляційним судом не встановлено.

Щодо посилання прокурора в апеляції на порушення судом першої інстанції ч. 2 ст. 374 КПК України, оскільки у вироку в описовій частині зазначено місце ухвалення вироку «м. Дніпропетровськ», замість « м. Дніпро» відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року № 1375 VIII, то апеляційним судом встановлено, що подібного описова частина вироку не містить, а тому такі ствердження прокурора є безпідставними і надуманими.

З огляду на викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку в частині покарання ОСОБА_7 , з мотивів, наведених в апеляційній скарзі прокурора.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним і обґрунтованим, вирок суду ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального та процесуального закону і на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Вирішуючи питання про задоволення клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого положень п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів апеляційної інстанції приходить до наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про застосування амністії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України "Про амністію у 2016 році" від 22.12.2016 №1810-VIII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно (ст.13 вказаного Закону).

Так, відповідно до п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 амністії, передбачених ст.4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась, проти застосування нього вказаного Закону обвинувачений не заперечує.

Приймаючи до уваги, що стороною захисту було надано свідоцтва про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де їх батьком є обвинувачений ОСОБА_7 та довідку з виконкому Гвардійської селищної ради Новомосковського району, стосовно того, що у ОСОБА_7 перебуває на утриманні вказані вище дві неповнолітні дитини, що також підтверджує факт наявності у ОСОБА_7 дітей і, що він не є особою, який позбавлений відносно них батьківських прав, тому колегія суддів вважає, що на обвинуваченого поширюється дія п. «в» ст.. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", як на особу, що не позбавлений батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Керуючись п. «в» ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", ст.ст. 85, 86 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Клопотання захисника ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року», звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від основного покарання, призначеного вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого звільнено на підставі ст..75,76 КК України з іспитовим строком 3 роки.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді :
______________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4