Дата документу Справа № 336/6178/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/487/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/6178/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія - ст.187 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000566, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:
ухвалою колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , звинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, повернуто прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 1 як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 направив до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт, складений щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Під час підготовчого судового засідання суд, встановивши, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зазначив наступне.

Із преамбули до обвинувального акта і змісту самого обвинувального акта випливає, що обвинуваченим за ним є ОСОБА_7 , але обвинувальний акт містить посилання на кримінально карані діяння ще трьох невстановлених осіб.

Посилання сторони обвинувачення в обвинувальному акті на те, що згадані особи є невстановленими, суперечить реєстру матеріалів досудового розслідування, згідно якого їм повідомлено про підозру ( ОСОБА_10 п.32, ОСОБА_11 п.36 та ОСОБА_12 п.39), але інформація про прийняті процесуальні рішення щодо цих осіб наявна лише відносно ОСОБА_12 , матеріали відносно якого виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком.

Реєстр матеріалів не містись інформації про прийняті процесуальні рішення стосовно підозрюваних осіб - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як то виділення в окреме провадження через оголошення їх у розшук чи направлення обвинувального акта відносно них до суду.

Таким чином, суд вважав, що посилання на попередню змову при вчиненні злочину ОСОБА_7 з невідомими особами не відповідає реєстру матеріалів кримінального провадження та суперечить вимогам до змісту обвинувального акта, в якому, зокрема, повинна бути відображена роль кожного зі співучасників.

Крім того, із змісту обвинувального акта випливає, що ОСОБА_7 разом з трьома невстановленими досудовим розслідуванням особами почали погрожувати фізичною розправою потерпілому ОСОБА_13 та вимагати з останнього гроші в розмірі 35 000 гривень. Далі, невстановлена особа повідомила потерпілому, що вони йдуть до квартири та будуть відшукувати там гроші.

З формулювання обвинувачення випливає, що співучасники, керуючись спільним умислом на вчинення розбійного нападу, напередодні реалізації цього умислу вдалися до вимагання матеріальних цінностей, поєднаного з погрозами, але, описуючи ці фактичні обставини, слідчий не надав їм правової оцінки.

Також відповідно до обвинувального акта, після описаних подій, зазначені особи в товаристві потерпілого направилися до житла ОСОБА_13 в квартиру АДРЕСА_1 , на шляху до якої, в під`їзді будинку, потерпілий повідомив про відсутність наміру впускати співучасників до квартири, у зв`язку з чим його покликав один із невстановлених осіб, в руках якого знаходився ніж, і з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, примусив ОСОБА_13 відчинити двері квартири, після чого ОСОБА_7 , з метою подавити волю до опору потерпілого схопив двері руками, і невстановлені особи заштовхали потерпілого до житла і відкрито заволоділи належним потерпілому майном.

Однак, формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті свідчить, що прокурором залишилися не встановленими певні обставини, що у свою чергу, позбавляє суд можливості встановити в чому полягала загроза застосування небезпечного насильства, а також, яку загрозу: для життя або для здоров`я потерпілого було висунуто вказаними особами, оскільки в посиланні на виказування погроз слідчий вживає розділовий сполучник чи.

Обвинувачення у такому викладенні є неконкретним, що за своєю правовою природою є, зокрема, і порушенням права обвинуваченого на захист.

За таких обставин, суд першої інстанції повернув обвинувальний акт прокурору.

В апеляційній скарзі прокурор, не обговорюючи питання винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, під час досудового розслідування кримінального провадження № 0005421, розпочатого за ч. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. За результатами досудового розслідування цього кримінального провадження обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 187 КК України направлено до місцевого суду для розгляду. ОСОБА_12 та ОСОБА_7 від органів досудового розслідування переховувались, тому прокурором прийнято рішення про виділення матеріалів досудового розслідування відносно вказаних осіб в окремі кримінальні провадження. В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000566 за ч. 3 ст. 187 КК України місце перебування ОСОБА_7 встановлено, досудове розслідування завершено, обвинувальний акт направлено для розгляду до суду. Суд не зазначив, яку саме правову оцінку не надано слідчим щодо скоєння співучасниками вимагання матеріальних цінностей, до скоєння ними розбійного нападу, і за якою статтею КК України. Разом з тим, на думку суду, кваліфікуючи дії співучасників за ч. 3 ст. 187 КК України, слідчий не зазначив, які саме дії обвинувачених утворюють об`єктивну сторону цього кримінально караного діяння. Однак, дійти до таких висновків під час підготовчого судового засідання можливо лише, якщо, в порушення вимог ст. 314 КПК України, суд першої інстанції фактично розпочне аналіз і оцінку доказів у провадженні, проте на даній стадії процесу суд першої інстанції не має права встановлювати обставини, які підлягають встановленню лише в ході судового розгляду. Крім того, суд, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги, що обсяг обвинувачення чи його правова кваліфікація, які викладені в обвинувальному акті, в результаті дослідження доказів під час судового розгляду можуть змінитися прокурором. Також суд першої інстанції зазначив в ухвалі, що поза увагою прокурора залишилися невстановленими певні обставини, що в свою чергу, позбавляє суд можливості встановити в чому полягає загроза застосування небезпечного насильства, а також, яку загрозу: «для життя або здоров`я» потерпілого було висунуто вказаними особами, оскільки в посиланні на виказування погроз слідчий вживає розділовий сполучник «чи». Вважає, що суд, приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору, послався на цей факт незаконно, оскільки відносно потерпілого дійсно було скоєно психічне насильство і він проти своєї волі відчинив двері квартири. А в момент демонстрації зброї (ножа) він намагався уникнути тяжких наслідків (щодо життя чи здоров`я), які могли настати в результаті його непокори.

На підставі викладеного, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарги; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Відповідно до п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору лише у випадку, якщо цей акт не відповідає вимогам цього Кодексу.

Статтею 291 КПК України визначені відомості, які має містити обвинувальний акт.

Згідно вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого; анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експертів; дату та місце його складання та затвердження.

При перевірці матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що висновки суду щодо необхідності повернення обвинувального акта прокурору, з підстав того, що, з точки зору суду, він не відповідає вимогам КПК України, є необґрунтованими і невмотивованими.

Суду при прийнятті рішення про повернення обвинувального акта з підстав невідповідності обвинувального акта положенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК України.

Згідно з зазначеною нормою закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");

3) формулювання обвинувачення.

При цьому, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Як було зазначено апелянтом, в обвинувальному акті зазначені всі відомості, передбачені ч. 2 ст. 291 КПК України, та викладені всі ті фактичні обставини кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, зазначені анкетні відомості обвинуваченого та місце його проживання, зазначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення дотримано. Обставини, які відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, викладено чітко і конкретно для його повного розуміння, що спростовує висновок суду про неконкретність обвинувачення та порушення права на захист.

В обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Підставою для повернення обвинувального акта послугувало те, що фактично злочин, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_7 , було вчинено за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , тоді як у тексті обвинувального акта було зазначено, що вказаний злочин було вчинено ОСОБА_7 за попередньою змовою з трьома невстановленими особами. До того ж, суд дійшов висновку, що в обвинувальному акті неконкретно викладена об`єктивна сторона складу злочину, вчинення якого інкримінується, а саме визначено конкретний об`єкт посягання при загрозі застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, що, в свою чергу, на переконання суду, тягло за собою порушення права обвинуваченого на захист.

Однак, колегія суддів вважає, що обставини, на які послався суд в ухвалі (невстановлені чи встановлені особи, за попередньою змовою з якими було вчинено злочин; загроза застосування насильства небезпечного конкретно для життя чи конкретно для здоров`я, або ж і для життя, і для здоров`я одночасно), не свідчать про невідповідність обвинувального акта в контексті п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, адже в обвинувальному акті були викладені ті фактичні обставини, які прокурор вважав встановленими, а отже, обвинувачення є конкретним, тому перешкоди для розгляду обвинувального акта щодо ОСОБА_7 в судовому засіданні, де це обвинувачення і повинне доводитися стороною обвинувачення, були відсутні.

Суд першої інстанції вдався до аналізу обставин, які підлягають з`ясуванню лише під час судового розгляду, що у підготовчому судовому засіданні є недопустимим.

Висновки суду на предмет можливого порушення права на захист підозрюваного ОСОБА_7 (право обвинуваченого знати у вчиненні якого злочину його звинувачують), є необґрунтованими, адже ці висновки носять формальний характер і є похідними від помилкових висновків про неконкретність обвинувального акта.

Колегія суддів не вбачає достатніх підстав, які б перешкоджали призначенню провадження до судового розгляду, оскільки в оскаржуваній ухвалі не наведено жодної обставини для повернення обвинувального акта прокурору, як такого, що не відповідає вимогам закону, передбачених ст. 291 КПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що обвинувальний акт повернуто прокурору судом першої інстанції з підстав не передбачених законом, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а, відтак, оскаржувана ухвала суду, відповідно до положень ст.ст. 409, 412, 415 КПК України, підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.
Ухвалу колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2017 року, якою обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , звинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, повернуто прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 1 як такий, що не відповідає вимогам КПК України скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4