Постанова

Іменем України
6 березня 2018 року

м. Київ
справа № 173/123/17

провадження № 51-2283км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь в апеляційному розгляді кримінального провадження, на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000192, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Богданівки Васильківського району Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу 19 січня 2017 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), на підставі ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК у строк покарання зараховано невідбуте покарання за попереднім вироком від 19 січня 2017 року і остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Вироком установлено, що вночі 12 лютого 2016 рокуОСОБА_7 , діючи повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали провадження щодо якої виділено в окреме провадження, вдерлися до приміщення Верхньодніпровської міської ради, що на вул. Дніпровській, 88 у м. Верхньодніпровську Дніпропетровської області, і таємно викрали майно на суму 10540 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узгоджені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить змінити вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, передбаченого статтями 2, 7, 17, 337, 374, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), яке вбачає в тому, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки у співучасті з іншою особою вказав прізвище тієї особи, незважаючи на те, що матеріали провадження стосовно неї було виділено в окреме провадження у зв`язку з розшуком. На думку прокурора, це є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, закріпленого у ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у ч. 1 ст. 62 Конституції України та в частинах 1 і 5 ст. 17 КПК, адже кримінальне провадження щодо вказаної особи в суді не розглядалося, і вона не брала участі в судовому засіданні. Вказує, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам закону вирок першої інстанції не змінив і безпідставно залишив без задоволення вимоги прокурора, викладені в апеляційній скарзі, вказавши, що зазначене порушення не є істотним, таким, що відповідно до вимог статей 408, 409 КПК є підставою для зміни чи скасування вироку в апеляційному порядку. Вважає рішення апеляційного суду необґрунтованим, немотивованим та незаконним, ухваленим без додержання вимог статей 2, 419 КПК.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити, а судові рішення щодо ОСОБА_7 змінити.

Мотиви суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Прокурор у касаційній скарзі не заперечує доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, не ставить під сумнів і правильність призначеного засудженому покарання. Водночас твердить, що суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вказавши у вироку прізвище особи, матеріали провадження щодо якої було виділено в окреме провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За вимогами ч. 1 ст. 7 КПК зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, однією з яких є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 КПК передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (ч. 5 ст. 17 КПК).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК та положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочинів, форми вини і його мотивів. Але суд позбавлений права вирішувати питання про винуватість особи, щодо якої матеріали кримінального провадження виділенні в окреме провадження.
З матеріалів провадження убачається, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, в мотивувальній частині вироку вказав, що зазначене правопорушення він учинив за попередньою змовою з ОСОБА_8 . Водночас матеріали кримінального провадження щодо останнього було виділено в окреме провадження (а. с. 35 т. 1).

Такий висновок у вироку щодо ОСОБА_8 про його співучасть у вчиненні крадіжки з ОСОБА_7 є констатацією його винуватості у цьому кримінальному правопорушенні.

Зазначена преюдиція щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, не лише входить у колізію з нормами КПК щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст. 7 КПК загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Натомість міжнародні стандарти в галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, в якій стверджувалося про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та порушувалося питання про заміну у вироку вказівки щодо особи з прізвищем та ініціалами « ОСОБА_8 » на «особу, кримінальне провадження стосовно якої виділено в окреме провадження», дійшов висновку, що зазначене прокурором не є істотним порушенням у розумінні ч. 1 ст. 337 і ст. 412 КПК та не передбачене статтями 408 і 409 КПК як підстава для зміни чи скасування вироку в апеляційному порядку.
Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення судами нижчестоящих інстанцій кримінального процесуального закону є обґрунтованими.

Суд вважає на необхідне змінити вирок та ухвалу, виключити з мотивувальних частин судових рішень щодо ОСОБА_7 посилання судів першої та апеляційної інстанцій на особу « ОСОБА_8 » і « ОСОБА_8 ». Вважати правильним твердження про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за попередньою змовою «з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження».

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:

касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь в апеляційному розгляді кримінального провадження, задовольнити.

Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити. З мотивувальних частин зазначених судових рішень виключити посилання судів на особу « ОСОБА_8 » і « ОСОБА_8 ». Вважати правильним твердження про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за попередньою змовою «з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження».

У решті судові рішення залишити без змін.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3