28 листопада 2017 року м. Запоріжжя
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця селища Новатавричеське Оріхівського району Запорізької області, одруженого, з вищою освітою, пенсіонера, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України,
У провадження Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у відкритому судовому засіданні. Вважав, що обвинувальний акт складено із дотриманням вимог ст.291 КПК України, підстав для закриття справи та внесення подання про визначення підсудності немає.
Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.
Дослідивши матеріали обвинувального акту, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.
Таким чином, викладення формулювання обвинувачення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 не може замінити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки за змістом п.5 ч.2 ст.291 КПК України виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладеного в ньому формулювання обвинувачення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2 ст.291 КПК України, узгодженого опису обставин вчинення обвинуваченим злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України з наступних підстав.
Так, орган досудового розслідування при складенні обвинувального акту виклав фактичні обставини подій, при цьому не зазначив і не конкретизував дату або період вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, що підлягає відповідно до вимог ст. 91 КПК України обов`язковому встановленню та доказуванню.
Так, у обвинувальному акті по обвинуваченню за ч. 2 ст. 364 КК України визначений період з 14.07.1999 року, тобто з дати прийняття обвинуваченого на роботу, та зазначена дата 16.03.2006 року, тобто, період вчинення вказаного інкримінованого обвинуваченому злочину є невизначеним, і отже, не зазначено які саме дії, перелічені в обвинуваченні, є такими, які підпадають під ознаки зловживання обвинуваченим своїм службовим становищем, і в чому конкретно вони полягають.
Статтею 364 КК України передбачена кримінальна відповідальність за зловживання владою або службовим становищем. Отже, об`єктивна сторона злочину повинна бути в обвинуваченні, висунутому винній особі, чітко визначена і доведена з посиланням на конкретні діяння чи бездіяльність.
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_4 було висунуте обвинувачення в тому, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, за кваліфікуючими ознаками зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самого себе чи іншої фізичної особи, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам.
З такого змісту обвинувачення неможливо однозначно дійти висновку про те, в чому конкретно обвинувачується ОСОБА_4 , тобто чи у зловживанні владою, чи у зловживанні службовим становищем.
Об`єктивна сторона зловживання владою або службовим становищем виявляється у діянні (дії чи бездіяльності), яке вчиняється з використанням влади або службового становища; здійснюється у межах повноважень, наданих особі за посадою чи у зв`язку з використанням нею службових обов`язків; суперечить інтересам служби; заподіює істотну шкоду або тягне тяжкі наслідки; знаходиться у причинному зв`язку із зазначеними наслідками.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони службового зловживання є певні мотиви: корисливі мотиви, інші особисті інтереси, інтереси третіх осіб, що вимагає не лише перелічення цих мотивів, або хоча б одного, при кваліфікацій дій винної особи, а і їх доведення з посиланням на відповідні докази.
Отже, викладене обвинувачення є неоднозначним, містить суперечливі висновки та кваліфікуючі ознаки, у тому числі, у акті не зазначено, у чому конкретно полягає прагнення обвинуваченого одержати для себе незаконну матеріальну вигоду чи для конкретної фізичної особи, а також те, в чому полягають умисні дії обвинуваченого в інтересах третіх осіб.
Суб`єктивна сторона злочину за ч. 2 ст. 364 КК України характеризується умисною формою чи змішаною формою вини. При цьому діяння вчиняються з прямим умислом, а психічне ставлення винного до наслідків, передбачених у частинах 1 та 2 ст. 364 КК України, може бути виявлене як у формі умислу, так і необережності, але у цілому злочин за ст. 364 КК України визнається умисним.
Суб`єктивна сторона злочину за ст. 366 КК України характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів.
Однак у обвинувальному акті не зазначено також, у чому полягає вина та мотиви вчинення злочинів обвинуваченим.
Також, у обвинувальному акті відсутні дані у який спосіб та на підставі яких даних встановлено розмір завданих збитків.
Так, як за ч. 2 ст. 364, так і за ч. 2 ст. 366 КК України, тяжкими наслідками у акті зазначено про спричинення державі матеріальних збитків в сумі 2 682 410 гривень, правильність визначення якої не підтверджується висновком експерта відповідно до вимог ст. 242 КПК України, норми якої вказують на обов`язковість проведення судової експертизи при встановленні суми матеріальних збитків.
Вказані обставини встановлені ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28.08.2017 року.
Зазначене вказує на істотну неконкретність обвинувачення, створює істотні протиріччя в розумінні суті та обсягу обвинувачення та позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що дає суду підстави дійти висновку про невідповідність обвинувального акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення. Водночас, складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить всіх вищевказаних фактичних обставин, що за переконанням суду позбавляє можливості ОСОБА_4 належно усвідомлювати та захищатися від обвинувачення, і це в свою чергу є грубим порушенням права на захист, яке підлягає реалізації на будь-якій стадії кримінального провадження, у тому числі під час підготовчого судового засідання.
Враховуючи, що правильність кваліфікації кримінального правопорушення встановлюється з викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення, суд вважає, що зазначені вище недоліки обвинувального акту є суттєвими.
При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.
При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.
У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 291, 314 КПК України, суд, -
На ухвалу суду про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 днів з дня її проголошення.
Суддя: ОСОБА_1