У Х В А Л А
22 грудня 2017 року Місто Одеса
Слідчий суддя місцевого Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаряОСОБА_2 , представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах власника майна ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, -

У С Т А Н О В И В :

Представник власника майна адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням в порядку ст.174 КПК України, в якому просить скасувати накладений арешт.
В обґрунтування клопотання володілець майна посилається на наступне.
ОСОБА_5 , дівоче прізвище - ОСОБА_7 , є дружиною ОСОБА_8 з 02.09.2010 р.
ОСОБА_5 на праві приватної власності належить квартира за адресою:
Вказана квартира була придбана нею 10.10.2007 р. за договором купівлі-продажу квартири, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за № 2407496.
Таким чином, ОСОБА_5 набула право власності на Квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до моменту вступу в шлюб з ОСОБА_8 .
Проте, у зв`язку із своєю необізнаністю, ОСОБА_5 не здійснила реєстрації свого права власності на квартиру у реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент його набуття - 10.10.2007 р.
Така реєстрація була здійснена лише 15.09.2017 р.
Тому, до 15.09.2017 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відображені неактуальні дані про власника майна: було зазначено старого власника ОСОБА_8 .
Виходячи із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстрація права власності у реєстрі речових прав на нерухоме майно є публічним підтвердженням з боку держави права власності на об`єкт нерухомого майна за особою, а не моментом виникнення права власності на таке нерухоме майно.
Таким чином, відсутність інформації про речові права у відповідному реєстрі не свідчить про відсутність самого права.
Отже, ОСОБА_5 є власником квартири з 10.10.2007 р.
ОСОБА_5 також належним чином виконувала взяті на себе, як власника квартири, зобов`язання, пов`язані із таким правом власності. Права ОСОБА_5 , як власника, визнавались третіми особами.
Зокрема, майно передавалось в іпотеку та було обтяжено, в тому числі із зазначенням у відповідному реєстрі, де ОСОБА_5 була вказана, як власник майна.
Проте, про наявність арешту, накладеного в рамках кримінального провадження
Перевіркою відкритих відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалося, що арешт на квартиру був накладений 05.02.2016 року на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2015 року, справа
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено виключний перелік підстав, з яких на майно може бути накладено арешт.
Як вбачається з ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2015 року, потреба в накладенні арешту на квартиру була обумовлена необхідністю забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову.
Частиною 5 ст. 170 КПК України передбачено, що з метою забезпечення конфіскації арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або фізичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого.
На думку адвоката, ОСОБА_5 , як власник майна, не має жодного із вищезазначених процесуальних статусів у кримінальному провадженні, арешт до квартири застосовано необґрунтовано та має бути скасовано.
Згідно із положеннями ст. 73 Сімейного кодексу України, при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на лише на майно, що має сукупність наступних ознак: набуте за час шлюбу, визначене рішенням суду як таке, що було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності.
Згідно із ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Таким чином, застосування арешту суттєво порушує права ОСОБА_5 , як власника майна.
Тому представник власника майна просить скасувати накладений арешт.
В судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених підстав.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що на цей час обвинувальний акт скеровано до суду, а тому клопотання не підлягає розгляду слідчим суддею.
Розглянувши клопотання та додані матеріали, заслухавши учасників судового розгляду, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до приписів статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Відповідно до ч.2 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Під час розгляду клопотання про арешт, власник майна не був присутній, внаслідок чого слідчий суддя був позбавлений можливості перевірити належним чином та встановити наявність підстав для арешту майна.
Так, з доданих до клопотання матеріалів та пояснень представника власника майна встановлено, що зазначена квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2007 року, зазначений правочин здійснений майже за три роки до укладання шлюбу з підозрюваним ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02.09.2010 року.
Також, слідчий суддя враховує практику Європейського суду з прав людини, яка зазначає, що продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Власник зазначеного майнане є підозрюваним, обвинуваченим чи особою, яка в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, тобто не підпадає під коло осіб, визначених ст.170 КПК України.
Таким чином, подальший арешт зазначеної квартири може призвести до порушення прав власника майна.
Отже, на цей час правові підстави для арешту зазначеного майна, передбачені ст.170 КПК України, відпали.
Доводи прокурора щодо відсутності процесуальних підстав для розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не враховує, оскільки станом на цей час обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_9 повернуто прокурору для усунення недоліків.
Керуючись ст.ст. 167-174 КПК України, слідчий суддя,
У Х В А Л И В :
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , діючого в інтересах власника майна ОСОБА_5 , про скасування арешту майна - задовольнити.
Копію ухвали про арешт майна направити сторонам кримінального провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:
22.12.2017