Провадження № 1-кс/592/5548/17

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря- ОСОБА_2 ,

прокурора Сумської місцевої прокуратури - ОСОБА_3 ,

слідчого Сумського ВП ГУ НП в Сумській області- ОСОБА_4 ,

заявника- ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми кримінальну справу за скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 ОСОБА_5 на незаконне затримання ОСОБА_6 ,-

В С Т А Н О В И В :

Захисник ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою на незаконне затримання підозрюваного ОСОБА_6 , в якій зазначає, що в провадженні слідчого Сумського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 перебуває кримінальне провадження № 0000277 за ознаками злочину , передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

01.01.2017 ОСОБА_6 по кримінальному провадженню вручено повідомлення про підозру.

01.11.2017 за викликом слідчого Сумського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 , ОСОБА_6 о 08.00 год. з`явився до службового кабінету слідчого , де і був затриманий останнім за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення на підставі ст.. 208 КПК України по зазначеному кримінальному провадженню.

На час затримання ОСОБА_6 підстави , передбачені ч.1 ст. 208 КПК України , відсутні, оскільки злочини у кримінальному провадженні, внесені до ЄРДР № 0000277, були вчинені 24.08.2017 та 05.10.2017, що виключає можливість для висновку про те , що ОСОБА_6 «щойно вчинив злочин». Очевидці , в тому числі і потерпілий , безпосередньо після вчинення злочину на ОСОБА_6 не вказували , жодні очевидні ознаки на тілі , одязі чи місці події , не вказують, що саме ОСОБА_6 щойно вчинив злочин.

Частина 1 ст. 208 КПК України передбачає вичерпний перелік підстав затримання особи без ухвали слідчого судді.

Заявник вважає , що затримання ОСОБА_6 відбулося в супереч вимогам ст.. 208 ч.1 КПК України.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_5 доводи і вимоги скарги підтримав в повному з підстав , зазначених в скарзі , та пояснив , що посилення прокурора та слідчого на п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод , як на підставу затримання ОСОБА_6 , є безпідставним , оскільки Конвенція відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства , водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті ст.. 5 , яка полягає у захисті людини від свавілля.

Прокурор ОСОБА_7 та слідчий ОСОБА_4 заперечують щодо задоволення скарги , посилаючись на те , що ОСОБА_6 був затриманий на підставі п.»с» ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з метою до провадження його до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, додатки , додані до клопотання, заслухавши думку сторін , дійшов наступного.

Слідчим Сумського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000277 за ознаками злочину , передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, у якому ОСОБА_6 01.11.2017 повідомлено про підозру.

ОСОБА_6 був затриманий як особа , підозрювана у вчиненні злочину відповідно до протоколу затримання особи , підозрюваною у вчиненні злочину від 01.11.2017 слідчим Сумського ВП ГУ НП в Сумській області ОСОБА_4 01.11.2017 008.00 год. у приміщенні кабінету Сумського ВП ГУНП в Сумській області з підстав , передбачених п.п.1,2 ст. 208 КПК України, п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод : законний арешт або затримання особи , здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи після його вчинення.

Згідно ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочинів, які були вчинені 24.08.2017 року та 05.10.2017 року.

Тобто , ч. 1 ст. 208 КПК України, містить вичерпний перелік підстав затримання особи без ухвали слідчого судді.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: ніхто не може бути позбавлений свободи інакше як в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Норми Конвенції про захист прав людини і основоположних спрямовані на забезпечення свободи особи та її особистої недоторканності. У п.1 ч ст.. 5 Конвенції зазначено вичерпний перелік підстав , за наявності яких є можливість особу позбавити волі. Що стосується процедури затримання , то зазначений документ передбачає його ймовірність лише за наявності підстав та процедури , встановленої законом.

Згідно з практикою Європейського суду, фіксація точних даних про затримання, як і підстави затримання, є необхідною умовою законності затримання для цілей, передбачених ст. 5 Європейської конвенції.

Стаття 5 Конвенції гарантує право на свободу та особисту недоторканність, а тому є ключовим елементом захисту прав особи. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Де Вілде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium) від 18 червня 1971 року, це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Особиста свобода є фундаментальною умовою, якою кожен повинен користуватися, і позбавлення якої дуже ймовірно матиме прямий і негативний вплив на користування багатьма іншими правами. Звідси випливають основні принципи, які Суд застосовує при розгляді справ за статтею 5, і насамперед принцип презумпції свободи. Особа не може бути позбавлена свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5, і як неодноразово зазначав ЄСПЛ, цей перелік винятків є вичерпним, до того ж, лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Таким чином, позбавлення свободи з підстав, які не охоплюються пунктом 1 статті 5, ведуть до порушення цієї статті Конвенції.

У контексті проблеми позбавлення свободи мають бути чітко врегульовані умови, за яких допускається позбавлення свободи та гарантії, що мають бути надані затриманим особам, а саме: вичерпний перелік випадків, за яких дозволяється законне ув`язнення (підпункт 1а), законні арешт і затримання (підпункти 1b-1f);затримання має бути законним, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Тобто необхідна сукупність 2 умов: 1) існує законодавчий текст, що дозволяє застосовувати даний спосіб обмеження свободи + вимоги до закону (доступність і передбачуваність); 2) процесуальний аспект «відповідно до процедури, встановленої законом»; наявність правильно оформленого ордеру: 1) існування підозри; 2) існування конкретних підстав (переховування від правосуддя, продовження злочинної діяльності); наявність процедури: 1) існування правової основи; 2) закон має бути додержаний при розгляді конкретної справи.

ЄСПЛ неодноразово констатував порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, коли було визнано, що тримання заявника під вартою не було «законним» для цілей одного з підпунктів пункту 1 статті 5, з конкретним врахуванням процесуальних гарантій, які забезпечуються національною правовою системою. У питаннях з`ясування «законності» взяття під варту і, зокрема, у визначенні того, чи було дотримано «процедуру, встановлену законом», Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5, яка полягає в захисті людини від свавілля (рішення у справі Амур проти Франції від 25.06.1996р.).

У справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, рішення від 3 липня 2012 року, ЄСПЛ наголосив, що навіть законне позбавлення свободи може бути свавільним і, отже, порушувати Конвенцію: «62. Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалося за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, пункт 26, з подальшими посиланнями). Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману (див. рішення від 9 липня 2009 року у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany) [ВП], заява № 11364/03, пункти 72, 77 та 78, з подальшими посиланнями), або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, пункт 74).

Таким чином, затримання мого підзахисного всупереч вимогам ст. 208 КПК України одночасно є і порушенням норм міжнародного права.

Керуючись ст. ст. 29, 55 Конституції України, ст. ст. 208 КПК України, ст. 5, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Визнати затримання ОСОБА_6 01.01.2017 таким , що не відповідає вимогам ч.1 ст. 208 КПК України та звільнити його його з-під варти негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1