Справа № 161/4460/16-к Провадження №11-кп/773/402/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 листопада 2017 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0004217 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с.Меликбали, республіки Азербайджан, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою-спеціальною освітою, приватний підприємець, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, інвалід ІІІ групи, раніше не судимий, засуджений -
- за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду, в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Постановлено стягнути із відповідача в користь позивача 20 000 (двадцять тисяч) гривень компенсації на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 4670 (чотири тисячі шістсот сімдесят) гривень витрат, понесених на правову допомогу.
Вирішено питання про речові докази.
Розглядаючи справу в апеляційному порядку, суд
В С Т А Н О В И В:
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 29.12.2015 року, близько 08 год. 20 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Рено Мастер», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді з території автостанції у напрямку вул. Конякіна, що у м. Луцьку, Волинської області, рухаючись з порушенням п.п. 2.3 (б); 10.1; 10.2; 13.1; 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, недотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який здійснював перетин вулиці в місці виїзду з автостанції по нерегульованому пішохідному переході, везучи попереду себе вантаж, чим спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому 1-3 плюсневих кісток лівої стопи, яке згідно висновку судово-медичної експертизи за №82 від 26.01.2016 року, відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для його лікування необхідний час більше 21-ї доби.
В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками стало грубе порушення водієм транспортного засобу ОСОБА_7 вимог, передбачених: п.п. 2.3 (б); 10.1; 10.2; 13.1; 18.1 Правил дорожнього руху України.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок таким що підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який у вчиненому не розкаявся, втік з місця події. Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 6800 грн. штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами 2 роки.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку, ким і в якому обсязі він оскаржений, виклав доводи апеляційної скарги, прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , які апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу прокурора вважають безпідставною, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Висновок суду про вчинення ОСОБА_11 злочину при зазначених у вироку обставинах ґрунтується на перевірених і досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку і вірно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 286 КК України, які ніким не оспорюються.
Щодо доводів прокурора, про невідповідність призначеного покарання ОСОБА_12 , ступеню тяжкості внаслідок м`якості, то вони на думку суду є безпідставними.
У кожному конкретному випадку при призначені покарання суд, має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Виходячи з роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, із диспозиції ч. 1 ст. 286 КК України вбачається, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим, цей від покарання застосовується з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, та інших обставин які можуть свідчити, що вказаний від покарання буде сприяти попередженню скоєння нових злочинів.
Як вбачається із вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до невеликої тяжкості, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, має двоє неповнолітніх дітей та повнолітнього сина, який навчається, працює, для забезпечення виду підприємницької діяльності та забезпечення сім`ї коштами у зв`язку з таким працевлаштуванням є обов`язковою умовою наявність посвідчення водія, вчинив злочин з необережності та вірно прийшов до обґрунтованого висновку щодо призначення обвинуваченому основного покарання у вигляді штрафу в розмірі приближеному до максимальної суми, передбаченої санкцією ч.1 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Зазначені обставини досліджувалися судом першої інстанції і враховувалися при призначені вказаної міри покарання, а тому суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині такими, що не узгоджуються з вимогами ч.2 ст.50, ч.2 ст.65 КК України оскільки державним обвинуваченням не доведено жодним доказом умисне залишення місця пригоди ОСОБА_7 при обставинах того, що він усвідомлював факт заподіяння ним тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому, та вчинення у зв`язку з цим адміністративного правопорушення, передбаченого п.2.10 Правил дорожнього руху України. Відповідно до ст.ст.18, 22 КПК України не можуть бути підставою для безумовного застосування додаткової міри покарання, для обтяження основного покарання з урахуванням характеру суспільної небезпеки злочину, а також особи, яка його вчинила, не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні при зазначених обставинах. З цих же підстав не впливає на правильність висновків суду першої інстанції не сприяння в розкритті злочину, про що також вказує прокурор в апеляційній скарзі, так як ОСОБА_7 детально розповів про відомі йому обставини вчиненого кримінального правопорушення, заперечивши лише факт його вини у вчиненому вважаючи, що наслідком спричинення потерпілому тілесних ушкоджень є його необережність.
Крім того, при апеляційному розгляді справи встановлено наявність у ОСОБА_7 . ІІІ групи інвалідності загального захворювання, пов`язаного, як вказав обвинувачений, із захворюванням ніг та те, що ОСОБА_7 фактично виконав вирок суду першої інстанції в частині сплати визначеної суми штрафу, чим також визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, що обєктивно підтверджується і відмовою від апеляцінйої скарги.
Доводи прокурора, які наведені в апеляційні скарзі, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку та призначенні покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. На ухвалу може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:
Судді: