Номер провадження: 11-кп/785/1196/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі матеріали кримінального провадження №0010961 від 23.12.2014 року за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 року,-

встановив:
за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 року,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Одеса, громадянка України, з середньою освітою, працююча водієм трамвая в КП «Одесаміськелектротранс», одружена, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та їй призначене покарання у виді штрафу у розмірі 100 (сто) неоподаткованих доходів громадян, в сумі 1700 (тисячу сімсот) гривень.
Вироком задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 у якості відшкодування матеріальної шкоди 1559,46 гривень (тисячу п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень сорок шість копійок), та у якості відшкодування моральної шкоди 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
Обвинувачену ОСОБА_9 визнано винною та засуджено, за те, що вона, 04 листопада 2014 року, більш точний час не встановлено, знаходячись у трамваї № НОМЕР_1 , по маршруту №10, по вул. Успенській, що в Приморському районі в м. Одесі, в ході словесного конфлікту з ОСОБА_7 , умисно, завдала останній три удари рукою в область лівої частини голови, після чого ОСОБА_9 металевим предметом завдавала декілька ударів потерпілій по лівій руці та спині. В подальшому, на кінцевій зупинці трамваю, ОСОБА_9 схватила за волосся ОСОБА_7 та нанесла ще декілька ударів у спину, в результаті чого спричинила потерпілій закриту черепно-мозкову травму у виді струсу головного мозку, синців та саден обличчя, контузії лівого очного яблука, синці лівого плеча, які є легкими тілесними ушкодженнями, та викликали розлад здоров`я понад шість днів, однак менше 21 дня.

Не погоджуючись з вироком суду адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд обвинувального акту в суді першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, адвокат зазначає, що 13.06.2016 року прокурор в судовому засіданні, без урахування положень ст.338 КПК України, самостійно вирішив змінити обвинувачення із ч.1 ст.125 КК України на ч.2 ст.125 КК України. Крім того, захисник посилається на те, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, а тому він не відповідає вимогам ст.291 КПК України. Також захисник посилається, що суд не вірно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_9 за ч.2 ст.125 КК України, оскільки в її діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції, не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора та потерпілу, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; допитавши обвинувачену, яка фактично визнала себе винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України, але заперечувала проти доведеності її вини за ч.2 ст.125 КК України; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги захисника; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні всі без виключення надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази.
Наведені у вироку висновки районного суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК Україниза обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які районним судом були досліджені в повному обсязі.

В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду захисник та обвинувачена не просили повторно дослідити докази, якими суд обґрунтував наявність в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та не навели жодного доводу щодо невірної оцінки районним судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів. Мотивуючи підстави для скасування вироку та призначення нового розгляду справи в районному суді, захисник фактично послався тільки на не дотримання процесуального порядку зміни обвинувачення під час судового розгляду та на невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України.

З урахуванням вимог ч.3 ст.404 КПК України, та позиції захисника та обвинуваченої, які не заявляли апеляційному суду клопотань про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду вироку суду, апеляційний суд повторно не досліджував доказів, які покладені районним судом в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Що стосується доводів сторони захисту про порушення прокурором вимог ст. 338 КПК України при зміні обвинувачення на стадії судового розгляду в районному суді, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1.2 ст.338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якої обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, шо обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог ст.341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.
Апеляційним судом встановлено, що зазначена законом процедура зміни обвинувачення була дотримана в повному обсязі.
Так, ч.1 ст.341 КПК України регламентовано, що якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, шо необхідно відмовитися від підтримання державного обвинувачення, змінити його або висунути додаткове обвинувачення, він повинен погодити відповідні процесуальні документи з керівником органу прокуратури, в якому він працює. Суд за клопотанням прокурора відкладає судове засідання та надає прокурору час для складення та погодження відповідних процесуальних документів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, змінений обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 за обвинуваченням за ч.2 ст.125 КК України від 31.06.2016 року, складений прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_10 та затверджений керівником Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 (а.с. 121-123). Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про дотримання прокурором ОСОБА_10 вимог ст.ст. 338, 341 КПК України, та вказують на безпідставність доводів сторони захисту про порушення порядку зміни обвинувачення.

Що стосується доводів захисника про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, з посиланням на відсутність в ньому формулювання обвинувачення, то така невідповідність, згідно вимог ст. 314 КПК України, може бути підставою для повернення обвинувального акту винятково на етапі проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання захисника, як на підставу скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, в зв`язку з відсутністю в ньому формулювання обвинувачення, оскільки формулювання обвинувачення в ньому зазначене.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги правову позицію викладену в Постанові Верховного Суду України по справі №5-328кс16 від 24.11.2016 року, які у відповідності до вимог ч.1 ст.458 КПК України, є обов`язковими для всіх судів загальної юрисдикції.
Зокрема, висловлюючи правову позицію щодо визначення точного змісту положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у вітчизняному кримінальному процесі, Верховний Суд України зазначив таке.
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях Європейського суду з прав людиниу справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
З матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_9 убачається, що, в обвинувальному акті від 31.06.2016 року відповідно до якого остання обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин, правової кваліфікації дії обвинуваченої та формулювання обвинувачення органом досудового розслідування було дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої ст. 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінальних правопорушень), винуватість обвинуваченого у їх вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.
Що стосується обвинувального акта відносно ОСОБА_9 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушеня, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке інкримінувалося обвинуваченій, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З огляду на це, конкретність викладення формулювання обвинувачення у даному провадженні, а отже, і обвинувачення пред`явлене ОСОБА_9 не викликає сумнівів.
З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання та запису фіксації судового процесу убачається, що під час судового розгляду, після оголошення в судовому засіданні прокурором зміненого обвинувального акта, обвинувачена ОСОБА_9 підтвердила зрозумілість пред`явленого їй обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що в судовому засіданні 04.07.2017 року, захисник ОСОБА_8 виступив в судових дебатах та просив суд визнати обвинувачену ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити їй за вказаною нормою кримінального закон покарання. Обвинувачена ОСОБА_9 в судових дебатах висловила позицію, аналогічну позиції захисника. Наведені обставини беззаперечно свідчать про те, що суть пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення за спричинення легкого тілесного ушкодження на час судового розгляду обвинувального акту в районному суді, була йому зрозуміла, але обвинувачена та її захисник не погоджувалися тільки з кваліфікацією інкримінованого діяння тільки в частині статті 125 КК України (а.с. 171-177).
Аналогічні пояснення щодо зрозумілості суті пред`явленого обвинувачення на стадії судового розгляду в районному суді, обвинувачена ОСОБА_9 заявила і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що немає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення пред`явленого ОСОБА_9 є неконкретним, або незрозумілим обвинуваченій, а тому апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам вимог ст.291 КПК.
Таким чином, підсумовуючи результати судового розгляду в апеляційному суді колегія суддів приходить до висновку, що дії ОСОБА_9 за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілій, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, під час подій зазначених у вироку суду першої інстанції, вірно кваліфіковані районним судом за ч.2 ст.125 КК України, а тому вирок суду першої інстанції не підлягає зміни чи скасуванню.
Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначено обвинуваченій ОСОБА_9 і чи повинна вона його відбувати, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої.
Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, прийшов до вірного висновку, про призначення їй покарання в межах санкції ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставою для скасування або зміни вироку суду, апеляційним судом не встановлено.
За таких обставин апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Разом з цим, враховуючи те, що санкція ч.2 ст.125 КК України передбачає максимальне покарання за цей злочин у виді обмеження волі строком до двох років, то відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України, цей злочин відноситься до категорії невеликої тяжкості.
Апеляційним судом встановлено, що на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, з урахуванням того, що злочин за яким ОСОБА_9 визнана винною та засуджена вироком районного суду вчинено обвинуваченою 04 листопада 2014 року, закінчився строк давності притягнення останньої до кримінальної відповідальності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Відповідно до ч.2 ст.532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена заперечувала проти звільнення її від покарання.

Відповідно положень ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України, ч.3 ст.285 КПК України, на стадії апеляційного розгляду справи, у разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, така особа, підлягає звільненню від покарання, призначеного вироком суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 49, 74 КК України, ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 рокув кримінальному провадженні №0010961 від 23.12.2014 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким вона засуджена за ч.2 ст.125 КК України залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2017 року покарання, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4