Справа № 577/2148/17
Провадження № 1-кп/577/319/17

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 вересня 2017 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
адвоката ОСОБА_4
представника потерпілих адвоката ОСОБА_5
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
27.04.2017 року близько 17 год. 05 хв. ОСОБА_6 , керуючи вантажним автомобілем «SCANIA P114», державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «TRAILOR SYY3CX», державний номер НОМЕР_2 , рухався проїзною частиною другорядної дороги вул. Соснівська в с. Привокзальне Конотопського району Сумської області у напрямку в`їзду в м. Конотоп.
На перехресті нерівнозначних доріг, в районі буд. 155 по вул. Богдана Хмельницького м. Конотопа, ОСОБА_6 не надав переваги у русі, не зупинився перед стоп-лінією та не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «М 2140», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , який виїжджав з головної дороги на другорядну.
За висновками судово-автотехнічних експертиз №111 від 17.05.2017 р. та №124/111 від 24.05.2017 р., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «SCANIA P114», державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «TRAILOR SYY3CX», державний номер НОМЕР_2 , допустив наступні порушення Правил дорожнього руху України (затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, введених в дію з 01.01.2002):
П.16.3. за яким у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13 світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів;
П. 16.11. - на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;
а також дорожнього знака 2.1. «Дати дорогу».
Допущені водієм ОСОБА_6 порушення п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками у виді смерті ОСОБА_8 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №101 від 11.05.2017 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у виді «крововиливів в м`які покрови голови в лівій тім`яній ділянці та в правій потиличній ділянці, крововиливів під тверду мозкову оболонку в правій потиличній ділянці, крововиливів під м`яку мозкову оболонку правій та лівій скронево-тімяно-потиличній ділянці, перелому кісток склепіння та основи черепу, багатоуламкового перелом кута нижньої щелепи зліва, крововиливів між борознами обох легень, розривів по передній поверхні селезінки, переломів 1-6 ребер справа та зліва по середньо-пахвовій лінії, переломів 1-3 ребер по середньо-ключичній лінії праворуч з крововиливами в міжреберні м`язи та пошкодження пристінкової плеври в ділянках переломів, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 , що сталася того ж дня.
- ОСОБА_10 також наполягає на задоволенні її позовних вимог фактично пославшись на обставини викладені її представником адвокатом ОСОБА_5 , при цьому просить не позбавляти обвинуваченого волі і права керування транспортними засобами, надавши останньому можливість відшкодовувати завдані збитки.
- ОСОБА_11 пояснив, що на даний час ніяких вимог до обвинуваченого не заявляв, щодо міри покарання, то покладається на розсуд суду.
Врахувавши, що показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ніким не оспорюються, суд, відповідно до ч. 3 ст.349 КПК України, визнав не доцільним дослідження доказів щодо обставин обвинувачення викладених в обвинувальному акті, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку відсутнє право оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
Переконавшись у добровільності повного визнання обвинуваченим винуватості та правильному розумінні його суті, суд приходить до висновку про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину та необхідності призначення покарання.
Отже, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
Призначаючи покарання суд враховує тяжкість, ступінь та суспільну небезпечність вчиненого злочину, особу обвинуваченого, ставлення останнього до скоєного.
Обтяжуючих відповідальність обставин не встановлено.
До обставин пом`якшуючих покарання слід віднести щире каяття у вчиненому, часткове відшкодування збитків, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання і роботи.
З урахуванням наведених обставин, думки потерпілих, які не наполягають на суворій мірі покарання для обвинуваченого і позбавленні його прав керування транспортними засобами, висновку органу пробації за яким ОСОБА_6 ризиків та небезпеку для суспільства не несе, а виправлення та перевиховання можливо без позбавлення волі, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів буде покарання призначене в межах санкції статті зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.
Даний висновок зроблений з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, і якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Європейський Суд з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» (п. 38 рішення від 6 листопада 2008 року), вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним».
Виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності заходів примусу, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , характер вчиненого ним діяння, висновок органу пробації, а також ту обставину, що обвинувачений повністю визнав себе винним у скоєнні злочину, вибачився перед потерпілими, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, позитивні характеристики за місцем проживання і роботи, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства та реального відбування ним покарання, а тому при призначенні покарання слід застосувати ст. 75 КК України.
На переконання суду немає необхідності у позбавленні ОСОБА_6 прав керувати транспортними засобами, оскільки він є професійним водієм і це єдине джерело його доходів. До того ж відсутність роботи може ускладнити відшкодування потерпілим завданих збитків визначених судом.
Процесуальні витрати відшкодовані добровільно.
Керуючись: ст.ст. 128, 368, 370, 371 КПК України,-
УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі статей 75, 76 КК України звільнити засудженого від відбування призначеного покарання якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Скасувати раніше накладений арешт на речові докази, що зберігаються у Конотопському ВП ГУНП:
1) автомобіль «М 2140», державний номер НОМЕР_3 повернути дружині останнього ОСОБА_10 ;
2) вантажний автомобіль «SCANIA P114», державний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «TRAILOR SYY3CX», державний номер НОМЕР_2 , повернути орендарю приватному підприємцю ОСОБА_7 .
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Конотопський міськрайонний суд.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1