Справа № 1-кп/760/205/16
Провадження № 51-32 км 18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів Першої палати Касаційного кримінального суду
Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
За вирокомСоломянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 71 КК до покарання приєднано частково невідбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року і визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено.
Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні повторно за попередньою змовою групою осіб крадіжки, поєднаній з проникненням у житло за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 5 серпня 2015 року близько 13 год. ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з метою крадіжки шляхом проникнення в житло на автомобілі марки Фольксваген Пассат прибули на АДРЕСА_2 . Після цього вони пішли до будинку АДРЕСА_3 . Діючи згідно з відведеною кожному роллю, ОСОБА_8 проник до квартири АДРЕСА_4 , а ОСОБА_7 із ОСОБА_9 залишилися біля її вікна спостерігати за навколишньою обстановкою. При цьому ОСОБА_8 , викрадаючи майно, передавав речі через вікно квартири іншим засудженим. У такий спосіб ОСОБА_7 разом із указаними особами викрали належне ОСОБА_10 та ОСОБА_11 майно на загальну суму 300 та 11 600 грн відповідно.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення і закрити кримінальне провадження. Суть доводів захисника зводиться до того, що: судовий розгляд здійснено неповно; місцевий суд не дав належної оцінки зібраним доказам і за відсутності достатніх фактичних даних для доведеності винуватості засудженого незаконно постановив обвинувальний вирок. За твердженням скаржника, ОСОБА_7 не домовлявся з іншими засудженими про вчинення крадіжки, а лише підвіз їх до місця злочину. На думку захисника, суд також із порушенням ч. 7 ст. 55 КПК визнав ОСОБА_11 потерпілою у справі. Крім того, зазначає, що при зміні обвинувачення в суді всупереч ст. 348 КПК ОСОБА_7 не було належним чином роз`яснено його прав. Вважає, що апеляційний суд, формально здійснивши перегляд, не зважив на допущені порушення, не усунув їх і безпідставно залишив вирок без змін.
Учасникам кримінального провадження належним чином було повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення, а також заяви від засудженого ОСОБА_7 про забезпечення участі останнього у касаційному розгляді не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції захисник надав пояснення на підтримання касаційної скарги. Прокурор вважав необгрунтованими доводи, викладені у поданій скарзі й заперечив проти задоволення вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.
У поданій касаційній скарзі захисник, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які не заперечували, що впродовж процесу здійснення крадіжки ОСОБА_7 перебував поруч із ними; потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо обставин подій; очевидців їх перебігу свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , котрі зазначали про узгодженість дій усіх співучасників злочину, спрямованих на досягнення єдиної мети викрадення чужого майна; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця подій від 5 серпня 2015 року, слідчого експерименту, а також на підставі висновку експерта від 10 серпня 2015 року № 996, зміст яких докладно відображено у вироку. Разом із тим, не залишилося без оцінки суду й твердження ОСОБА_7 про його непричетність до крадіжки майна. Навпаки, таку версію суд перевірив у ході слідства і переконливо спростував у постановленому рішенні, навівши відповідні аргументи.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обгрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 .
Упродовж розгляду справи зазначений суд, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмету доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обгрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину проти власності. Усупереч твердженням захисника у касаційній скарзі фактичні дані, які покладено в основу вироку та на яких грунтується обвинувачення засудженого, було отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне, та про істотне порушення судом приписів ст. 94 цього Кодексу захисником не наведено.
Не спроможними є і доводи захисника ОСОБА_5 щодо істотного порушення норм процесуального права при зміні в суді обвинувачення (зміни полягали у визнанні ще однієї особи потерпілою та у виключенні окремої пом`якшуючої обставини). За матеріалами справи приписи статей 338, 348 КПК було дотримано, у тому числі роз`яснено ОСОБА_7 його права, надано час на ознайомлення з новим обвинуваченням та для підготовки до захисту.
Що стосується посилань захисника на порушення при зміні обвинувачення положень ч. 7 ст. 55 КПК через визнання ОСОБА_11 потерпілою без заяви останньої, то слід зазначити наступне. У судовому засіданні потерпіла повідомила, що причиною відсутності такої заяви, є повернення їй викрадених речей. При цьому ОСОБА_11 наполягала на тому, що вона фактично є потерпілою. Разом із цим, у кримінальному провадженні встановлено, що предметом злочину є майно, викрадене з квартири, в якій проживала ОСОБА_11 , у згаданому помешканні переважно знаходилися речі останньої, а також були речі її матері ОСОБА_10 . З огляду на викладене саме по собі непредставлення у матеріалах справи письмового тексту заяви ОСОБА_11 не вплинуло і не могло вплинути на прийняте по суті остаточне рішення, а доводи захисника щодо протилежного, є неприйнятними.
Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_7 суд правильно кваліфікував за ч. 3 ст. 185 КК.
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Крім того, аналогічні за змістом доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника засудженого, цей суд належним чином розглянув і, визнавши їх неприйнятними, відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень і закриття кримінального провадження при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
ВирокСоломянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3