Ухвала іменем україни 12 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисника засудженогоОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000434,

за касаційними скаргами засудженого та його захисника ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , такого, що не мав судимостей.

За вироком Генічеського районного суду Херсонської області

від 05 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

2 роки.

Апеляційним судом Херсонської області 21 березня 2017 року цей вирок районного суду в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, за яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

У решті вирок районного суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 14 липня 2015 року приблизно о 02.15 год., керуючи автомобілем «Renault Kangoo», рухаючись по вулиці Азовській у

с. Генічеська Гірка Генічеського району Херсонської області в напрямку сел. Щасливцевого від м. Генічеська, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.4 Правил дорожнього руху, здійснював рух зі швидкістю більшою ніж 60 км/год, унаслідок чого, під час виявлення небезпеки для руху у виді пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу руху автомобіля, не зміг своєчасно зупинити свій транспортний засіб і здійснив наїзд на пішохода.

Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий

ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого унаслідок суворості. Крім того, засуджений також посилається на істотні порушення процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційні скарги та просили застосувати до засудженого амністію, прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційних скарг, перевіривши кримінальне провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для їх задоволення відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній захисника скарзі не оспорюється.
Доводи в касаційній скарзі захисника та засудженого про незаконність оскаржуваного вироку через несправедливість призначеного засудженому покарання виявилися безпідставними.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують його покарання, та відсутність таких, які б його обтяжували.
Так, суд взяв до уваги, що ОСОБА_7 щиро кається у вчиненому, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відшкодував збитки потерпілій.
При цьому, наведені обставини суд визнав такими, що пом`якшують покарання винного.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив винному покарання у виді позбавлення волі, однак дійшов висновку про можливість його виправлення та перевиховання без відбування покарання та звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, а також обґрунтованість рішення про застосування ст. 75 КК України, взяв до уваги обставини, враховані районним судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання та застосуванні ст. 75 КК України поза увагою суду першої інстанції по суті залишилися фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та відсутність у засудженого критичного ставлення до своїх дій, що ставить під сумнів його щире каяття, а також думка потерпілої, яка наполягала на тому, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі.
На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення винному покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України.
Із урахуванням зазначених даних, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, незворотності його наслідків та конкретних обставин вчинення протиправного діяння колегія суддів вважає призначене

ОСОБА_7 покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
При цьому підстав вважати покарання, несправедливим унаслідок суворості чи підстав застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на чому наполягає сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Також виявилися безпідставними й доводи засудженого про те, що суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, не перевіривши в ході апеляційного провадження законність визнання потерпілою в межах цього кримінального провадження ОСОБА_10 , оскільки відповідно до положень ст. 404 КПК України, яка встановлює межі перегляду судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а як видно з матеріалів провадження в апеляційному порядку наведене питання жодною із сторін кримінального провадження не порушувалося.
Крім того, також не можна вважати істотним порушенням і проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілої ОСОБА_10 .
Так, відповідно до вимог ст. 412 КПК України здійснення судового провадження за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час та місце судового засідання є істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Як видно з матеріалів провадження суд апеляційної інстанції вжив всіх необхідних заходів для повідомлення потерпілої про день, час та місце апеляційного розгляду, і на день його проведення у суду не було інформації про те, що ОСОБА_10 не була належним чином повідомлена про апеляційний розгляд провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .
Таким чином, з огляду на наведене, а також з урахуванням того, що сама потерпіла ОСОБА_10 не оскаржує рішення апеляційного суду з підстав порушення її прав, колегія суддів не може визнати таке порушення істотним та таким, що тягне безумовне скасування оскаржуваного вироку.
З огляду на наведене підстави для задоволення касаційних скарг засудженого чи його захисника відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Разом з тим, на час проведення касаційного розгляду до касаційного суду надійшли клопотання самого засудженого ОСОБА_7 та його захисника про застосування до засудженого положень Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року.
Перевіркою матеріалів провадження було встановлено, що ці клопотання є обгрунтованими та є підстави для їх задоволення.
Так, відповідно до п. «в» ст. 1 зазначеного Закону звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 Кримінального кодексу України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, які не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Як видно з матеріалів провадження, ОСОБА_7 вчинив необережний тяжкий злочин до дня набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 року» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року, має двох малолітніх синів, 2003 та 2009 років народження. Як видно з документів, наданих стороною захисту ОСОБА_7 не позбавлений батьківських прав щодо цих дітей.
При цьому, даних, які перешкоджали б застосуванню до

ОСОБА_7 амністії, встановлених ст. 9 зазначеного Закону чи ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР

від 01 жовтня 1996 року, матеріали кримінального провадження не містять.
Таким чином, колегія суддів дійшла до переконання про необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня

2016 року.
На підставі викладеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня

2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року» №1810-VIII від 22 грудня 2016 року звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3