АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0017528 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Хуст, Закарпатської обл., який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 раніше судимий:
- 24 березня 2011 року Хустським районним судом Закарпатської обл. за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 місяців арешту; звільнений 6 травня 2011 року по відбуттю строку покарання,
- 30 серпня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, ухвалою Коломийського міськрайсуду Івано-Франківської області від 23 червня 2014 року невідбута частина покарання на підставі Закону України «Про амністію» від 8 квітня 2014 року скорочена на 1/2, 18 травня 2015 року звільнений по відбуттю строку покарання;
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_8
захисника - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що 18 листопада 2015 року, приблизно о 14.30 год., перебуваючи біля будинку № 14 по вул. Шалетт в м. Києві, побачив раніше невідомого ОСОБА_9 , поряд з яким знаходилася сумка, всередині якої стояв пакет з вином.
Підійшовши до ОСОБА_9 та нічого не повідомляючи останньому, ОСОБА_7 схопив рукою його сумку та почав тягнути на себе, тоді як ОСОБА_9 , не маючи наміру віддавати своє майно, тримаючи сумку рукою, почав тягнути на себе. При цьому ОСОБА_9 дістав із кишені куртки, в яку був одягнений, мобільний телефон марки «Соні Еріксон», щоб зателефонувати своєму товаришу з метою припинити злочинні дії ОСОБА_7 .
Побачивши в руках у ОСОБА_9 мобільний телефон, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, реалізуючи який, діючи з корисливих спонукань, ОСОБА_7 вибив з рук потерпілого ОСОБА_9 вищевказаний мобільний телефон, який впав на землю. Після чого ОСОБА_7 відкрито заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном марки «Соні Еріксон», помаранчевого кольору, вартістю 450 грн., всередині якого знаходилася сім-карта «МТС», вартістю 15 грн., на рахунку якої знаходилися грошові кошти в сумі 6 грн.
В подальшому ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 471 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує тим, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке не можна вважати чинним та яке підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 409 КПК України.
Апелянт звертає увагу на те, що його підзахисний вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнавав у зв`язку з тим, що злочину не вчиняв. Також апелянт посилається на те, що ОСОБА_7 вказував, що потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 оговорили його так, як їх попросили про це працівники правоохоронних органів. Крім того, як вказує апелянт, ОСОБА_7 дізнався, що речі потерпілого були у кишенях ОСОБА_11 , який підходив під час виникнення конфлікту.
Також, як стверджує захисник обвинуваченого, під час дослідження доказів кримінального провадження не здобуто об`єктивних доказів вини ОСОБА_7 , а виявлено ряд порушень кримінального процесуального Закону, що у свою чергу призвело до того, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 18 листопада 2015 року, відповідно до якого проводився огляд особи, яка представилась ОСОБА_12 ; протоколом огляду місця події від 18 листопада 2015 року, відповідно до якого під час огляду ОСОБА_9 заявив, що вилучена сумка із вмістом це саме та сумка, яку 18 листопада 2015 року намагались відкрито вкрасти.
Щодо висновку суду першої інстанції в частині доказування умислу ОСОБА_7 на відкрите викрадення чужого майна потерпілого із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , на думку апелянта, він зроблений на припущеннях, без допиту основного фігуранта справи ОСОБА_11 .
Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, норми національного законодавства, досліджених в суді першої інстанції доказів, захисник ОСОБА_6 вважає, що вина його підзахисного як на стадії досудового розслідування так і в суді першої інстанції не знайшла свого підтвердження.

Обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, а матеріали справи направити на новий судовий розгляд.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що події 18 листопада 2015 року відбувались зовсім по-іншому, а не так, як висвітлено в матеріалах справи, а саме, він у потерпілого нічого не забирав, а телефон забрала інша людина. Коли він був затриманий, то у нього нічого вилучено не було. Між ним та безхатченками виник конфлікт, оскільки він попросив прикурити, на що у відповідь почув нецензурні, образливі слова. Після сварки незнайомі сказали, що він ще пожаліє, а через декілька десятків метрів його затримали працівники поліції та завезли у відділок, де він дізнався, що на нього поскаржились безхатченки та з`ясувалось, нібито, він вкрав сумку з випивкою та телефон. Проте, насправді в нього цих речей не було.
Також, обвинувачений ОСОБА_7 наголошує на тому, що склалось враження, наче хтось навмисно хотів довести його провину, а державний захисник цьому сприяв. Щодо наявності у нього судимостей в минулому, апелянт зазначає, що за це поніс покарання та зробив для себе належні висновки, а знаходитись під підозрою до кінця свого життя не може, в нього батьки похилого віку: мати 58 років та батько-інвалід 63 роки, і, якщо він опиниться за гратами, вони цього не витримають.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали вимоги апеляційних скарг, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляцій, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, розглянувши справу в їх межах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та які досліджені в судовому засіданні й оцінені з точки зору достатності й взаємозв`язку, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_9 в суді першої інстанції вбачається, що в жовтні 2015 року, дати не пам`ятає, приблизно в першій половині дня він разом із своєю співмешканкою ОСОБА_10 перебували на ринку «Юність», та після покупок пішли до парку, де, присівши на лавку, із сумки, що стояла перед ним, він дістав пакет з вином, яке розлив у пластикові стаканчики, та вони випили. У цей час повз них пройшла компанія з трьох чоловіків, серед яких був і обвинувачений, якого до цього він не знав. ОСОБА_10 запропонувала піти додому, оскільки ці чоловіки їй не сподобались, але він ( ОСОБА_13 ) не погодився, запевнивши ОСОБА_10 в тому, що їй нічого боятись. Це все було серед білого дня. В цей час до них підійшов обвинувачений з ще одним чоловіком, та сказав йому ( ОСОБА_13 ), щоб він дав закурити обвинуваченому та наливав. Він ( ОСОБА_13 ) відмовився, спитавши, чи не пробував обвинувачений працювати. Після цих слів обвинувачений смикнув сумку, намагаючись її забрати, але, після того, як він ( ОСОБА_13 ), дістав з кишені мобільний телефон, щоб зателефонувати знайомому, телефон в нього випав з рук, можливо, і внаслідок того, що обвинувачений телефон вибив рукою. Після цього обвинувачений забрав його телефон, передавши іншому чоловіку, який стояв поряд з ним. Він ( ОСОБА_13 ) вимагав у обвинуваченого повернути телефон, але ОСОБА_7 проігнорував його вимогу. Уникаючи бійки, він забрав ОСОБА_10 , відійшов у бік та, взявши у ОСОБА_10 телефон, подзвонив у поліцію. Коли приїхали працівники поліції, то разом із ним поїхали шукати чоловіків, які забрали телефон. Через невеликий проміжок часу він побачив обвинуваченого з іншим чоловіком, та їх затримали. При огляді обвинуваченого та другого чоловіка його ( ОСОБА_13 ) телефону вже при них не було. Другий затриманий пояснив, що ОСОБА_7 викинув сім- картку з телефону потерпілого по дорозі, а мобільний телефон «скинув», побачивши працівників поліції.
Щодо обставин вчинення кримінального правопорушення свідок ОСОБА_10 дала показання, аналогічні показанням потерпілого. При цьому, відповідно до показань вказаного свідка обвинувачений, побачивши в руках потерпілого мобільний телефон, вибив телефон з рук потерпілого та передав телефон тут же іншому чоловікові, який підійшов до них. Третій чоловік увесь час знаходився неподалік. Вони з потерпілим просила віддати телефон, але телефон не повернули. Побачивши, що починається бійка, вона вирішила забрати потерпілого звідти. Потерпілий по дорозі взяв у неї мобільний телефон, з якого викликав поліцію. Коли вони дійшли до зупинки, там вже були працівники поліції. Потерпілий та вона сіли до патрульної машини та поїхали шукати чоловіків, які забрали мобільний телефон. Коли затримали чоловіків, їх всіх повезли до райвідділу, де допитали, провели очну ставку, під час якої затримані чоловіки зізнались у скоєному.
З показань свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції вбачається, що у листопаді 2015 року він перебував на ринку «Юність», де приблизно о 13-30 год. до нього підійшов ОСОБА_7 із знайомим, ім`я якого він ( ОСОБА_15 ) не пам`ятає, та запропонував випити. Разом вони пішли на вул. Миропільську, де присіли на парапет, де почали розпивати спиртні напої. Приблизно випили 1 літр горілки на трьох. Потім обвинувачений підійшов до потерпілого та хотів, щоб потерпілий налив йому вина. Потерпілий відмовився, тому ОСОБА_7 почав чіплятись до потерпілого та його співмешканки, вирішив забрати сумку з вином, вириваючи її у потерпілого. Потерпілий не віддавав. Коли потерпілий дістав з кишені телефон та тримав телефон в правій руці, ОСОБА_7 , вибивши телефон у потерпілого з рук, забрав телефон, передавши потім телефон своєму знайомому. У потерпілого був мобільний телефон марки «Соні Єріксон», дуже стара модель. Він ( ОСОБА_15 ) весь цей час знаходився на невеликій відстані від потерпілого та свідка, та добре все бачив та чув. Зрозумівши, що це «кримінал», він відійшов на відстань близько 400 метрів. При цьому потерпілий йшов за ОСОБА_7 та іншим чоловіком та вимагав, щоб йому повернули телефон, кажучи, що всім «хана». Що потерпілий мав на увазі, він ( ОСОБА_15 ) не знає.

Відповідно до постанови про уточнення анкетних даних підозрюваного від 18 листопада 2015 року, ОСОБА_7 при затриманні, а також при спілкування з працівниками поліції представився іншою особою, а саме ОСОБА_12 , 1988 року народження, уродженцем м. Києва. Проте, проведеними заходами було встановлено, що справжні дані затриманого інші, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Хуст, Закарпатської області (ас. 214 т.1).

Суд першої інстанції визнав вказані докази належними та допустимими, оскільки вони отримані у порядку, встановленому КПК Українита мають значення у даному кримінальному провадженні, і з таким висновком погоджується й колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду справи судом першої інстанції ретельно та належним чином перевірялися доводи обвинуваченого, висунуті ним на свій захист, в т.ч. й ті, на які є посилання в апеляційних скаргах, і, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що доводи обвинуваченого про змову потерпілого та свідків із правоохоронними органами, не знайшли свого об`єктивного підтвердження. Колегія суддів також враховує, що під час апеляційного розгляду а ні обвинувачений, а ні захисник не змогли вказати підстави для обмовляння обвинуваченого з боку потерпілих та свідків.
З огляду на викладене, позиція сторони захисту щодо не вчинення ОСОБА_7 злочину відносно потерпілого спростовується показаннями потерпілого та свідків, які узгоджуються між собою і не викликають сумніву в їх достовірності у встановлених судом обставин вчиненого обвинуваченим стосовно потерпілого кримінального правопорушення, оскільки показання вказаних осіб послідовні, не суперечать між собою щодо обставин вчиненого відносно потерпілого кримінального правопорушення та його наслідків. При цьому, показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 щодо вчинення злочину ОСОБА_7 за обставин, встановлених судом, підтверджуються й показаннями свідка ОСОБА_14 , який є знайомим саме обвинуваченого ОСОБА_7 .
Враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, та вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги захисника про те, що протоколи огляду місця події від 18 листопада 2015 року, які досліджені в суді апеляційної інстанції за клопотанням захисника, є недопустимими доказами у кримінальному провадженні.
Відповідно до положень ст.. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

При цьому, згідно до ст.. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, а слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до ст.. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
З протоколу огляду місця події від 18 листопада 2015 року, за участю, як зазначено у протоколі, заявника ОСОБА_9 , вбачається, що об`єктом огляду є приміщення кабінету 34 Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, в якому виявлено ОСОБА_10 , у якої виявлено полімерну сумку, в якій виявлено продукти харчування. Сумка вилучена, поміщена в полімерний пакет, горловина якого прошита ниткою та скріплена відтиском печатки. Присутній ОСОБА_9 заявив, що вилучена сумка із вмістом це саме та сумка, яку 18 листопада 2015 року в нього в день намагалися відкрито викрасти троє невідомих йому чоловіків (ас. 206-210 т.1).
Однак, за змістом вказаний протокол не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, а тому, на думку колегії суддів, вказаний протокол є неналежним доказом у даному кримінальному провадженні.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 18 листопада 2015 року за участю ОСОБА_12 , об`єктом огляду є приміщення кабінету 34 Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві, в якому виявлено громадянина, який представився ОСОБА_12 , 1988 р.н., у якого виявлено гаманець із вмістом, мобільний телефон «Самсунг» чорного кольору з гарнітурою чорного кольору (ас. 211-213 т.1).
Частиною 1 ст. 237 КПК України регламентується порядок проведення огляду, а саме з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Проведення огляду чи обшуку особи цією нормою закону не передбачено.

Однак, зі змісту протоколу огляду місця події від 18 листопада 2015 року вбачається, що працівниками поліції проведений поверхневий огляд затриманого, фактично проведений обшук особи, під час якого виявлено та вилучено його особисті речі. Затримання ОСОБА_7 в порядку ст.208 КПК України в цей не проводилося, а отже обшук обвинуваченого ОСОБА_7 , який назвався ОСОБА_12 , проведений з грубим порушенням норм КПК України, а тому вказаний доказ - протокол огляду місця події від 18 листопада 2015 року, відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, є недопустимим.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, посилання у вироку на вказані протоколи, як на докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, визнаних судом доведеними, підлягають виключенню.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахувавши, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, не працює, не одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його майновий стан, стан здоров`я, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, і дане покарання, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром, згідно зі ст. 65 КК України, відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому колегія суддів вважає необхідним в порядку ст.. 404 КПК України застосувати до ОСОБА_7 вимоги ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, за період з 18 листопада 2015 року до 23 січня 2018 року, виходячи з наступного.

Так, вироком суду запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_7 обраховується, згідно вироку, з 18 листопада 2015 року.
Згідно до вироку, судом першої інстанції ОСОБА_7 зараховано в строк попереднього ув`язнення та тримання під вартою в межах даного кримінального провадження відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Проте, який саме строк попереднього ув`язнення, у вироку суду не зазначено.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Законом України від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» внесені зміни в частину 5 статті 72 Кримінального кодексу України, якими попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Враховуючи, що ОСОБА_7 вироком суду строк попереднього ув`язнення продовжений до набрання вироком законної сили, а вирок набирає законної сили під час дії Закону України від 18 травня 2017 року, становище обвинуваченого при застосуванні до нього вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 18 травня 2017 року погіршується.

Однак, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а також згідно до положень ст.. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Оскільки положення Закону України від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» погіршують становище обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням вимог ст.. 5 КК України, він зворотної дії в часі не має, а тому колегія суддів застосовує положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року та зараховує в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 18 листопада 2015 року до 23 січня 2018 року включно з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково:
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити:
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання як на докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 протокол огляду місця події від 18 листопада 2015 року за участю свідка ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 ; протокол огляду місця події від 18 листопада 2015 року за участю ОСОБА_12 ..

Цей же вирок в порядку ст.. 404 КПК України змінити:
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) зарахувати ОСОБА_7 в строку відбуття покарання попереднє ув`язнення у даному кримінальному провадженні з 18 листопада 2015 року до 23 січня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_7 в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

__________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3