УХВАЛА
06 березня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця смт. Крижопіль Вінницької області, громадянина
України, зареєстрованого за адресою:
проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, призначивши йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та йому призначене покарання у виді шести років позбавлення волі без конфіскації належного йому на праві власності майна.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 75538 грн. 25 коп. та моральну шкоду в розмірі 85538 грн. 25 коп.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом безпідставно не застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема суд не призначив ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Апелянт звертає увагу на те, що посилання суду на відсутність тяжких наслідків від злочину та повернення автомобіля власникам не є безумовною підставою для не призначення додаткового виду покарання у виді конфіскації майна. Він зазначає, що вказані підстави можуть бути враховані судом при визначенні розміру основного покарання, але не є підставою для не призначення конфіскації майна.
З огляду на викладене, апелянт зазначає, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції остаточне покарання без призначення додаткового є невиправдано м`яким та явно несправедливим, а тому вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Апелянт звертає увагу на те, що в суді першої інстанції визнав вину в повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, проте вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував ці обставини.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що він в повному обсязі відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_9 та частково потерпілому ОСОБА_8 . Він звертає увагу на те, що в суді першої інстанції в судових дебатах потерпілий ОСОБА_9 просив призначити йому покарання, не пов`язане із позбавленням волі, проте суд не врахував ці обставини. Він зазначає, що потерпілі не мають до нього жодних претензій.
Апелянт звертає увагу на те, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, що також повинно бути враховано судом при призначенні йому покарання.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що він став на шлях духовного розвитку, є віруючою і духовною людиною, що підтверджується довідкою про його належність до церкви.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 08 січня 2017 приблизно в 21 год. 20 хв. з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, переслідуючи корисливий мотив, знаходячись по проспекту Свободи, буд. 15 в м. Києві разом з ОСОБА_10 , зупинили автомобіль таксі «Рено», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9 та попросили водія за грошову винагороду підвезти їх на вул. Багговутівську в м. Києві, на що ОСОБА_9 погодився, вказавши ціну у сумі 80 грн.
ОСОБА_11 сів на переднє пасажирське сидіння автомобіля, а ОСОБА_5 сів на заднє сидіння позаду водія ОСОБА_9 .
Прибувши за вказаною адресою, а саме до будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , не повідомляючи ОСОБА_11 про свої наміри вчинити злочин, реалізуючи свій злочинний умисел та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, накинув на підборіддя ОСОБА_9 пасок безпеки водія, що знаходився у непристебнутому положенні та почав затягувати його з метою подолання можливого опору з боку ОСОБА_9 .
В цей час ОСОБА_11 продовжував сидіти на передньому пасажирському сидінні автомобіля та не чинив протиправних дій відносно ОСОБА_9 . Однак ОСОБА_9 , засунувши свою руку під накинутий на його обличчя пасок безпеки, вчинив опір ОСОБА_5 , вирвавшись від останнього. Вибігши із салону вказаного автомобіля ОСОБА_9 почав втікати на протилежну сторону вулиці.
В цей час ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, намагаючись зупинити ОСОБА_9 , вибіг за ним із салону автомобіля та став переслідувати його вздовж вулиці Багговутівської в м. Києві, доки не був зупинений випадковим громадянином.
Продовжуючи далі свої дії, ОСОБА_5 повернувся до автомобіля «Рено», номерний знак НОМЕР_1 , в салоні якого продовжував знаходитись ОСОБА_11 та сівши за кермо вказаного автомобіля, незаконно заволодів ним, при цьому з місця вчинення злочину втік. Однак в подальшому в 22 год. 30 хв. ОСОБА_5 та ОСОБА_11 були зупинені та затримані працівниками поліції.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України як повторне, незаконне заволодіння транспортним засобом.
Висновки суду в частині доведення винуватості ОСОБА_5 та кваліфікації його дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має малолітню дитину.

На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, який відноситься до тяжких.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений частково визнав свою вину, а тому доводи обвинуваченого про те, що судом безпідставно не враховано обставину, що пом`якшує покарання його щирого каяття не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
Безпідставними є доводи апелянта щодо неврахування судом при призначенні покарання відшкодування ним завданої шкоди потерпілим та перебування на його утриманні малолітньої дитини. Як вбачається з вироку суду, ці обставини були предметом обговорення при його ухваленні.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання не в повній мірі врахована та обставина, що він повністю відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_9 та частково потерпілому ОСОБА_8 , є необґрунтованими, оскільки ця обставина була врахована судом при вирішенні питання щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до санкції ч. 2 ст. 289 КК України за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.
Призначивши ОСОБА_5 покарання у виді шести років позбавлення волі, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення, суд призначив йому вид покарання позбавлення волі на строк в межах ближче до мінімального, передбаченого санкцією ст. 289 ч. 2 КК України.
Що ж стосується доводів прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання внаслідок не застосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Колегія суддів звертає увагу на те, що санкцією ч. 2 ст. 289 КПК України передбачена можливість призначення додаткового виду покарання конфіскації майна, так і не призначення його. В будь якому випадку своє рішення суд повинен мотивувати.
Відповідно до вироку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість не призначати ОСОБА_5 додаткового покарання і своє рішення суд мотивував.
Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_5 та тих обставин, що від його дій тяжких наслідків не настало, автомобіль повернуто власникам, дійшов висновку про можливість незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
На думку колегії суддів, такий висновок суду є правильним.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що рішення суду про незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_5 покаранняє справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3