У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді ОСОБА_5,
суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у судовому засіданні заяви засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України вироку Апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2009 року та ухвали Верховного Суду України від 14 січня 2010 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

Апеляційний суд Донецької області вироком від 28 серпня 2009 року засудив ОСОБА_1 за сукупністю злочинів, передбачених частиною першою статті 309, частиною третьою статті 152, частиною другою статті 153, пунктами 1, 4, 9, 12, 13 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України, до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі. За частиною другою статті 194 зазначеного Кодексу ОСОБА_1 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_2

Верховний Суд України ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах від 14 січня 2010 року зазначений вирок щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишив без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявами, в яких, посилаючись на норми Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, просить вищевказані вирок та ухвалу щодо нього скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставами для перегляду зазначає: в одній заяві - пункти 1 і 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у другій - пункт 3 частини першої статті 445 цього Кодексу. Вказує, що висновок суду про його винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів ґрунтується на доказах, отриманих з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема застосуванням щодо нього незаконних методів слідства та порушенням його права на захист. Стверджує, що ухвала Верховного Суду України від 14 січня 2010 року щодо нього не відповідає висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах Верховного Суду України від 9 жовтня 2017 року в справі № 5-159 кс (15) 17 та від 3 березня 2014 року в справі № 5-49 кс 13. Мотивує тим, що при розслідуванні та судовому розгляді кримінальної справи щодо нього було допущено такі самі порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вищевказаними постановами Верховного Суду України рішень судів у кримінальних справах щодо інших осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши викладені у заявах доводи та перевіривши додані до них матеріали, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для відкриття провадження немає.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України визначений у статті 445 КПК, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Зазначеним пунктом частину першу статті 445 КПК було доповнено Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ), який набрав чинності з 28 березня 2015 року.

Частина перша статті 5 КПК 2012 року, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі, встановлює, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення.

У положенні пункту 2 розділу X «Прикінцеві положення» КПК 2012 року вказано, що з дня набрання чинності цим Кодексом втрачає чинність КПК 1960 року. Питання про застосування норм КПК 1960 року вирішено в пункті 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, згідно з яким заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності КПК 2012 року, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються й розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності КПК 2012 року.

Отже, правовідносини, які виникають, розвиваються і припиняються у зв'язку з реалізацією права осіб на подання заяв про перегляд Верховним Судом України рішень суду касаційної інстанції, ухвалених за процедурою КПК 1960 року, мають визначатися за КПК 1960 року. Пункт 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року) до таких правовідносин застосовуватися не може.

Відповідний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду України у справах № 5-55кс15 та 5-124кс15.

Норма кримінального процесуального закону, яка, на думку засудженого ОСОБА_1, зазнала неоднакового застосування судом касаційної інстанції, у його заяві, як убачається з її змісту, не конкретизована. Водночас судові рішення щодо ОСОБА_1, про перегляд яких порушується питання у його заяві, ухвалені за процедурою, передбаченою нормами КПК 1960 року, а тому не можуть бути предметом перегляду Верховним Судом України на підставі неоднакового правозастосування, яке передбачено пунктом 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Виходячи з аналізу положень статті 445, частини четвертої статті 455 та частини першої статті 458 КПК, під постановою Верховного Суду України у пункті 3 частини першої статті 445 КПК мається на увазі судове рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду ним справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, а саме: з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах або неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Саме таке рішення містить висновок щодо застосування певної норми права, обов'язковий для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності цю норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції.

Постанови Верховного Суду України від 9 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_3 у справі № 5-159 кс (15) 17 та від 3 березня 2014 року щодо ОСОБА_4 у справі № 5-49 кс 13, на які послався у своїй заяві засуджений ОСОБА_1, до таких судових рішень не належать, оскільки їх ухвалено за результатами перегляду справи Верховним Судом України на підставі пункту 4 частини першої статті 445 КПК у зв'язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи національним судом. Такий перегляд є одним із засобів виконання Україною остаточних рішень Європейського суду з прав людини у справах, в яких вона є стороною, і покликаний забезпечити вжиття заходів індивідуального характеру, спрямованих на усунення констатованих у цих рішеннях порушень прав конкретної особи та відновлення її попереднього юридичного стану. Правом на звернення до Верховного Суду України із зазначеної підстави наділена лише особа, на користь якої ухвалено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, її захисник чи законний представник або представник юридичної особи (частина друга статті 446 КПК).

Що ж стосується перегляду оспорюваних судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, то заява засудженого ОСОБА_1 містить лише формальне посилання на неї, оскільки ні вказівки на норму закону України про кримінальну відповідальність, яка, на думку заявника, зазнала неоднакового застосування, ні будь-яких доводів на користь такого правозастосування касаційного суду заява не містить, і жодних судових рішень на підтвердження підстави для звернення до Верховного Суду України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, до заяви не додано.

За таких обставин заяви засудженого ОСОБА_1 не можуть бути визнані обґрунтованими та такими, що дають підстави для відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 445 та 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за заявами засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України вироку Апеляційного суду Донецької області від 28 серпня 2009 року та ухвали Верховного Суду України від 14 січня 2010 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7