АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0011713, по обвинуваченню:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Фурси Білоцерківського р-ну Київської обл., без місця реєстрації, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 15.05.2001 року Фастівським районним судом Київської області за ч.3 ст.81 КК України на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна,

- 16.11.2001 року Апеляційним судом Київської області за п.п.«а», «в» ст.93 ч.2 ст.86, ч.3 ст.81, ч.1 ст.42 КК України на 14 років позбавлення волі; ухвалою Верховного Суду України від 06.06.2002 року вирок апеляційного суду Київської області від 16.11.2001 року змінено: виключено з вироку кваліфікацію по п.«в» ст.93 КК України як зайву, а в решті залишено без змін. Постановою Богунського районного суду м.Житомира від 29.07.2010 року на підставі ст.82 КК України замінено невідбуте покарання на 4 роки 7 місяців і 1 день обмеження волі. Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.07.2011 року замінено не відбуту частину покарання на 6 місяців арешту,
-
та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Фурси Білоцерківського р-ну Київської обл., зареєстрованого та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.07.2015 року за ч.2 ст.296 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.104, 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.71 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 за сукупністю вироків визначено, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.07.2015 року, у виді позбавлення волі на строк 8 років і 6 місяців із конфіскацією майна.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Ухвалено строк відбування покарання обвинуваченим рахувати з 07.08.2017 року.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VIII зараховано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк їх попереднього ув`язнення з 09.12.2016 по 20.06.2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 року по 07.08.2017 року за правилами ч.2 ст.72 КК України.
По справі вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними у тому, що вони 09.12.2016 року о 02 год., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Л.Толстого, 1, діючи за попередньою змовою між собою, вчинили напад на потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу, за наступних обставин.
Реалізуючи свій злочинний умисел на вчинення розбійного нападу, ОСОБА_6 згідно відведеної йому ролі підійшов ззаду до потерпілого, який в цей час відкривав вхідні двері парадного входу до будинку за вказаною адресою, та наніс йому декілька ударів кулаком в область голови, від чого останній втратив рівновагу. Затягнувши ОСОБА_9 в середину будинку, ОСОБА_6 продовжив наносити йому удари руками в область голови, застосувавши таким чином фізичне насильство, яке було небезпечним для здоров`я потерпілого, та одночасно висунув вимогу про передачу грошових коштів та цінних речей. Зазначеними діями потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В свою чергу ОСОБА_7 , користуючись безпорадним станом потерпілого, воля до опору якого була подолана, із кишень куртки ОСОБА_9 витягнув гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 600 грн. та 2 600 доларів США, що за курсом НБУ станом на 09.12.2016 року становило 67 002 грн., та мобільний телефон марки «Леново КР+», вартістю 5 000 грн. Заволодівши грошовими коштами та мобільним телефоном, обвинувачені з місця вчинення злочину зникли, а викраденими речами розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 72 002 грн.

В поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просять вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
В обґрунтування апеляційних вимог посилюється на те, що зібрані у справі докази не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. З позиції захисника, обвинувальний вирок ґрунтується лише на суперечливих показаннях потерпілого, які він постійно змінював та чітко не вказує, чи бачив нападників, скільки їх було і чи впізнає в них когось з обвинувачених. Водночас, судом не надано належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , який вказує, що вчинив злочин самостійно, без участі ОСОБА_7 .
За доводами апелянтів, не підтверджується належними доказами і спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки в матеріалах провадження наявні два висновки медичної експертизи, які суперечать один одному. Крім цього, судово-медичне дослідження проведене на підставі недостовірних медичних документів потерпілого, оскільки не містять дати огляду хворого, назви медичної установи.
Також вважають недопустимим доказом протокол пред`явлення обвинуваченого для впізнання, оскільки, як зазначено в самому протоколі, потерпілий впізнав особу під номером 2, в той час як ОСОБА_10 знаходився під номером 1. До того ж, додаток до протоколу підписаний слідчим, який не брав участі у процесуальній дії.

Звертають увагу на суперечливі відомості щодо обставин вилучення в обвинувачених грошових коштів, які ніби-то належали потерпілому, оскільки згідно з протоколом огляду місця події їх вилучено у приміщенні поліції з 04 до 05 години, тоді як у рапорті працівника поліції ОСОБА_11 зазначено, що грошові кошти у ОСОБА_7 вилучено патрульним під час поверхневого огляду після 02 години ночі. Крім цього, вказаний протокол огляду місця події не підписаний обвинуваченим.
Не відповідає фактичним обставинам справи також висновок суду про те, що потерпілому завдано матеріальної шкоди, оскільки згідно з наявною в матеріалах провадження розпискою грошові кошти в розмірі 2530 доларів США йому було повернуто.
Призначаючи ОСОБА_7 обвинувачення, суд не врахував дані про його особу, а саме те, що він став на шлях виправлення, знайшов роботу та намагався створити сімю. Також йому невірно зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день за два дні позбавлення волі лише до 20.06.2017 року, оскільки внесені в Кримінальний кодекс зміни в цій частині посилюють кримінальну відповідальність, а тому не мають зворотної сили.

За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості та вичерпанням можливості їх отримання.

Вирок щодо ОСОБА_6 учасниками судового провадження не оскаржується та не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_6 , який погоджувався з доводами апелянтів, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та вважала вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, суд першої інстанції обґрунтував наданими стороною обвинувачення доказами, наведеними у вироку та визнаними належними, допустимими та достовірними, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що він 09.12.2016 року близько 2 години ночі по вул.Толстого в місті Києві повертався додому. Коли відчинив двері під`їзду, отримав 6-7 ударів кулаками по голові. Хто саме наносив йому удари він не розгледів, оскільки був у капюшоні. Його затягнули до під`їзду, де продовжили побиття та стали вимагати гроші. Він впав на підлогу та прикрив руками голову від ударів, а тому не може з впевненістю сказати, скільки осіб його били. В подальшому, як повідомив потерпілий, одна особа продовжувала його бити, а інша в цей час обшукала його та забрала портмоне з коштами у сумі 600 грн. купюрами по 100 грн., 2600 доларів США купюрами по 20, 50 та 100 доларів та мобільний телефон «Леново». Одразу після того, як його припинили бити та нападники почали тікати, він за ними вибіг із під`їзду. Побачив на відстані 10-12 метрів двох чоловіків, що бігли, та почав кричати про допомогу, а коли вони озирались, він зміг розгледіти їх обличчя. Категорично стверджує, що впізнає у особах, які втікали з місця вчинення злочину, саме обвинувачених;
- даними протоколу прийняття від потерпілого ОСОБА_9 заяви про вчинення злочину від 09.12.2016 року про те, що в цей же день о 2:10 год. біля підїзду будинку по АДРЕСА_3 його пограбували два невідомих чоловіки та викрали грошові кошти і телефон;
- даними протоколу огляду від 09.12.2016 року про те, що в приміщенні Голосіївського УП ГУ НП в місті Києві при поверхневому огляді ОСОБА_6 було виявлено та вилучено купюри номіналом 100 дол. США у кількості 11 шт. При поверхневому огляді ОСОБА_7 було виявлено та вилучено купюри номіналом 100 дол. США у кількості 13 шт., номіналом 50 дол. США у кількості 1 шт., номіналом 20 дол. США у кількості 3 шт., купюру номіналом 10 дол. США у кількості 2 шт. та купюри номіналом 100 грн. у кількості 5 шт., номіналом 5 грн. у кількості 1 шт., номіналом 2 грн. у кількості 1 шт., номіналом 1 грн. у кількості 2 шт. Крім того, було вилучено гаманець чорного кольору, всередині якого знаходились 13 дисконтних карток, 1 банківська картка, картка киянина, пенсійне посвідчення, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та перепустка на ім`я ОСОБА_9 ;
- даними висновку експерта № 47/Е від 18.01.2017р., згідно якого у потерпілого ОСОБА_9 в області голови виявлено дві забійні рани, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також садна, синці та подряпини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
- даними протоколів пред`явлення особи для впізнання від 09.12.2016, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_9 упізнав ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як осіб, які 09.12.2016 року близько 02:00 год. по вул. Л. Толстого, 1 в місті Києві застосували до нього фізичне насильство та заволоділи його речами.
Суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального провадження та представлені стороною обвинувачення докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчиненні нападу на потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном, поєднаного з насильством, небезпечним для його здоров`я, за попередньою змовою групою осіб.

Колегія суддів погоджується з даними висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За твердженнями апелянтів, вирок ґрунтується лише на суперечливих показаннях потерпілого, які він постійно змінював та чітко не вказує, чи бачив нападників, скільки їх було і чи впізнає в них когось з обвинувачених.

Проте та обставина, що потерпілий не бачив в момент нападу, хто з обвинувачених безпосередньо вчинив на нього напад, застосував до нього насильство та забирав викрадені речі, не може свідчити про недопустимість його показань як доказу винуватості ОСОБА_7 , оскільки він послідовно вказує, що напад на нього було вчинено ззаду, коли він відкривав двері. Його повалили на землю та стали наносити удари по голові. Захищаючись, він закривав руками голову від ударів, а тому не міг бачити, скільки осіб його били. З огляду на те, що його одночасно били та обшукували, вважає, що нападників було двоє. В той же час потерпілий чітко вказує, що після того, як нападники заволоділи його речами і вибігли на вулицю, він вибіг слідом за ними і побачив двох осіб, які втікали від нього на невеликій відстані. Встиг розгледіти обличчя цих осіб, в яких з впевненістю впізнає обвинувачених. Про події, що мали місце, одразу ж повідомив патруль поліції, який приїхав на виклик.

Щодо апеляційних доводів захисника про недопустимість як доказу даних протоколу пред`явлення особи для впізнання від 09.12.2016 року з тих підстав, що в ньому зазначено, що потерпілий впізнав особу під номером 2, в той час, як ОСОБА_7 знаходився під номером 1, то колегія суддів вважає це є опискою, оскільки з тексту протоколу вбачається, що у графі «впізнана особа» зазначено ПІБ ОСОБА_7 та наявний його підпис. Крім цього, відповідно до даних фототаблиці, яка є додатком до протоколу, потерпілий ОСОБА_9 вказує саме на ОСОБА_7 . Також під час допиту в суді апеляційної інстанції потерпілий підтвердив, що на досудовому розслідуванні серед інших осіб впізнав саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як осіб, які здійснили на нього розбійний напад.

Крім цього, на причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення злочину вказує і той факт, що він разом із ОСОБА_6 були затримані неподалік місця вчинення злочину, та у них були вилучені грошові кошти, викрадені у потерпілого.

Зокрема, згідно з дослідженим в суді апеляційної інстанції рапортом інспектора патрульної поліції ОСОБА_11 він у складі екіпажу прибув на виклик 09.12.2016 року о 02:07 год. за адресою: вул. Льва Толстого, 1. У дворі будинку №17-Б по вул. Терещенківській за прикметами, описаними потерпілим, вони виявили ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які ховалися за деревами. Під час здійснення їх поверхневого огляду у кишенях обох затриманих були виявлені грошові кошти.
Всупереч апеляційним доводам захисника, у вказаному рапорті немає відомостей про вилучення грошових коштів у затриманих, а лише про їх виявлення після здійснення патрульним поверхневої перевірки в межах своїх повноважень, визначених Законом України «Про національну поліцію».

Колегія суддів вважає, що затримання та вилучення грошових коштів та інших речей у обвинувачених відбулося з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.ст.32-34 цього Закону поліція при здійсненні своїх повноважень може застосовувати такі превентивні заходи, як, зокрема, поверхнева перевірка і огляд; який полягає у здійсненні візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу. При виявленні в ході поверхневої перевірки будь-яких слідів правопорушення поліцейський забезпечує їх схоронність та огляд відповідно до вимог статті 237 Кримінального процесуального кодексу України.

Як вбачається із матеріалів справи, після затримання працівниками патрульної поліції ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були доставлені до Голосіївського УП ГУ НП в місті Києві. Згідно з даними протоколу огляду місця події від 09.12.2016, у ОСОБА_6 було виявлено та вилучено 1100 дол. США, а у ОСОБА_7 1430 дол. США та 509 грн., а також гаманець з документами на ім`я потерпілого ОСОБА_9 . Вказаний протокол підписаний слідчим та двома понятими, за участі яких здійснювався огляд.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованими апеляційній доводи захисника щодо неправомірності дій працівників Національної поліції під час вчинення слідчих та процесуальних дій, в ході яких у обвинувачених було виявлено та вилучено речі потерпілого, якими вони незаконно заволоділи.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України.
Диспозиція вказаної статті передбачає кримінальну відповідальність за вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що обвинувачені вчинили напад на потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном, поєднаного із застосуванням до нього насильства, яке полягає у заподіянні йому тілесних ушкоджень.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 47/Е від 18.01.2017 потерпілому ОСОБА_9 , серед іншого, були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад його здоров`я, та могли виникнути 09.12.2016 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що дії обвинувачених вірно кваліфіковані по ч.2 ст.187 КК України.

Та обставини, що потерпілому було повернуто викрадені у нього кошти, також не вплаває на правильність кваліфікації дій обвинувачених, оскільки ці коти були вилучені у обвинувачених після їх викриття у вчиненні злочину.

Апеляційні доводи захисника про те, що дані висновку експерта № 47/Е від 18.01.2017 є неналежним доказом, та спростовується висновком експерта №3050 від 12.01.2017, не відповідають фактичним обставинам провадження.

Відповідно до положень ч.3 ст.101 КПК України висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Допитаний в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_12 роз`яснив свій висновок та пояснив, що для проведення дослідження він використовував надану йому слідчим медичну документацію, зокрема картку амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_9 , завірену копію висновку судово-медичної експертизи №3050 від 12.01.2017, під час проведення якої експертом здійснено огляд ОСОБА_9 та зафіксовано наявні у нього тілесні ушкодження. У зв`язку з цим підстав для проведення повторного огляду потерпілого не було.

Оскільки дослідження було проведено за наявності вичерпних даних про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інших необхідних відомостей, що відповідає методичним вказівкам, визначеним п.4.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» № 6 від 17.01.1995, висновок експерта № 47/Е від 18.01.2017 слід вважати належним доказом, який суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку.

Що стосується висновку експерта №3050 від 12.01.2017, то як вбачається із його мотивувальної частини, експерту не вдалось встановити ступінь тяжкості спричинених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у зв`язку з тим, що йому не було надано відповідної медичної документації потерпілого.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду про наявність у діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

На спільність дій ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вказує сукупність зібраних по справі доказів, зокрема показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що напад на нього здійснили двоє осіб, яких він бачив у момент, коли вони втікали, а також та обставина, що при затриманні у обох обвинувачених виявлено грошові кошти, які були викрадені у потерпілого.

Не спростовується такий висновок і доводами апелянтів про те, що суд не надав належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , за якими інкримінований злочин він вчинив самостійно, без участі ОСОБА_7 . Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції оцінив всі докази, в тому числі і показання обвинуваченого ОСОБА_6 , на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та належним чином мотивував, з яких підстав в цій частині їх відкинув.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.187 КК України, суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше судимий, не має постійного місця реєстрації, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворої міри покарання.

З урахуванням тяжкості вчиненого злочину та даних про особу винного, суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Колегія суддів погоджується з призначеним ОСОБА_7 покаранням, яке за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного, а також є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Не спростовується правильність призначеного покарання і апеляційними доводами захисника. Зокрема, дані про особу обвинуваченого не можуть свідчити, що він став на шлях виправлення, оскільки він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення особливо тяжкого злочину, за що відбував реальні покарання, однак належних висновків не зробив та вчинив новий тяжкий злочин із застосуванням насильства щодо потерпілого. Не підтверджується матеріалами кримінального провадження і те, що ОСОБА_7 був працевлаштований чи одружений.

Щодо апеляційних доводів про неправильне зарахування обвинуваченому строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі лише по 20.06.2017 року, то колегія суддів не може погодитися з позицією захисника про те, що положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 18.05.2017 № 2046-VIII посилюють кримінальну відповідальність обвинуваченого, а тому не можуть застосовуватися до ОСОБА_7 .
Відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, які виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.

Оскільки попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося щодо ОСОБА_7 як до 20 червня 2017 року включно (тобто під час дії ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі), так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року (коли набрав чинності Закон України від 18.05.2017 № 2046-VIII, яким ч.5 ст.72 КК України викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі), обвинуваченому підлягає зарахуванню період його попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII (з урахування принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а період попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили, - за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (відповідно до принципу прямої дії закону).
Водночас, судом першої інстанції допущена описка про зарахування обвинуваченим строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 09.12.2016 по 20.06.2016 року, яка підлягає виправленню судом першої інстанції в порядку ст.379 КПК України.

Апеляційним переглядом не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне і обґрунтоване рішення, а також підстав для скасування вироку, в тому числі і тих, на які сторона захисту посилається у поданих апеляційних скаргах.
З огляду на те, що вирок суду, ухвалений щодо ОСОБА_7 , є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів залишає його без змін, а подані апеляційні скарги учасників судового провадження без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3