Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0007801 за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2015 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України уродженця м. Барвінкового Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості у силу ст. 89 КК України,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 цього Кодексу засудженого було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону від 14 квітня 2009 року, що діяла на час ухвалення вироку).
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 17 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду засудженого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
27 жовтня 2014 року близько 14.30 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW X5», державний номерний знак НОМЕР_1 », рухався по проїзній частині вулиці В. Порика у місті Вінниці з боку вулиці Юності у напрямку вулиці Воїнів Інтернаціоналістів. У районі електроопори № 32 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , засуджений усупереч вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу й не надав пішоходам дороги, унаслідок чого скоїв наїзд на ОСОБА_10 і ОСОБА_9 . У результаті ДТП ОСОБА_10 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року вирок суду першої інстанції скасовано у частині призначення покарання та призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року, що діяла на час ухвалення вироку) засудженому зараховано у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 12 січня по 14 року 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і суворість заходу примусу, просить змінити вирок апеляційного суду шляхом застосування щодо ОСОБА_6 статей 75, 76 КК України. На переконання захисника, при призначенні засудженому покарання з реальним відбуттям суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_6 страждає на тяжкі захворювання та є інвалідом 3-ої групи, не має судимостей у силу ст. 89 КК України, ДТП вчинив у тверезому стані, неодноразово відвідував потерпілих у лікувальному закладі і частково відшкодував завдану шкоду. Автор скарги оспорює висновки апеляційного суду про ухилення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, стверджуючи, що його підзахисний після ухвалення вироку місцевого суду не виїжджав за межі України, а про перегляд справи в апеляційному порядку не був поінформований належним чином. Крім цього, захисник посилається на порушення апеляційним судом засади безпосередності судового розгляду у зв`язку з недослідженням одержаних під час досудового розслідування доказів винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення.
Прокурор у своїй касаційній скарзі порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і м`якості призначеного покарання. При цьому оспорює обґрунтованість рішення про пом`якшення засудженому основного покарання за розміром порівняно з обраним місцевим судом. На думку державного обвинувача, при вирішенні цього питання не враховано повною мірою, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, шкоди у повному обсязі не відшкодував, суспільно корисною працею не займається, під час апеляційного розгляду впродовж тривалого часу уникав явки до суду. Окрім наведеного, скасування апеляційним судом вироку місцевого суду у частині призначення покарання та ухвалення свого вироку з обранням менш суворого заходу примусу прокурор вважає порушенням вимог ч. 1 ст. 408 КПК України, згідно з якими у разі пом`якшення призначеного покарання суд апеляційної інстанції змінює вирок.
До початку касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з заявою-клопотанням про звільнення його як інваліда 3-ої групи від відбування призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу: засудженого та захисника, котрі просили задовольнити касаційну скаргу захисника та заяву-клопотання клопотання засудженого, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та застосувати амністію, прокурора, котрий просив задовольнити касаційну скаргу державного обвинувача, а касаційну скаргу захисника та заяву-клопотання засудженого залишити без задоволення, вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційних скаргах не оспорюються та відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
Викладені у скаргах доводи щодо як надмірної суворості, так і м`якості обраного апеляційним судом заходу примусу не можуть вважатися обґрунтованими.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Захід примусу, обраний винній особі у межах дискреційних повноважень суду, відповідно до ст. 65 цього Кодексу повинен бути необхідним і достатнім для досягнення вказаної мети. Критеріями вирішення зазначеного питання є ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Зокрема, підлягають урахуванню особливості конкретного протиправного діяння й відомості, що можуть свідчити про ризики повторення правопорушень. При цьому істотне значення має ставлення винного до скоєного, об`єктивним відображенням чого є його посткримінальна поведінка.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.
Вирішення апеляційним судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та визначення порядку його відбування відповідає наведеним вимогам.
Мотивуючи свої висновки з даного питання, суд урахував, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з конкретних особливостей вчиненого діяння. Зокрема, судом узято до уваги, що засуджений, не надав пішоходам на пішохідному переході законної переваги в русі, чим грубо порушив установлені спеціальними правовими нормами правила безпеки, поставив під загрозу життя двох людей і завдав тяжкої шкоди їх здоров`ю.
Отримав належну оцінку апеляційного суду і той факт, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України порушення при керування транспортним засобом правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження (а. к. п. 7070). За попереднім вироком засудженого було звільнено від відбування покарання з випробуванням, однак через кілька місяців після закінчення іспитового строку й повторного отримання права керування транспортними засобами він вчинив новий аналогічний злочин.
Така систематичність протиправної діяльності давала суду достатні підстави для висновку про відверте нехтування ОСОБА_6 правилами безпечного користування джерелом підвищеної небезпеки через безвідповідальне ставлення до них, що істотно підвищує ризики нових дорожньо-транспортних пригод і потенційну небезпеку для інших осіб.
Взяв суд апеляційної інстанції до уваги і процесуальну поведінку ОСОБА_6 під час апеляційного провадження, що стало підставою для оголошення його судом у розшук та зміни запобіжного заходу після затримання (а. к. п. 157, 168170, 184, 185). Така процесуальна поведінка обвинуваченого, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 401 КПК України про обов`язковість його участі в судовому засіданні, позбавляла суд можливості прийняти рішення по суті справи впродовж 1,5 роки й перешкоджала дотриманню розумних строків судового розгляду.
При цьому безпідставними є доводи касаційної скарги захисника про відсутність у діях ОСОБА_6 ознак ухилення від суду з огляду на неодержання ним судових викликів чи повідомлень.
Як видно з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. 401 КПК України неодноразово надсилав засудженому копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги прокурора з інформацією про права та обов`язки, а також повідомлення про час і місце апеляційного розгляду. Відправлення здійснювалися на адресу, за якою ОСОБА_6 проживав під час розгляду справи місцевим судом та яка була відома апеляційному суду (а. к. п. 106, 110112, 121, 122, 133, 134).
Вказаної кореспонденції засуджений не одержував з власної вини оскільки він до набрання вироком законної сили без повідомлення суду та інших уповноважених органів змінив місце проживання і виїхав з міста Вінниці спочатку на територію Харківської області, а потім у місто Київ (а. к. п. 162, 168).
У свою чергу апеляційний суд вживав усіх передбачених законом заходів для забезпечення прибуття ОСОБА_6 ) у судове засідання, у тому числі в порядку примусового приводу, а в подальшому шляхом оголошення його в розшук (а. к. п. 124, 138, 140, 152, 155, 157). Лише у результаті оперативно-розшукових заходів вдалося встановити місце перебування ОСОБА_6 на території міста Києва, де його і було затримано (а. к. п. 166168). При цьому засуджений у період перебування в розшуку змінив прізвище, що ускладнювало ідентифікацію його особи (а. к. п. 177).
Водночас у день ухвалення вироку місцевого суду ОСОБА_6 одержав на руки копію цього рішення з інформацією про можливість його апеляційного оскарження, а також дав письмове зобов`язання про явку до кримінально-виконавчої інспекції у м. Вінниці для постановки на облік після набрання вироком законної сили (а. к. п. 92, 94). Доводи ОСОБА_6 про його фізичну нездатність прочитати текст вироку через хворобу апеляційний суд належним чином перевірив і дав їм умотивовану критичну оцінку. На підставі поданих стороною захисту і досліджених у судовому засіданні медичних документів об`єктивно не підтверджено наявності в засудженого таких захворювань чи вад, які б перешкоджали правильному сприйняттю ним інформації про свої права та обов`язки.
Окрім наведеного, факт попереднього притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності зі звільненням від відбування покарання з випробуванням давав суду підстави для висновку про його обізнаність з умовами такого звільнення, а також з існуванням процесуальних можливостей оскарження рішення місцевого суду та посилення покарання судом вищого рівня.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції правильно оцінив дії ОСОБА_6 як ухилення від кримінальної відповідальності, що взяв до уваги при обранні заходу примусу та порядку його відбування.
Отримала належну оцінку суду і та обставина, що засуджений після часткового відшкодування потерпілим шкоди під час розгляду справи місцевим судом і прийняття цим судом сприятливого для нього рішення будь-які відшкодування припинив. Така поведінка ОСОБА_6 не свідчила про щирий осуд свого протиправного діяння та бажання залагодити провину.
Виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги щирого каяття засудженого як обставини, що пом`якшує покарання. Адже у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом.

Погоджується колегія суддів і з висновками апеляційного суду щодо неврахування як обставини, що пом`якшує покарання, наявності в засудженого на утриманні неповнолітньої дитини. Як встановлено під час апеляційного розгляду на підставі, в тому числі, власних пояснень ОСОБА_6 у судовому засіданні, він після розлучення у 2013 році з колишньою дружиною ОСОБА_11 з нею та їх спільною дитиною не проживає, стосунків не підтримує та аліментів не сплачує. Крім цього, засуджений протягом тривалого часу не займається суспільно корисною працею, що породжує обґрунтовані сумніви в наявності в нього законних джерел доходу, достатніх для утримання інших осіб.
Водночас інші обставини, що позитивно характеризують особу ОСОБА_6 у загальносоціальному плані, незадовільний стан його здоров`я, визнання винуватості й часткове відшкодування шкоди враховані апеляційним судом при обранні розміру основного покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Проте суд дійшов обґрунтованих висновків, що вказані дані не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування заходу примусу і відповідно не дають достатніх підстав для застосування щодо нього ст. 75 КК України.
Не знаходить колегія суддів і підстав вважати обране ОСОБА_6 покарання явно несправедливим унаслідок м`якості.
Посилання прокурора на обґрунтування такої позиції на незайнятість ОСОБА_6 суспільно корисною працею суперечить положенням п. 1 ч. І, ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії та ст. 43 Конституції України, згідно з якими заробляти собі на життя вільно обраною працею є правом, а не обов`язком людини. Крім того, відповідно до наданих стороною захисту медичних документів засуджений страждає на серйозні захворювання та є інвалідом 3-ої групи, що об`єктивно ускладнює реалізацію такого соціально-економічного права.
Всупереч доводам касаційної скарги державного обвинувача, потерпілі не наполягали на призначенні ОСОБА_6 суворого основного покарання, а ОСОБА_9 навпаки у своїй письмові заяві до апеляційного суду просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни (а. к. п. 161).
Покарання, призначене засудженому судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи захисника щодо безпідставності відхилення апеляційним судом його клопотання про дослідження одержаних під час досудового розслідування доказів винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як видно з матеріалів справи і технічного запису процесу, у судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_6 повністю визнавав свою винуватість у висунутому звинуваченні й не оспорював, як і інші учасники процесу, викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження. З огляду на зазначене суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, обмежившись допитом потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченого та дослідженням даних, що характеризують його особу.
З дотриманням вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд належним чином пересвідчився у правильності розуміння сторонами вказаних обставин, добровільності й істинності їх позицій та роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.
За вказаних умов учасники процесу не вправі й ініціювати дослідження доказів щодо відповідних обставин судом апеляційної інстанції.
При цьому вирок місцевого суду стороною захисту в апеляційному порядку не оскаржувався і законність застосованої цим судом скороченої процедури судового розгляду не оспорювалася.
Виходячи з наведеного апеляційний суд не мав процесуальних повноважень досліджувати докази, які судом першої інстанції не досліджувалися на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та розглянувши відповідне клопотання захисту згідно з вимогами статей 350, 405 КПК України, в його задоволенні законно відмовив.
Не можуть вважатися обґрунтованими і посилання прокурора як на порушення вимог ч. 1 ст. 408 КПК України на пом`якшення апеляційним судом призначеного покарання при ухваленні свого вироку.
Суд апеляційної інстанції, хоча і призначив ОСОБА_6 менш суворий за розміром захід примусу порівняно з обраним місцевим судом, однак істотно змінив порядок його реалізації, не застосувавши інститут звільнення від відбування покарання.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України правовим наслідком встановлення за результатами апеляційного розгляду неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання є скасування апеляційним судом вироку місцевого суду й ухвалення свого вироку у відповідній частині. При цьому суд апеляційної інстанції зобов`язаний оформити прийняте рішення як вирок незалежно від суворості застосованого ним заходу примусу за видом і розміром, оскільки реальне відбуття покарання за будь-яких обставин є погіршенням юридичного становища особи.
Таким чином, апеляційний суд повною мірою дотримався встановленої законом процесуальної форми ухваленого рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг захисника і прокурора та скасування вироку апеляційного суду на зазначених у них підставах.
Разом із тим, пунктом «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» (набрав чинності 07 вересня 2017 року) передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, зокрема, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи.
Згідно зі ст. 10 цього ж Закону застосування амністії щодо засуджених, які перебувають в установах виконання покарань здійснюється судом за ініціативою, в тому числі, самого засудженого, його захисника чи законного представника.
До початку касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 заявив клопотання про звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ? оскільки він є інвалідом 3-ої групи. Існування зазначеної обставини на час набрання чинності вказаним Законом підтверджено наданими стороною захисту належними документами (а. к. п. 217).
Вчинений засудженим злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до ст. 12 цього Кодексу є тяжким, проте характеризується необережною формою вини.
Передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» заборон для застосування амністії у справі не встановлено.
Разом із тим, відповідно до ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст. 6 Закону України «Про застосування амністії в Україні», особи, на яких поширюється дія закону про амністію, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна.
Виходячи з системного аналізу означених правових норм застосування чи незастосування амністії до додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, реалізація якого належить до його дискреційних повноважень.
З урахуванням грубого порушення ОСОБА_6 правил дорожнього руху й систематичного недотримання ним таких правил, що призводить до тяжких наслідків і несе потенційну небезпеку для життя та здоров`я інших осіб, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для звільнення його від відбування додаткового покарання виді позбавлення права керування транспортними засобами. Реалізація такого заходу примусу, на переконання колегії суддів, є необхідною для реалізації передбаченої ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України мети спеціальної превенції запобігання вчинення засудженим нових злочинів.
За таких обставин заявлене клопотання слід задовольнити, а засудженого звільнити від відбування покарання на підставі акту амністії.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника та прокурора без задоволення.
На підставі п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його з-під варти з залу суду негайно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3