справа № 185/475/18
провадження № 1-кс/0198/10/18
УХВАЛА

05 березня 2018 року слідчий суддя Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
02.03.2018 року до Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області.
В поданій скарзі заявник просить визнати незаконною та протиправною бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі - ЄРДР) після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, ОСОБА_3 просить зобов`язати прокурора внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.
На обґрунтування скарги адвокат зазначає, що прокурор неправомірно не здійснив реєстрацію в ЄРДР відомостей, викладених в заяві ОСОБА_3 від 21.01.2018 року про вчинення злочину, направленої на адресу Павлоградської місцевої прокуратури 22.01.2018 року, щодо вчинення суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 дій, які містять ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення, ухвали або постанови, що вчинено в особистих інтересах).
Так, 15 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність прокурора Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області, яку слідчий суддя ОСОБА_5 ухвалою від 15 січня 2018 року повернула адвокату з підстав непідсудності скарги Павлоградському міськрайонному суду.
На думку скаржника зазначена вище ухвала слідчого судді хоча і наділена ознаками законного рішення та формально відповідає вимогам закону, але є завідомо неправосудним та незаконним рішенням та постановлена або з причин некомпетентності судді, або в особистих інтересах.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав вимоги скарги та просив її задовольнити. Повідомив, що ухвала судді Павлоградського міськрайонного суду ОСОБА_5 від 15.01.2018 року оскаржена в апеляційному порядку, однак скаржнику не відомі результати апеляційного розгляду. Також зазначив, що до теперішнього часу не отримав від Павлоградської місцевої прокуратури відповіді на подану 22.01.2018 року заяву про злочин.
Прокурор в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся своєчасно та належним чином. За положеннями ч. 2 ст. 306 КПК України відсутність прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши наявні матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, слідчий суддя доходить таких висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому слідстві можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Під час судового розгляду встановлено, що 22.01.2018 року на адресу Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області адвокатом ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 направлено заяву, в якій він просив внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування стосовно судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення, ухвали або постанови, що вчинено в особистих інтересах).
За правилами ч. 1 ст. 214 КПК України прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені частиною 5 статті 214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139 (зареєстрований в Мін`юсті України 05.05.2016 року за № 680/28810) відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.

Положення ст. 214 КПК України в свою чергу перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Так, частиною 2 статті 375 КК України передбачена кримінальна відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови, що спричинили тяжкі наслідки або вчинені з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах.
Таким чином, в розумінні диспозиції статті 375 КК України, вказаний злочин характеризується тільки прямим умислом усвідомленням судді про те, що він постановляє завідомо неправосудний судовий акт.
При дослідженні змісту заяви ОСОБА_3 про злочин від 21.01.2018 року встановлено, що її суть зводиться до незгоди заявника з процесуальним рішенням судді Павлоградського міськрайонного суду. В скарзі відсутні передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України відомості та фактичні обставини, які могли б свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України.
Власно сумніви скаржника щодо законності судового рішення та факт оскарження такого рішення в апеляційному порядку не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за ч. 2 ст. 375 КК України. Припущення заявника про постановлення суддею в особистих інтересах або з причин некомпетентності завідомо неправосудного та незаконного рішення ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні до зазначених у заяві про злочин обставин, оскільки злочинність дій судді не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому не може бути підставою для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування.
В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). Саме по собі припущення щодо постановлення суддею завідомо неправосудного рішення не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.

Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 , від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 року щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.

За таких обставин слідчий суддя вважає, що невнесення прокурором відомостей до ЄРДР за заявою адвоката ОСОБА_3 засновано на положеннях ч. 1 ст. 214 КПК України, ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України та п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 року № 139, оскільки заява не свідчить про вчинення суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а тому скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11 КК України, ст.ст. 214, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:
У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Павлоградської місцевої прокуратури в Дніпропетровській області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1