Дата документу Справа № 336/3245/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/406/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/3245/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001635, за апеляційною скаргою процесуального прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.07.1993 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч. 2 ч. 140 КК України до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;

- 11.01.2000 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнено 01.12.2003 року по відбуттю строку покарання;

- 22.05.2007 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2, ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 69, 70 КК України до 2 років 8 місяців позбавлення волі, звільнено 13.04.2009 року по відбуттю строку покарання;

- 17.03.2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2, 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року 9 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, звільнено 16.09.2011 року, не відбутий строк 5 місяців 21 день;

- 15.02.2012 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- 25.04.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано по вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2012 року по відбуттю строку покарання;

- 31.06.2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 місяців арешту;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 16.04.2016 року о 13 год. 50 хв., маючи умисел на таємне викрадання чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно та з метою в подальшому розпорядитися їм на свою користь, знаходячись в салоні маршрутного таксі № 89 в проміжку руху по маршруту між зупинкою громадського транспорту «54 магазин» та зупинкою громадського транспорту «Кутузова» по вул. Чарівна м. Запоріжжя, шляхом вільного доступу, таємно викрав з сумки ОСОБА_9 гаманець чорного кольору, який матеріальної цінності не представляє, в якому знаходилась банківська картка «Ощадбанку» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_10 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , того ж дня, знаходячись біля банкомату «Приватбанк», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 46, в період часу з 13 год. 58 хв. до 14 год. 12 хв., за допомогою вказаного банкомату, зняв з викраденої картки грошові кошти у розмірі 3100 грн., тим самим спричинив ОСОБА_10 матеріальний збиток на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 , кваліфіковані як таємне викрадання чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за ч. 2 ст. 185 КК України.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, прийшов до висновку, що у вказаному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих, а також достовірних доказів того, що крадіжку майна потерпілого скоїв саме ОСОБА_7 . При цьому, суд зазначив, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотографіями свідку ОСОБА_9 , складено з порушенням вимог КПК України, що взагалі ставить під сумнів законність проведення цієї процесуальної дії у кримінальному провадженні. За таких обставин, суд вважав, що стороною обвинувачення не доведено причетність ОСОБА_7 до скоєння інкримінованого злочину, у зв`язку з чим виправдав останнього.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями кримінального процесуального закону. Зазначає, що, незважаючи на те, що прокурором було заявлено клопотання про перенесення розгляду кримінального провадження для виклику свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та експерта ОСОБА_13 для допиту та з`ясування всіх обставин справи, судом відмовлено в його задоволенні та продовжено судове засідання, тим самим не створено необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав. Крім того, в порушення вимог КПК України, судом не постановлена ухвала про відмову у задоволенні вказаного клопотання сторони обвинувачення. Також суд відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про відкладення розгляду кримінального провадження на іншу дату у зв`язку з необхідністю підготовки до судових дебатів (суд відклав розгляд справи для підготовки до судових дебатів лише на 10 хвилин, що унеможливило підготуватись належним чином до судових дебатів). Суд першої інстанції не проаналізував досліджені докази у їх сукупності, фактично суд оцінив кожний доказ з огляду на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , даних ним в ході судового розгляду, що є порушенням вимог КПК України. Вважає, що судом не мотивовано прийняття одних і відхилення інших доказів, оскільки при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Таким чином, просить дослідити технічні записи усіх судових засідань, а також повторно дослідити докази.
На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу, просила вирок скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга процесуального прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, сторона обвинувачення посилалась на покази потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_9 , а також на письмові докази:

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 12.05.2016 року;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 25.04.2016 року;

- постанову про визнання доказів та передачу їх на збереження від 25.04.2016 року;

- постанову про визнання доказів та передачу їх на збереження від 12.05.2016 року.

Кримінальний процесуальний закон (ст. 92 КПК України) покладає на сторону обвинувачення обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

З огляду на ту обставину, що свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні зазначила про те, що слідча дія впізнання за фотознімками проводилося без залучення понятих, яких з причин незалежних від суду, не виявилося можливим допитати, суд обґрунтовано визнав протокол пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 25.04.2016 року неналежним доказом.

Мотиви такого рішення у вироку викладені детально і повно.

Покази свідка ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав такими, що підтверджують невинуватість останнього у чиненні крадіжки.

Судом, на вимогу заявленого прокурором клопотання (через протиріччя показів свідка ОСОБА_9 під час досудового розслідування і судового розгляду), було призначено судово-портретну експертизу, з висновків якої також не випливало, що ОСОБА_7 причетний до скоєння крадіжки.
Решта доказів також не вказувала на вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, яке було йому інкриміновано.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Суд, проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б поза розумним сумнівом доводили, що кримінальне правопорушення було вчинено обвинуваченим, внаслідок чого останній підлягав виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Зі вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі прокурор ще раз цитує докази та доводи із обвинувального акта, яким надана правова оцінка судом, формально виражає незгоду із вироком суду і не спростовує об`єктивними даними висновки місцевого суду.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги одні докази та необґрунтовано відкинув інші, адже підстави для визнання одного доказу недопустимим суд у вироку зазначив, і вони є вмотивованими.

Доводи прокурора на предмет процесуальних порушень щодо не розгляду заявлених ним клопотань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, виходячи з матеріалів провадження, клопотання прокурора судом розглядалися, однак в задоволенні деяких з них було відмовлено.

Як зазначалося вище, за клопотанням прокурора судом було призначено судово-портретну експертизу. У висновку експерта було зазначено, що відповісти на задане питання (чи є особа, зображена на стоп кадрах з відеокамери банкомату, ОСОБА_7 ) не виявилося можливим. На переконання колегії суддів, у задоволенні заявленого прокурором клопотання про проведення повторної експертизи і допиту експерта було відмовлено обґрунтовано, оскільки вказане клопотання фактично не було обґрунтовано прокурором в контексті ст. 150 КПК України, і підстав для його задоволення у суду не було.
Щодо доводів апелянта про те, що судовий розгляд був неповний, через те, що судом не було викликано і допитано понятих, зазначених у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 25.04.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що судом вживалися відповідні заходи для виклику і допиту свідків, які були зазначені в якості понятих у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотографіями, однак з причин, незалежних від суду, допитати вказаних свідків не виявилися можливим. Прокурор, не забезпечив явку цих осіб, при тому, що фактично вони є свідками сторони обвинувачення.

Доводи про упереджене ставлення суду через ненадання прокурору можливості підготовки до дебатів, колегія суддів також вважає надуманими. Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції з`ясовувалася думка прокурора щодо тривалості перерви для підготовки до судових дебатів, і на запитання головуючого про перерву тривалістю 10 хвилин прокурор заперечення не висловлював, а клопотання про перенесення розгляду провадження з саме цих підстав (складність провадження, великий обсяг обвинувачення, тощо) не обґрунтував. Колегія суддів вважає, що об`єктивних підстав для відкладення розгляду провадження через зазначені апелянтом обставини у суду не було. Вказане кримінальне провадження розслідувалось з квітня 2016 року, а судом розглядалося з червня 2016 року, обвинуваченому інкримінувалося вчинення одного епізоду крадіжки, тобто воно не є складним, прокурор ОСОБА_14 підтримував обвинувачення в суді з травня 2017 року, відтак мав об`єктивну можливість підготуватися належним чином до судових дебатів, до того ж суд заздалегідь попереджав сторони про необхідність підготовки до дебатів.

Колегія суддів вважає, що відкладати розгляд вказаного провадження для повторного виклику свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 (і відсутності відомостей, коли їх явку можна буде забезпечити і допитати їх), а також для надання більш значного часового терміну для підготовки прокурора до дебатів, у суду не було підстав, оскільки в такому випадку суттєво порушуються загальні засади кримінального провадження щодо розумності строків його розгляду.

Обставини, які б вказували про необхідність повторного дослідження доказів, як того вимагає положення ч. 3 ст. 404 КПК України, апелянтом зазначено не було, відтак підстав для задоволення клопотання апелянта в цій частині немає.

Доводи апелянта про те, що в порушення вимог ст. 350 КПК України, про відмову у задоволенні клопотання прокурора про перенесення розгляду кримінального провадження для виклику свідків та експерта судом першої інстанції не було постановлено ухвалу, є частково обґрунтованими, однак не можуть вважатися істотним порушенням вимог процесуального закону і слугувати підставою для скасування правильного по суті вироку суду. В розумінні положень ст. 372 КПК України ухвала про відмову у задоволенні клопотання дійсно не була проголошена судом, однак фактично таке рішення було судом прийнято, при цьому, рішення приймалося після з`ясування думки учасників процесу щодо доводів клопотання.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що виправдувальний вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Інших порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу процесуального прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4