У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"19" жовтня 2017 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_4 , про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000271 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України,
в с т а н о в и в :
До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 , та обґрунтовано тим, що у провадженні слідчого відділу Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції України в місті Києві перебувають матеріали досудового розслідування, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000271 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено порушення вимог земельного законодавства при використанні ТОВ «СЕДЕР» земельної ділянки, яка розташована по проспекту П.Тичини, 18-В в Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 90:137:178).

Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.09.2017 та акту обстеження земельної ділянки від 28.09.2017, на земельній ділянці орієнтовною площею 0,1400 га по проспекту П.Тичини, 18-В у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 90:137:0178) розміщена нежитлова будівля, яка використовується для розміщення в ній приміщень торгового та офісного призначення.

Згідно бази даних міського земельного кадастру, земельна ділянка на якій розміщено вказаний заклад, обліковується як землі не надані у власність або користування, разом з тим, земельна ділянка площею 1417,72 кв.м за адресою: проспект П.Тичини, 18-в, у Дніпровському районі м. Києва відноситься до парку відпочинку згідно Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 №806/338

Рішень щодо передачі земельної ділянки орієнтовною площею 0,1400 га по проспекту П.Тичини у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 90:137:178) у власність (користування) Київська міська рада не приймала (Лист Департаменту від 20.09.2017).

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 0,1400 га по проспекту П.Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 90:137:0178) складає 2 486 578,96 грн.

З інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації встановлено, що первинну реєстрацію права власності на приміщення торгового та офісного призначення, загальною площею 966,9 кв.м, що за адресою проспект П.Тичини, 18-В «літ. А» у Дніпровському районі м. Києва, здійснено за ОСОБА_6 , на підставі рішення постійно-діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 05.06.2008, ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 20.06.2008.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11.03.2013 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна перейшло громадянину Ізраїлю ОСОБА_7 .

На даний час, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, загальна площа зазначеного нежитлового майна з 966.9 кв.м. змінено на 2217.2 кв.м., а власником нерухомого майна, згідно акта приймання-передачі від 31.05.2016 є товариство з обмеженою відповідальністю «СЕДЕР» ( ).

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розглядів справ у спорах, що виникають із земельних відносин» за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або користування, юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Пунктом 3.1 вказаної постанови передбачено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.

Будівництво вищевказаної нежитлової будівлі здійснено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Статтею 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Виняток з цієї норми визначено ч. 3 зазначеної статті ЦК, якою встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду, визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Оскільки об`єкт нерухомості збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, тобто є самочинним в силу ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності у ТОВ «СЕДЕР» або інших осіб на даний об`єкт не виникало.

Визнання рішенням третейського суду за ОСОБА_6 права власності на об`єкт самочинного будівництва не змінює правової природи цього об`єкту та не усуває порушення земельного та містобудівного законодавства, допущених при його будівництві.

Діючим законодавством, зокрема приписами статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Вказані висновки щодо права власності на новостворене майно викладено у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244це 14, які в силу ст. 111-28 ГПК України є обов`язковими для Господарського суду.

Згідно з висновками, викладеними в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016 у справі № 3910/25234/13, самочинне будівництво нерухомості, яке здійснювалось без згоди власника земельної ділянки, визначається протиправним втручанням у право мирного володіння майном громади міста та землекористувача, навіть при наявності судового рішення, на підставі якого визнано право власності на об`єкт самочинного будівництва з обов`язком провести його державну реєстрацію.

Суттєвим є те, що в судовому провадженні щодо визнання права власності на самочинне будівництво та його державної реєстрації, власник земельної ділянки та її законний користувач не були залучені до участі у судовому провадженні. Тому таке судове рішення не може впливати на їх право на судовий захист у спосіб, обраний позивачем.

Викладене свідчить про те, що об`єкт нерухомого майна був самочинно збудований та самовільно захопленій ділянці місцевості.

Водночас встановлено, що ТОВ «СЕДЕР» на даний час, без оформлення передбачених ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України, документів використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,1400 га по просп. П.Тичини, 18 у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 90:137:0178) для розміщення нежитлової будівлі загальною площею 2217.2 кв.м.

Право власності або право користування на зазначену земельну ділянку під будівництво нікому у встановленому порядку не передавалось.

Статтями 5, 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст.ст. 10, 12 Закону України «Про планування і забудову територій» генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.
Як зазначає заявник, в ході досудового розслідування виникла необхідність накладення арешту на нежитлову будівлю загальною площею 2217.2 кв.м., розміщеної на земельній ділянці площею 0,1400 га по просп. П.Тичини, 18-В що у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 906137:178), власником якої, згідно акта приймання-передачі від 31.05.2016 є товариство з обмеженою відповідальністю «СЕДЕР» ( ).

В даному випадку, як зазначає заявник, метою арешту вищевказаного нерухомого майна є збереження речових доказів та належне проведення оціночно-будівельної та економічної експертиз.
Тож, заявник, враховуючи положення ст. 170 КПК України, просив накласти на це майно арешт з підстав вказаних у частині 2 зазначеної статті Кодексу.
У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині.

В свою чергу, ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, на підставі положень ч. 2 ст. 172 КПК України, за клопотанням слідчого, визнано за можливе провести судовий розгляд клопотання без участі власника майна та прокурора.
Дослідивши надане клопотання на відповідність КПК України, заслухавши думку учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 цієї статті Кодексу, а саме є речовим доказом.

Клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Тож, слідчий суддя погоджується з висловленою у судовому засіданні думкою заявника про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на нежитлову будівлю загальною площею 2217.2 кв.м., розміщену на земельній ділянці площею 0,1400 га по просп. П.Тичини, 18-В що у Дніпровському районі м. Києва (код ділянки 906137:178), власником якої , згідно акта приймання-передачі від 31.05.2016 є товариство з обмеженою відповідальністю «СЕДЕР» () - шляхом заборони відчуження та розпорядження зазначеним майном.
Негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого СВ Дніпровського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_4 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Копію ухвали негайно після її постановлення вручити учасникам процесу, третім особам, які були присутні під час оголошення ухвали. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали копія ухвали надсилається їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Слідчий суддя: ОСОБА_1