Справа № 183/1981/17
№ 1-кп/183/646/17
В И Р О К
іменем України
06 грудня 2017 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000082 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, із професійно технічною освітою, одруженого, який проходить військову службу за контрактом у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :
Наказом № 286 від 11 жовтня 2016 року (по стройовій частині) командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , та призначено на посаду номера обслуги мінометного взводу роти вогневої підтримки у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 , яка з лютого 2017 року тимчасово дислокується польовим табором на території НОМЕР_2 загальновійськового полігону за адресою: АДРЕСА_3 . 15.03.2017 року наказом №202 «Про результати службового розслідування» за фактом самовільного залишення військової частини - польова пошта НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 , останнього позбавлено військового звання «старший солдат». Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 9, 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, святого і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII, який набув чинності 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 року №194-VIII, який набув чинності 05.03.2015 року, до статті 407 КК України було внесено зміни, які посилюють відповідальність за вчинення вказаного військового злочину в умовах особливого періоду.

Так, 27 лютого 2017 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно та з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 10 березня 2017 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та заявив про себе.

Таким чином, 27 лютого 2017 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував за межами вказаної військової частини до 10 березня 2017 року, і його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює. Показав, що проходить військову службу з 2014 року. Наприкінці лютого 2017 року його батько захворів та потрапив до лікарні, командування військової частини не дозволило йому покинути військову частину і через це він самовільно залишив військову частину та поїхав до м. Вінниця щоб допомогти батьку. Про це він попередив свого командира роти. Після того як його батька виписали з лікарні він повернувся до військової частини. Приймає участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з 2014 року та є учасником бойових дій. В скоєному щиро кається, просив застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році».

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували. Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідки такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, раніше не судимий, приймав участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та є учасником бойових дій. Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі санкції ч. 4 ст. 407 КК України, оскільки підстав для застосування положень ст. 69 КК України суд не вбачає.

Водночас, згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

07.09.2017 року набув чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року (надалі Закон).

Відповідно до ст. 2 Закону звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Згідно посвідчення серія НОМЕР_3 , виданого 09.04.2015 року, ОСОБА_4 є учасником бойових дій.

Відповідно до ст. 13 Закону дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Під час судового розгляду обмежень, передбачених ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст.ст. 2, 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" щодо застосування відносно ОСОБА_4 амністії, судом не встановлено. Таким чином, оскільки ОСОБА_4 отримав статус учасника бойових дій, вчинив злочин до набрання чинності вказаним Законом про амністію і просив застосувати до нього акт амністії, його слід звільнити від відбування призначеного покарання.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 86 КК України та ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення лише з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку видати обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1