Справа № 473/2190/16-к
Номер провадження1-кп/473/15/2017
ВИРОК
іменем України
"04" жовтня 2017 р. м.Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

учасники процесу:

прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачена ОСОБА_8 ,

її захисник за призначенням адвокат ОСОБА_9 ,

потерпіла ОСОБА_10 ,

її представник адвокат ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження №0002046 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Кадіївка, Луганської області, громадянки України, з середньою освітою, пенсіонерки, вдови, раніше не судима відповідно до ст.89 КК України, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення в тому, що: «19.09.2014 близько 18 год. 30 хв. у АДРЕСА_1 між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 у зв`язку з неприязненими стосунками виникла сварка. Під час сварки ОСОБА_8 , перебуваючи на вулиці, навпроти вищевказаного будинку, з метою спричинення потерпілій ОСОБА_10 умисних тілесних ушкоджень, взяла з землі каміння і кинула у ОСОБА_10 та попала їй у ліву ногу. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого колінного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень».

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Під час судового розгляду провадження обвинувачена ОСОБА_8 вину за пред`явленим обвинуваченням не визнала, не визнала цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 та пояснила, що коли вона привела онука з дитячого садку, він грався на вулиці, а вона готувала їжу. Натомість як донька потерпілої поливала квіти. Вона почула, що кричить онук, вийшла на вулицю, а дитина їй сказала, що за ним біжить собака і що ОСОБА_12 випустила на нього собаку. Вона почала вимагати, щоб зачинили собаку, на що донька ОСОБА_12 сказала: « ОСОБА_13 , закрий собаку». ОСОБА_14 закрили, а вона забрала дитину та зайшла на подвір`я, ніяких камінь вона не кидала, ОСОБА_12 була біля своєї хвіртки.

Також під час судового засідання 07.02.2017 року обвинувачена ОСОБА_8 пояснила, що її онук боїться собаку, а ОСОБА_12 та її донька навмисно випускають собаку. Того дня онук прибіг і сказав, що злякався собаки, вона пішла і стала вимагати, щоб ОСОБА_15 і ОСОБА_12 закрили собаку. Донька потерпілої закрила собаку. Через деякий час до неї прийшов слідчий і сказав, що вона вдарила ОСОБА_12 19 числа о 8-00 год. чи о 08-30 год. Вона зробила дурницю і розписалась, не знаючи в чому розписується. Стверджувала, що потерпілу не чіпала і не била. Пояснила, що ОСОБА_15 і ОСОБА_12 хочуть грошей, бо вони цим живуть, хочуть повернути з неї ті гроші, які на її користь з ОСОБА_12 присудив суд. Зазначила, що події, про які вона розповідає, - бачила сусідка ОСОБА_16 , яка є головою вуличного комітету і того дня була на вулиці, сиділа на лавці за столом і як голова вуличного комітету оформляла комусь якісь документи. Пояснила, що напередодні бачила ОСОБА_12 побиту і подумала, що її хтось штовхнув чи що.

Потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 19 вересня 2014 р. у вечірній час її донька прийшла поливати квіти. Квіти вони поливали на вулиці, витягнувши шланги. Її собака вийшла з подвір"я, так як була відкрита хвіртка. Жучинська йшла від сусідки та почала кричать, щоб вони забрали собаку, так як вона і собаку, і її (потерпілу) вб"є. Донька крикнула, щоб вона забрала собаку, вона вийшла забрати собаку, собака зайшла в двір, а вона залишилася стояти в хвіртці, а ОСОБА_17 кинула камінь і попала їй в праву ногу, розбила коліно, нога була в гіпсу. В ліву ногу вона попала раніше, коли розрубала їй (потерпілій) голову.

Потерпіла зазначила, що її донька була свідком подій, вона знаходилася на вулиці та поливала квіти, була поряд, все бачила. В той момент була присутня сусідка, яка відмовилася йти в свідки, ще приїздили прокурор, слідчий Стиро, ще один чоловік, жінка з дитиною все бачили. Вона не знає прізвища цих людей, вони все записували, фотографували, як це було. Вона писала, що не згодна із ст.125 КК, так як має тяжке тілесне ушкодження, а саме травму обох колінних суставів.

Також потерпіла пояснила, що того дня її забрали в лікарню швидка допомога, вона лікувалася в лікарні три місяці, їй робили знімки. Зазначила, що відразу внук завіз на своєму автомобілі в лікарню, а другий раз викликали швидку. Вона була вся в крові, в цементі, лікар ОСОБА_18 не міг спасти, так як текла кров. Спочатку лежала в лікарні м.Вознесенска, а потім в м.Миколаєві, в лікарні лежала три місяці. На лікування витратила 12000 гривен, а не 2 тисячі, є всі чеки, спочатку був адвокат ОСОБА_19 , якому вона заплатила 1000 грн. і він не вписав всі чеки. Зазначила, що 50000 грн. моральної шкоди - це ще замало.

В судовому засіданні 18.09.2017 року прокурору було відмовлено у задоволенні клопотання про повторний допит потерпілої ОСОБА_10 через відсутність для цього підстав, що передбачені ч.2 ст.353 та ч.13 ст.352 КПК України.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що ввечері вона поливала у мами квіти, витягла на вулицю шлангу, а матері сказала піти і включити воду. Коли стала поливати, то вийшла ОСОБА_17 від сусідки ОСОБА_21 , вона її обійшла, були відкриті ворота і вибігла собака, а Жучинську це розізлило, вона стала кричати, що собака і мама погані, що вона все рівно її вб"є, вона вже нападає чотири рази. Потім ОСОБА_17 взяла один камінь та кинула по мамі і по собаці, а попала в коліно матері - попала каменем в праву ногу матері, яка була зламана в 1979 році. Кинула один раз камінь.

Також свідок ОСОБА_20 пояснила, що собака була маленька. Вона позвала маму, щоб та загнала собаку, мама стала виходити, собака заскочила через поріг, а ОСОБА_17 почала кидатися камінням. Вона бачила, що ОСОБА_17 взяла камінь та кинула, камінь влазив в руку. Мама пішла на наступний день в лікарню і її поклали в лікарню. ОСОБА_22 завозив в лікарню, коли маму вдарили цеглиною. Камінь влучив в праву ногу, вона стала інвалідом, у неї не згинається коліно. Свідок зазначила, що не знає, де дівся камінь, вона продовжувала поливати, так як до неї підійшов внук ОСОБА_23 . Мама пішла в будинок, швидкої допомоги не було, мама на наступний день сама пішла в лікарню, де її поклали, так як у неї була зламана нога через Жучинську в двох місцях - це було в 1979 році. 19 вересня 2014 р. перелому у мами не було, вона вдарила по колінній чашці ноги. Мама пішла в лікарню і там лікарі все зафіксували. Також пояснила, що мешкає не з мамою, прийшла полити, а потім пішла додому, полила, занесла шланги, а мама пішла та лягла, а наступного дня наклали гіпс, у неї сильно боліло коліно.

Свідок сторони захисту ОСОБА_24 пояснила, що дійсно працює головою квартального комітету. Біля двору у неї є столик де вона, як правило, оформлює документи як голова вуличного комітету. Того дня вона побачила онука ОСОБА_17 , який плакав, казав, що за ним бігла собака. Вийшла ОСОБА_17 і сказала, щоб собаку закрили і все. В той момент вона бачила, що донька ОСОБА_12 поливала квіти, ОСОБА_12 вона не бачила. Будинок свідка розташований по одному ряду з будинком ОСОБА_17 та навпроти навскоси від будинку ОСОБА_12 , десь на відстані 10-15 метрів. Ворота обох будинків їй було видно, будинок ОСОБА_12 розташований навпроти. Жодних сварок вона не чула, розмова йшла лише про собаку і це було восени 2014 року. Вказану подію вона запам`ятала, оскільки внук ОСОБА_25 вийшов і закричав, він був один і дітей більше не було. Свідок зазначила, що вона не бачила, щоб ОСОБА_17 кидала каміння. Жучинська лише просила закрити собаку, що було зроблено і вони зайшли у двір. Свідок вказала, що ініціатором всіх конфліктів є ОСОБА_12 . Також свідок пояснила, що в момент події вона бачила лише доньку ОСОБА_12 , яка поливала квіти, саму ОСОБА_12 вона не бачила.

Роз`яснюючи висновок експерта в порядку ст.356 КПК України в судовому засіданні 31 серпня 2017 року судово-медичний експерт ОСОБА_26 надані ним висновки підтримав та пояснив, що надавав за даним провадження два висновки. Висновок №463 від 24.09.2014 року встановив наявність у потерпілої ОСОБА_10 набряк лівого колінного суглобу та два садна. Експертизу він проводив за участю потерпілої 24.09.2014 року о 09.30. год., враховуючи із її слів те, що вона пояснила про обставини спричинення їй тілесних ушкоджень. Ушкодження були виявлені ним лише на лівій нозі, потерпіла скаржилася лише на ліву ногу, на праву не скаржилася. Експерт зазначив, що при проведенні першої експертизи потерпіла була присутня особисто. Із слів потерпілої подія сталася 19.09.2017 року, але в амбулаторній картці, яка була надана для проведення експертизи, зазначено, що до хірурга вона звернулася 23.09.2014 року із скаргами на біль в колінних суглобах, біль в лівому, що посилюється при ходьбі. Хірургом було виявлено садна на обох колінах. Але при огляді ним, як експертом потерпілої він виявив лише ушкодження на лівому колінному суглобі, тому у висновку згідно інструкції зазначив ті ушкодження, які виявив, а не ті, які описані хірургом в картці. Оглядав праве коліно 24.09.2014 року, проте не виявив ушкоджень зазначених в картці хірургом 23.09.2014 року. Зі слів потерпілої в неї кинули каменем по нозі, від такого могли виникнути виявлені пошкодження. Друга експертиза висновок №138 проводилася вже за матеріалами справи. Було досліджено картку хворої (де вказано про наявність у неї артрозу як супутньої хронічної хвороби) та надано відповідь на питання про те, що прямого причинно-наслідкового зв`язку між отриманими ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями та наявними у ОСОБА_10 захворюваннями - немає.

Потерпіла ОСОБА_10 заперечувала, що була особисто у експерта при проведенні дослідження 24.09.2014 року та вказувала, що слідчий ОСОБА_27 носив експерту лише її медичні документи, натомість як сумніви у правдивості показів експерта у суду відсутні, оскільки експерта було попереджено про кримінальну відповідальності за дачу завідомо неправдивого висновку.

Судом було досліджено письмові матеріали, надані стороною обвинувачення відповідно до вимог ст.359 КПК України та встановлено, що згідно з протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 року громадянка ОСОБА_10 повідомила, що 19.09.2014 року близько 08-40 год. в АДРЕСА_2 її сусідка ОСОБА_8 нанесла їй тілесні ушкодження.

Згідно з витягом з ЄРДР від 23.09.2014 року - 19.09.2014 року о 08-00 год. в м.Вознесенську по вул.Крупської, 75 ОСОБА_8 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

На підставі постанови слідчого від 24.09.2014 року було призначено проведення судово-медичної експертизи, згідно з висновком якої від 24.09.2014 року №463 на підставі даних судово-медичного освідування ОСОБА_10 експертом було виявлено у останньої садна в області лівого колінного суглобу з набряком м`яких тканин. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів з обмеженою контактуючої поверхнею. Не виключається утворення тілесних ушкоджень від удару, ударів каменем за 3-7 діб до освідування. Тілесні ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 14.01.2016 року потерпіла ОСОБА_10 показала, яким саме чином 19.09.2014 року їй заподіяла тілесні ушкодження ОСОБА_8 . ОСОБА_10 показала на ділянку місцевості на відстані 10 см від хвіртки, а потім показала на ділянку місцевості, де стояла на вулиці Крупської ОСОБА_8 в той момент коли кинула камінням по ОСОБА_10 при цьому, відстань між ділянками місцевості де стояла ОСОБА_10 та ОСОБА_8 склала 13 метрів.

На підставі постанови слідчого від 23.02.2016 року про призначення додаткової судово-медичної експертизи було проведено експертизу за матеріалами справи. Згідно з висновком експерта №138 від 13.05.2016 року у ОСОБА_10 мали місце: садна в ділянці лівого колінного суглоба. Тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмета з обмеженою контактуючої поверхнею. Не виключається вірогідність утворення тілесних ушкоджень від удару, ударів каменем за 3-7 діб до судово-медичного обстеження. Тілесні ушкодження належать до легких. Прямого причинно-наслідкового зв`язку між отриманими ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями та наявними у ОСОБА_10 захворюваннями не має.

Дії обвинуваченої ОСОБА_8 стороною обвинувачення були кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Проте сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення доведено не було.

Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_8 не визнала.

Свідок ОСОБА_24 спростувала факт нанесення обвинуваченою ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Сама потерпіла та її донька свідок ОСОБА_28 стверджували, що потерпілій діями обвинуваченої було пошкоджено праву, а не ліву ногу.

В обвинувальному акті зазначено, що в результаті дій обвинуваченої ОСОБА_8 було спричинено потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді садна в ділянці лівого колінного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Натомість як потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_20 стверджували, що 19.09.2014 року обвинувачена кинула камінь і пошкодила саме праву ногу потерпілій ОСОБА_10 , а не ліву.

Свідок ОСОБА_24 взагалі пояснила, що не бачила щоб ОСОБА_8 кидала каменем в ОСОБА_10 , мав місце лише словесний конфлікт через собаку потерпілої. Саму ОСОБА_10 вона взагалі в той момент не бачила, бачила лише доньку ОСОБА_10 - ОСОБА_29 , яка на вимогу обвинуваченої ОСОБА_8 і закрила собаку, що налякала онука обвинуваченої.

Висновки судово-медичних експертиз від 24.09.2014 року №463 та №138 від 13.05.2016 року підтверджують, що у ОСОБА_10 мали місце: садна саме в ділянці лівого колінного суглоба, натомість як в ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_20 стверджували, що 19.09.2014 року обвинувачена кинула камінь і пошкодила саме праву ногу потерпілій ОСОБА_10 , а не ліву. Крім того вказаний свідок та потерпіла стверджували, що ОСОБА_10 зверталася відразу до лікарні, натомість як з пояснень експерта та описової частини висновків експертизи вбачається, що ОСОБА_12 звернулася до хірурга 23.09.2014 року, а не 19.09.2014 року, що викликає сумнів у правдивості їх свідчень.

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 14.01.2016 року потерпіла ОСОБА_10 взагалі не пояснювала в яку саме ногу кидала каміння обвинувачена.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в обвинувальному акті вказано час вчинення злочину - 19.09.2014 близько 18 год. 30 хв., проте в письмових матеріалах провадження, а саме в протоколі про прийняття заяви про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 року вказано, що громадянка ОСОБА_10 повідомила, що 19.09.2014 року близько 08-40 год. в АДРЕСА_2 її сусідка ОСОБА_8 нанесла їй тілесні ушкодження. Натомість як у витягу з ЄРДР від 23.09.2014 року вказано, що 19.09.2014 о 08-00 год. в м.Вознесенську по вул.Крупської, 75 ОСОБА_8 спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Тобто в обвинувальному акті вказано інший час вчинення правопорушення, ніж у заяві потерпілої і у витягу із ЄРДР, а місце його вчинення різниться у витягу із ЄРДР та у заяві про вчинене кримінальне порушення від 23.09.2014 року.

Натомість як час та місце вчинення злочину відповідно до п.1 ч.1 ст.91 КПК України також підлягають доказуванню.

Покази потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_28 не підтверджують пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення, оскільки ці учасники процесу вказували про наявність тілесних ушкоджень на правій, а не на лівій нозі, як вказано в обвинувальному акті та у висновках експертиз. Натомість як на підставі висновків експертизи відповідно до п.2 ч.2 ст.242 КПК можуть бути встановлені тяжкість та характер тілесних ушкоджень.

Таким чином, доказів, які б підтвердили вину обвинуваченої ОСОБА_8 , - суду надано не було.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно вимог ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.12 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

У п.25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) від 13 січня 2005 року зазначається, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб при виконанні своїх обов`язків судді не починали розгляд із впевненістю в тому, що обвинувачений вчинив відповідне правопорушення; тягар доказування лежить на стороні обвинувачення, та будь-який сумнів тлумачиться на користь обвинуваченого. Для того, щоб обвинувачений міг підготуватися та здійснити свій захист належним чином, сторона обвинувачення має повідомити йому докази, достатні для визнання його винним (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain), пункт 77).

Суд, дослідивши всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку не доведена участь обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за яким їй пред`явлено обвинувачення, а тому її слід виправдати з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою.

З огляду на положення ч.3 ст.129 КПК України про те, що у разі виправдання обвинуваченого у разі його непричетності до вчинення кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду підлягає залишенню без розгляду цивільний позов та уточнений цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , в якому вона просила стягнути з ОСОБА_8 11476,54 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.373-374, 376 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

Обвинувачену ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за пред`явленим їй обвинуваченням за ч.1 ст.125 КК України визнати невинуватою та на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, за яким їй було пред`явлено обвинувачення.

На підставі ч.3 ст.129 КПК України у зв`язку із виправданням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення, - залишити без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_8 11476,54 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а виправданою в той же строк з дня вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано, - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя

Вознесенського міськрайонного суду (підпис) ОСОБА_1

Згідно оригіналу: Суддя: