АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006585, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 рокуОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2015 року, та ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді 3 років 8 місяців позбавлення волі.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 18 липня 2017 року.
Обвинуваченого ОСОБА_6 взято під варту в залі суду.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин, без мети збуту, вчиненому повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 309 КК України, за таких обставин.

23 травня 2017 року, приблизно о 13 год. 40 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку 23-В по вул. Милославська в м. Києві, знайшов, тим самим повторно, незаконно придбав для особистого вживання без мети збуту поліетиленовий пакет, в якому знаходилась психотропна речовина - амфетамін, масою 0,214 г. Усвідомлюючи, що дана речовина є психотропною, обвинувачений ОСОБА_6 підняв вищевказаний пакет та почав повторно, незаконно зберігати при собі для власного вживання без мети збуту.
Цього ж дня приблизно о 01 год. 00 хв., знаходячись на 7 поверсі будинку № 23-В по вул. Милославській в м. Києві, обвинувачений ОСОБА_6 був затриманий працівниками поліції, та в ході проведення поверхневого огляду останнього в присутності понятих у ОСОБА_6 виявлено та вилучено з рук прозорий поліетиленовий пакет, в якому знаходилась психотропна речовина - амфетамін, масою 0,214 г., який останній повторно, незаконно придбав та зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.
Не погодившись з вищевказаним вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 07 серпня 2017 року подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, 15 серпня 2017 року надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , підписана також його захисником ОСОБА_7 , в якій він просив скасувати вирок суду першої інстанції, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

У апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник зазначали, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України та підлягав поверненню прокурору, оскільки він складений слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 та прокурором Київської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 , у той час як положення ч. 1 ст. 291 КПК України не передбачає спільного складення обвинувального акту і слідчим і прокурором.
У реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначені дата та час проведення процесуальних дій.
Крім того, постановою слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_10 від 25 травня 2017 року у кримінальному провадженні призначено судову експертизу, однак згідно даних реєстру досудового розслідування, постанову про призначення групи слідчих прийнято 21 червня 2017 року, а тому висновок експерта №11-2/3895 є недопустимим доказом, так як вказана експертиза проводилась на підставі постанови, прийнятої неуповноваженою особою.
Також апелянти посилались на те, що підготовче судове засідання не фіксувалось технічними засобами, оскільки, як убачається з журналу судового засідання, воно тривало всього 01 хв. 28 сек., а суд перебував у нарадчій кімнаті 9 секунд. При цьому, згідно даних журналу судового засідання, судом об 11 год. 37 хв. оголошено ухвалу про призначення справи до судового розгляду цього ж дня на 11 год. 30 хв.
Судом першої інстанції проведено підготовче судове засідання та судовий розгляд в один день, без проведення дій, необхідних для підготовки судового розгляду та за відсутності заяви обвинуваченого про розгляд кримінального провадження у більш короткі строки, що на думку апелянтів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обгрунтоване рішення.
Обгрунтовуючи невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апелянти зазначали, що згідно викладених судом першої інстанції фактичних обставин справи, 23 травня 2017 року приблизно о 13 год. 40 хв. ОСОБА_6 знайшов поліетиленовий пакет з психотропною речовиною. При цьому, як вказано у вироку, ОСОБА_6 23 травня 2017 року о 01 год. 00 хв. був затриманий працівниками поліції, та у ході огляду у нього було вилучено поліетиленовий пакет з психотропною речовиною, тобто ОСОБА_6 затримано із психотропною речовиною до моменту її придбання.
Інші сторони кримінального провадження вирок суду не оскаржували у апеляційному порядку.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції та апеляційна скарга обвинуваченого та його захисника підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні докази і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Забезпечення обвинуваченому права на захист згідно з п. 5 ч. 1 ст. 129 Конституції України є основною засадою судочинства, а відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України, віднесено до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати зміст та форма кримінального провадження.
У ст. 20 КПК України закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, сліпі, глухі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад забезпечується обов`язкова участь захисника.

Проте судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону не виконані.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_6 здійснював свій захист самостійно. Дані про призначення останньому судом першої інстанції захисника у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Згідно наявної у матеріалах кримінального провадження довідки №380091 від 30 травня 2017 року Київської міської наркологічної клінічної лікарні "Соціотерапія", ОСОБА_6 з 11 липня 2009 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом із діагнозом "розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин, синдром залежності"/а.с.к.п. 21/.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Наведене дає підстави вважати, що ОСОБА_6 , маючи розлади психіки і поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин, не міг у повній мірі реалізовувати свої права і належним чином самостійно здійснювати захист у кримінальному провадженні.

Дотримання конституційних засад права на правову допомогу є гарантією справедливого судового розгляду, а їх нехтування означає, що судове рішення постановлено без дотримання приписів статті 370 КПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підставою для його скасування.

Таким чином, судовий розгляд кримінального провадження проведено за відсутності захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , участь якого була обов`язковою, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції.
Крім того, колегією суддів встановлено і інші істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень п. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який фактично є основою для захисту обвинуваченого в суді. При цьому, у разі визнання особи винуватого, мотивувальна частина вироку має містити відповідно до п. 2 ч. З ст. 374 КПК України, зокрема, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.
Однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є негайна і детальна проінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Суд має схилятись до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття звинувачення в тексті ст. 6 п. 1 Конвенції. Суд покликаний бачити, що приховано за зовнішньою стороною справи і досліджувати реалії процедури, що розглядається (справа Девеер проти Бельгії).
Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту (справа Маттоціа проти Італії).
Надання повної та детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду та має розглядатись у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллас проти Угорщини»)

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії»).
Проте, вказані вимоги КПК України та практики Європейського суду з прав людини у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 не дотримані.
У відповідності до ст. 293 КПК України, одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що дані обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0006585 не відповідають даним наданого у судовому засіданні під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні.
Так, при викладі фактичних обставин та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК України у обвинувальному акті, який вручений органом досудового розслідування у порядку ст. 293 КПК України захиснику обвинуваченого, відсутня вказівка на таку кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, як повторність.
Така невідповідність змісту наявного у матеріалах справи обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 даним обвинувального акту, який був вручений стороні захисту, на переконання колегії суддів, унеможливлює сприйняття стороною захисту обсягу та змісту висунутого особі обвинувачення та позбавляє обвинуваченого можливості ефективно здійснювати свій захист.
Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема, принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, та порушує права обвинуваченого на захист.
Ухвалюючи відносно ОСОБА_6 обвинувальний вирок за ч. 2 ст. 309 КК України, суд першої інстанції на зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону увагу не звернув.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, обумовленого проведенням судового розгляду кримінального провадження одразу після прийняття у підготовчому судовому засіданні рішення про призначення справи до розгляду.

Так, відповідно до положень пунктів 1, 3, 5 ч. 2 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання, з метою підготовки до судового розгляду суд: визначає дату та місце проведення розгляду, з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду
Відповідно до ст. 316 КПК України, після завершення підготовки до судового розгляду суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду. Судовий розгляд має бути призначений не пізніше десяти днів після постановлення ухвали про його призначення.
Згідно частин 1, 6 ст. 28 КПК України, розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.
Як убачається з даних журналу підготовчого судового засідання, 18 липня 2017 року судом першої інстанції проведено підготовче судове засідання, з проголошенням об 11 год. 38 хв. ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 18 липня 2017 року про призначення судового розгляду у відкритому судовому засіданні цього ж дня об 11 год. 30 хв. (а.с.к.п.14-15).
При цьому, зі змісту вказаної ухвали убачається, що питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді, та про вчинення інших дій, необхідних для підготовки до судового розгляду, судом не вирішувалось, наявність обставин, що обумовлюють необхідність призначення судового розгляду в такі короткі строки, а також згода обвинуваченого ОСОБА_6 щодо здійснення кримінального провадження у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, не з`ясовувалась.
За встановлених вище обставин, та за відсутності згоди обвинуваченого на проведення судового розгляду у більш короткі строки, проведення судового розгляду відразу після прийняття рішення про його призначення призвело до обмеження обвинуваченого в реалізації його права на захист, та не забезпечило його можливості особисто обстоювати свої інтереси у кримінальному провадженні всіма доступними засобами і способами, або скористатися допомогою захисника, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону і тягне за собою скасування вироку.
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на відсутність фіксування технічними засобами підготовчого судового засідання, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, які містять технічний носій інформації з зафіксованим на ньому перебігом підготовчого судового засідання від 18 липня 2017 року.
Доводи апеляційної скарги про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону через прийняття до розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 , який підлягав поверненню прокурору через невідповідність вимогам ст. 291 КПК України з тих підстав, що він складений слідчим Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 та прокурором Київської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 , у той час як положення ч. 1 ст. 291 КПК України не передбачає спільного складення обвинувального акту і слідчим і прокурором, а також через відсутність у реєстрі матеріалів досудового розслідування вказівки на дати та час проведення процесуальних дій, не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки наведені обставини не тягнуть за собою у відповідності до ст. 314 КПК України повернення обвинувального акту прокурору.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, а тому вирок суду першої інстанції відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412, п. 4 ч. 2 ст. 412,та ст. 415 КПК України підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
При новому розгляді даного кримінального провадження суд першої інстанції має усунути вищезазначені недоліки, здійснити розгляд згідно з вимогами розділу 4 КПК України, та реалізацією права обвинуваченого на захист, і за результатами судового розгляду постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції, яким до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та взято під варту, скасовано з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, вирішуючи у порядку ч. 3 ст. 419 КПК України питання про запобіжний захід обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Колегією суддів враховуються обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, беручи до уваги в сукупності обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив злочин у період іспитового строку, має постійне місце проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом "Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин", на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, згідно характеристики за місцем проживання - скарг від сусідів та мешканців не надходило, не працює, не одружений.
З урахуванням наведених обставин, колегія суддів з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, вважає необхідним обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням йому у відповідності до ст. 182 КПК України розміру застави.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення запобігання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Керуючись статтями 182, 183, 404, 405, п. 6 ч. 1 ст. 407, п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412, п. 4 ч. 2 ст. 412, ст. 415, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 16 год. 00 хв. 27 вересня 2017 року по 16 год. 00 хв. 25 листопада 2017 року включно.
Визначити ОСОБА_6 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 32 000 (тридцять дві тисячі) гривень у національній грошовій одиниці.
Застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Апеляційного суду міста Києва (м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, код ЄДРПОУ суду 02894757, банк ДКСУ в місті Києві, код ЄДРПОУ ДКСУ - 37993783, МФО - 820172, реєстраційний рахунок - 5850).

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_6 у разі внесення застави наступні обов`язки:
- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за першою вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити 2-х місячний термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, з дня внесення застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному в даній ухвалі розмірі оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави на розрахунковий рахунок Апеляційного суду міста Києва, має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» негайно має здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_6 з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_6 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3