"13" листопада 2017 р. Справа № 363/1662/17
УХВАЛА
Іменем України
13 листопада 2017 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000036 щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 366 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду за участю його сторін зазначених в обвинувальному акті. Підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Обвинувачений та його захисник клопотали про повернення обвинувального акту, оскільки висунуте обвинувачення є неконкретним та незрозумілим, без встановлення необхідних обставин його вчинення, коли редакція ч. 1 ст. 366 КК України з 2009 року по 2014 рік п`ять разів зазнавала змін, посилання на яку в обвинуваченні здійснено всупереч вимог ст. 5 КК України, без визначення конкретної редакції статті, яка інкримінується обвинуваченій. Також з порушенням вимог ч. 3 ст. 285 КПК України обвинуваченій не роз`яснено як суть обвинувачення, так і наявні підстави звільнення від кримінальної відповідальності згідно ст. 49 КК України.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Так, зміст обвинувачення зводиться до того, що ОСОБА_4 , обіймаючи посаду землевпорядника Хотянівської сільської ради й будучи обізнаною з порядком та умовами надання у використання та передачі у власність земельних ділянок в садових товариствах, проігнорувала факт територіального знаходження певної (належно невизначеної) земельної ділянки за межами Хотянівської сільської ради й 23.11.2011 року видала довідку, що давала право набути у власність земельну ділянку ОСОБА_6 .

Формулюючи обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК України, орган досудового слідства не встановив і не зазначив подію вчиненого злочину, об`єктивну та суб`єктивну його сторону не виклав.

Зокрема в обвинувальному акті не встановлено і не зазначено:

коли, в який період часу, яку посаду обіймала ОСОБА_4 ;

в чому полягали покладені на неї посадові обов`язки, за якими встановлено здійснення нею організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій;

які саме з цих функцій, використано нею при вчинені інкримінованих дій;

в чому конкретно полягає вчинене нею протиправне, кримінально-каране діяння;

які конкретно вчинено нею дії або бездіяльність;

за якими ознаками згадувана в обвинуваченні довідка вважається офіційним документом;

коли, в який час, де, в якому місці, за яких обставин, у який спосіб, внаслідок яких саме дій, вчинено службове підроблення;

коли, в який спосіб, в якому місці, внаслідок яких дій виготовлено, складено та видано підроблений документ;

які саме в ньому відомості є заздалегідь недостовірними;

яка визначена законом форма передбачена для виданої довідки, які реквізити в ній зазначено (підпис, печатка, офіційний бланк тощо, коли в обвинуваченні визначено лише те, що згадана довідка містить підпис ОСОБА_4 );

яка форма вини особи, яка мета й мотиви вчинення дій інкримінованих обвинуваченій.

Разом з тим конкретна редакція ч. 1 ст. 366 КК України, з огляду на неодноразові зміни законодавцем цієї норми, в обвинуваченні всупереч вимог ст. 5 КК України не викладена.

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Аналізуючи обвинувальний акт, суд доходить висновку, що наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності не дають повного уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не дає можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, як про це зазначено Верховним Судом України в постанові від 24.11.2016 року в справі № 5-328кс16.

Розглядаючи вказаний обвинувальний акт, суд застосовує цей правовий висновок, де вказано, що у міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладені чітко і конкретно.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України). За змістом вимог ст. 338 КПК України тільки прокурор вправі змінити обвинувачення в суді і лише в разі встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Це є правом, а не обов`язком прокурора.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим

У той же час слушними є доводи сторони захисту й про порушення вимог ч. 3 ст. 285 КПК України, в частині не роз`яснення особі підстав для звільнення від кримінальної відповідальності згідно ст. 49 КК України.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

З названих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000036 щодо ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 366 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя