Справа 359/3035/13-к
№1-КП/359/1/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2015 року

головуючого ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2

судді ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

за участю захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

за участю обвинувачених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бориспіль під час ення документів, заявлене захисником ОСОБА_6 клопотання про визнання недопустимими доказами: протоколу обшуку від 03.10. 2012 р. складений на підставі постанови Соломянського районного суду м. Києва від 28.09.2012 р., та висновку експерта № 11-26 від 01.11.2012 р. та додаток № 1 (ілюстрована таблиця) до нього, суд -

встановив:

В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних порушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. З ст. 305, ч. 2 ст.15, ч. З ст.307 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 27, ч. 3 ст.305, ч. 2 ст.15, ч. 3 ст. 307 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст.305, ч. 2 ст.15. ч.3 . ч. 1 ст.309 КК України.

В процесі розгляду кримінального провадження, на стадії дослідження доказів поданих прокурором в порядку ст. 363 КПК України, захисник ОСОБА_6 заявив клопотання про очевидно недопустимими та такими, що здобуті з істотним порушенням прав людини та громамадянина - обвинуваченого ОСОБА_9 , документи-докази, які в процесі детально досліджувалися судом, а саме: протокол обшуку від 03.10.2012 р. (т.3 а. с. 228-230) та висновок експерта № 11-26 від 01.11.2012 р. (т. 3 а. с. 218-221).

Відповідно до ч. 3 ст. 89 КПК України (в редакції 2012 р.). сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими.

Із тексту, заявленого захисником ОСОБА_6 клопотання вбачається, що він посилається на очевидну недопустимість заявлених ним доказів, а також на істотні порушення прав людини і основоположних свобод обвинуваченого ОСОБА_9 .

В судовому засіданні ОСОБА_6 зазначив, що протокол обшуку від 03.10.2012 р., був складений з істотними порушеннями норм КПК в редакції 1960 р., які згідно п.8 перехідних положень чинного КПК діяли на той момент. Також, послався на ч. 5 ст. 177 КПК України (в редакції 1960 року), відповідно до якої обшук житла чи іншого володіння особи, за винятком невідкладних випадків, проводиться лише за вмотивованою постановою судді. Так, суддею ОСОБА_12 Солом`янського районного суду м. Києва було винесено постанову від 28.09.2012 р. якою задоволено подання старшого слідчого відділу Управління СБ України в Київській області старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_13 про проведення обшуку за місцем реєстрації та постійного проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до форми № 3 обвинувачений ОСОБА_9 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Як установлено в судовому засіданні та не спростовується сторонами кримінального провадження ОСОБА_9 зареєстрований, та проживав протягом 2012 року за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому дозвіл на обшук на підставі вищевказаної постанови Соломянського районного суду м. Києва від 28.09. 2012 року було надано судом за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично обшук було проведено слідчим за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, проведення обшуку 3.10. 2012 року відбулося без попереднього дозволу суду, як встановлено в ч. 5 ст. 177 КПК України (в редакції 1960 року), та з порушенням його суттєвих умов, встановлених в ч. 1 ст. 60 КПК України (в редакції 1960 р.).

Захисник ОСОБА_6 , також просив суд визнати не допустимим висновок експерта №11-26 від 01.11.2012 р. та додаток № 1 (ілюстрована таблиця) до нього, посилаючись на те, що даний доказ, був отриманий на підставі слідчих дій (обшуку квартири від 03.10.2012 р.) які були проведені в незаконний спосіб, та внаслідок цього, експерт який проводив дослідження, керувався очевидно недопустим доказом, а від так, висновок експерта № 11-26 від 01.11.2012 р. та додаток № 1, також має бути визнаний судом недопустимим.

Підсумовуючи заявлене клопотання, ОСОБА_6 зазначив, що по двох доказах, які він просить суд визнати недопустимими вбачається порушення конституційних прав та свобод ОСОБА_9 та процесуального порядку отримання даного доказу, під час повторного проведення обшуку в його житлі 3.10.2012 року, оскільки дозволу на проведення такого обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , суд не надавав. Враховуючи, що вказане приміщення є житловим, то проведення обшуку у ньому можливе за вимогами КПК України (в редакції 1960 року), лише на підставі постанови суду. Однак в постанові суду містились істотні порушення, які не давали права на обшук житлового приміщення обвинуваченого ОСОБА_9 . Також, захисник посилався на ст. 9, ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Обвинувачений ОСОБА_9 повністю підтримав клопотання свого захисника ОСОБА_6 , окрім цього звернув увагу суду на наступні обставини.

Не за довго до проведеного обшуку 03.10.2012 р. в його квартирі за адресою АДРЕСА_2 вже проводився обшук на предмет виявлення наркотичних засобів та інших предметів та документів, які мають значення для встановлення істини по даній справі. Так, на підставі постанови від 23.08.2012 р. Солом`янського районного суду м. Києва судом було надано дозвіл на обшук його квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до протоколу обшуку від 28.08.2012 р. жодних наркотичних засобів та психотропних речовин, під час проведення першого обшуку у нього в квартирі АДРЕСА_3 , співробітниками СБУ знайдено не було. Він затримувався та перебував під вартою, по даній справі, і на той момент був відпущений судом під заставу з покладенням на нього певних обов`язків. Порушувати закон, знаючи, що триває судове слідство та збираються докази стосовно пред`явленого йому обвинувачення, для нього не мало жодного сенсу, та було би просто нелогічною, з його боку, поведінкою. Також, зазначив, що він ніколи не зберігав жодних наркотичних засобів у себе вдома за адресою: АДРЕСА_2 . Йому також не відомо хто такий гр. ОСОБА_14 , про якого йдеться в постанові від 28.09.2012 р. який нібито мав завезти на територію України кокаїн. По факту обшуку 03.10.2012 р. наголошував, що знайдені у нього в коридорі, при вході, у чорній парасольці, що висіла на ручці дверей, наркотичні засоби йому умисно підкинули. Хто конкретно це зробив він не бачив.

Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також їх захисники ОСОБА_15 , ОСОБА_16 підтримали клопотання захисника ОСОБА_6 та вважали за можливе його задовольнити.

Прокурор заперечував стосовно задоволення заявленого клопотання, оскільки на його думку протокол обшуку від 03.10.2012 р., проведений на підставі постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 28.09.2012 р., та висновок експерта № 11-26 від 01.11.2012 р. з додатком №1 до нього, є належними і допустимими доказами по даному кримінальному провадженню. Невідповідність адреси обвинуваченого ОСОБА_9 , яка зазначена в постанові Солом`янського районного суду м. Києва від 28.09.2012 р. є суто технічною помилкою, яка не тягне за собою наслідку визнання протоколу обшуку від 03.10.2012 р., та висновку експерта недопустимими. Вказав, що обшук був проведений без порушень КПК (в редакції 1960 року). Також зазначив, що ст. 89 KHK України (в редакції 2012 р) не дає процесуальної можливості вирішити питання про визнання доказів не допустимими, саме на даній стадії кримінального провадження, та керуючись ч.1 ст. 89 (в редакції 2012 р.) суд вирішує питання допустимості доказів в нарадчий кімнаті під час ухвалення судового рішення, тому таке питання має бути вирішено вже при ухваленні вироку. Вважав, що в порядку ч. 3 ст.358 ( в редакції 2012 р.) КПК України при виникненні сумніву у достовірності даних доказів необхідно допитати свідків і експерта.

Вислухавши думку всіх учасників кримінального провадження та заперечення прокурора з приводу заявленого клопотання, детально вивчивши матеріали оспорюваних документів, звертаючи увагу на ті обставини і моменти які можуть вказувати на недопустимість даних доказів, вивчивши наявні в розпорядженні суду інші матеріали кримінальногопровадження, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що докази які просить визнати не допустимими ОСОБА_6 були отриманні в період дії КПК (в редакції 1960 року).

Виходячи з вище зазначеного, відповідно до п. 8 перехідних положень чинного КПК України, допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності. Тому, вказані спірні докази досліджуються на предмет допустимості в порядку КПК (в редакції 1960 року) якій діяв на той час, але за процесуальними вимогами кримінального закону якій діє на момент розгляду заявленого клопотання.

Так, процедура розгляду заявленого клопотання передбачена ст. 5 чинного КПК якою обумовлено дія кодексу в часі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Згідно ч. 2. ст. 5 КПК України допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання. Про допустимість доказів та визнання їх недопустимими йдеться у ст. 86-90 КПК України (в редакції 2012 р). Якщо під час кримінального провадження змінюється кримінально процесуальний закон, який встановлює нові правила збирання доказів, допустимість доказів визначається положенням КПК, які були чинними на момент їх отримання.

У частині 1 ст. 89 КПК (в редакції 2012 р. вказується), що питання допустимості доказів вирішується під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 369 КПК (в редакції 2012 р.) до судових рішень відносять ті, у яких: 1) суд вирішує обвинувачення по суті у формі вироку; 2) вирішуються інші питання які виключаються у формі ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 КПК України (в редакції 2012 р.) сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК (в редакції 2012 р.) вказується, що у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду, суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Це розширює змагальні можливості учасників процесу.

Захисник ОСОБА_6 посилається на очевидну недопустимість заявлених ним доказів, а також на істотні порушення прав людини і основоположних свобод обвинуваченого ОСОБА_9 .

Очевидна недопустимість доказу може бути встановлена лише в процесі судового розгляду, а наслідком відповідної процедури має бути ухвала суду, постановлена в судовому засіданні при визнанні доказу очевидно недопустимим. Очевидна недопустимість може бути встановлена як на початку дослідження доказу, так і на будь - якому етапі його аналізу.

Таким чином, суд не погоджується з прокурором, стосовно процесуального моменту вирішення заявленого захисником клопотання, та вважає, що прокурор плутає та не розрізняє такі поняття, як: - "безумовно недопустимі докази" з "умовно недопустимими", а також "очевидну недопустимість доказів", яка регулюється ст. 89 КПК України (в редакції 2012 р.) виникненням "сумніву у достовірності даних доказів," яке регулюється ч. 3 ст. 358 КПК України (в редакції 2012 р.)

Аналіз ст. 89 КПК (в редакції 2012 р.) дозволяє дійти висновку, що законодавець познаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Тому, це не означає, що визнання доказів недопустимими повинно відкладатися до постановления вироку ст. 374 КПК України (в редакції 2012 р).

Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК.

Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедура отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнана його недопустимим. і

Наприклад, протоколи складені при здійсненні слідчих (розшукових) дій, які потребують попереднього дозволу суду, та без такого дозволу вважаються істотним порушенням прав людини і основоположних свобод (п.1 ч. 2 ст. 87 КПК в ред. 2012 р.)

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Наприклад, протокол обшуку, у випадку якщо він проведений за участю в житлі понятих, які при цьому постійно не знаходилися на місці факти проведення обшуку.

Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Судом встановлено, дві очевидні та безумовні обставини для всіх учасників судового провадження, які ніким не оспорюються, в тому числі і прокурором.

По-перше те, що фактичний обшук квартири ОСОБА_9 відбувся за адресою: АДРЕСА_2 ., та по-друге те, що факт дозволу на обшук було надано суддею Солом`янського районного суду м. Києва у постанові від 28.09.2012 р. за адресою АДРЕСА_1 . На підставі якої і був проведений обшук в квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 5 ст. 177 КПК України (в редакції 1960 року) обшук житла чи іншого володіння особи, за винятком невідкладних випадків, проводиться лише за вмотивованою постановою судді. При необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором звертається з поданням до судді за місцем проведення слідства.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України (в редакції 1960 р.) доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 28.03.2008 року "Про деякі питання застосування судами України законодавства при дачі дозволів на тимчасове обмеження окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина" під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, дізнання і досудового слідства зазначено, що у постанові про проведення обшуку повинно бути зазначено назву і склад суду, який розглянув подання; дані про особу, яка внесла подання; відомості про особу, в житлі чи іншому володінні якої необхідно провести обшук; точну адресу житла чи іншого володіння, якщо це автомобіль, то необхідно вказати марку автомобіля та державний реєстраційний номер; а також дані, на підставі яких суд дійшов висновку про необхідність проведення обшуку в житлі чи іншому володінні конкретної особи.

За таких обставин, з цього вбачається , що відбулось безспірне та очевидне порушення ст.ст. 65, 177 КПК (в редакції 1960 р.). Постановою суду від 28.09.2012 р., було надано дозвіл на обшук квартири АДРЕСА_4 без такого дозволу, що не відповідає вимогам КПК (в редакції 1960) року. В наслідок чого дані докази були отримані з порушеннями, що стало підставою для визнання їх очевидно недопустимими доказами, згідно з вимогами ст. 89 КПК України (в редакції 2012 р.), а саме протоколу обшуку від 03.10.2012 р., який був складений слідчим після проведення обшуку.

Прокурор же, посилаючись на необхідність допиту понятих в якості свідків, по спірному протоколу обшуку від 03.10.2012 р. помилково змішує поняття: "умовно недопустимих доказів" "з поняття: "очевидно недопустимими доказами", які за своєю очевидністю не потребують додаткового підтвердження. Також прокурор помилково посилається на ч. 3 ст. 358 КПК України ( в редакції 2012 р.), так як сумнівів у достовірності протоколу обшуку від 03.10. 2012 р. та висновку експерту з додатком № 1 від 01.11.2012 р., не виникає у жодного учасника кримінального провадження. Вказані документи відповідають дійсності, тому прокурор помилково вважає, що необхідно допитати в якості свідків понятих та експерта для з`ясування достовірності спірних доказів.

Суд має усувати із процесу доказування ті докази які мають очевидні ознаки недопустимості. У зв`язку з чим немає потреби досліджувати інші докази, допитувати свідків, експертів, оскільки у такому випадку змішуються різні поняття - законність отримання доказів та їх достовірність, - що означає відповідність їх дійсності. Таким чином, допустимість доказів є не тільки гарантією їх достовірності, а й має забезпечувати дотримання прав учасників процесу в ході проведення слідчих дій при обшуку та при дослідженні інших доказів.

Важливим є те, що недопустимість вище вказаних доказів є очевидною, та не потребує додаткового підтвердження чи спростування заявлених у клопотанні захисником обставин. Тому в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України (в редакції 2012 р.), відхилення судом клопотання прокурора стосовно допиту в якості свідків - понятих по спірному протоколу обшуку та експерта який проводив експертизу, у конкретно даному випадку не тягнуть за собою недослідженості обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Слід зазначити, що доказами у кримінальному провадженні згідно з ст. 65 КПК України (в редакції 1960 р.) є фактичні данні, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколом слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

Згідно з ст. 85 КПК (в редакції 1960 р.) в протоколі про кожну слідчу дію повинні бути зазначенні: місце і дата його складання; посади і прізвища осіб, що проводять дію; прізвища осіб які брали, участь у проведенні слідчої дії, адреси цих осіб; роз`яснення їх прав і обов`язків: зміст проведеної слідчої дії, час її початку і закінчення; всі істотні для справи обставини, виявлення при виконанні даної слідчої дії.

Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом та свідчить, що відомості, матеріали, речові докази та інші фактичні докази отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК (в редакції 2012 р.), тягне за собою неможливість дослідження такого доказу, або припинення його дослідження в судовому засіданні, та визнання недопустимим.

Твердженням прокурора, що помилка в спірній постанові є суто технічною та не має за собою наслідку визнання зазначених документів-доказів недопустимими, не відповідає кримінально процесуальному закону, а навпаки порушує його. За таких обставин суд категорично не може погодитись з позицією прокурора та вважає її помилковою.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КПК (в редакції 1960 р.) експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 КПК (в редакції 1960 р.) висновок експерта для особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора і суду не є обов`язковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Судом встановлено, три очевидні та безумовні обставини для всіх учасників судового провадження, які ніким не оспорюються, в тому числі і прокурором, по - перше, що в даному висновку експерта від 01.11.2012 р., встановлено, що в ході проведення обшук за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , (т.3 а.с.218) було знайдено та вилучено 2 профальговані пакетики з вмістом порошкоподібної речовини білого кольору які в подальшому були предметом дослідження експертів на наявність в них речовин обіг яких заборонено.

По - друге те, що факт дозволу на обшук було надано суддею Солом`янського районного суду м. Києва у своїй постанові від 28.10.2012 р. за адресою: АДРЕСА_1 .

По - третє те, що фактичний обшук квартири ОСОБА_9 відбувся за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином, дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 ., суд не надав. Вказане приміщення є житловим, та проведення обшуку у ньому можливе за вимогами КПК України (в редакції 1960 р.) лише на підставі постанови суду з відповідним дозволом.

Докази, отримані шляхом проведення процесуальних дій, не передбачених законом в усіх випадках визнаються недопустимими. Підставою для визначення доказів недопустимими є порушення права учасників кримінального провадження. Порушення гарантій отримання доказів передбачено ст. ст. 28-32, ст. 55-57, ст. 59, ст. 62-64 Конституції України, міжнародними договорами щодо свободи людини і громадянина, особистої недоторканості, недоторканості житла й іншого володіння особи є безумовною підставою визнання доказів недопустимими.

Отже, суд вважає, що даний доказ є недопустимим так як предмет його дослідження отриманий внаслідок численних порушень КПК України (в редакції 1960 р.), які перебували до його отримання і як наслідок вище вказаних процесуальних порушень, та Конституційних порушень прав і свобод обвинуваченого ОСОБА_9 , має бути також визнаним очевидно недопустимим. Хоча даний висновок експерта від 01.11.2012 р. і вважається достовірним доказом, але разом з цим предмет його дослідження (2 профальговані пакетики з вмістом порошкоподібної речовини білого кольору) отриманий в незаконний спосіб, що виключає можливість допустимості даного доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України (в редакції 2012 р.) зазначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування слідчий інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язкові надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства

Частиною 5 ст. 9 КПК України встановлено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конституція України встановлює, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. У ч. 2 ст. З Конституції України зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і заперечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p. у визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом і застосування презумпції невинуватості, Аналогічні гарантії містить і Міжнародний пакт про громадянські та політичні права 1966 p., ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української PCP від 19 жовтня 1973 р. № 2148- УШ.

Водночас у ч. 3 ст. 62 Конституції закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р.- №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначає, що "докази мають визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою важеною на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Таким чином, вбачається порушення конституційних прав та свобод ОСОБА_9 під час проведення обшуку в його житлі 3 жовтня 2012 року, оскільки дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , суд не надавав. Враховуючи, що вказане приміщення є житловим, то проведення обшуку у ньому можливе за вимогами КПК України (в редакції 1960 року) лише на підставі постанови суду.

На підставі викладеного, керуючись п. 8 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012року), ст. 65, ст.75, ст. 85, ч. 5 ст. 177 КПК України (в редакції 1960 р.), ст. 89 КПК України (в редакції 2012 р.) положеннями ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 1 листопада 1996 р., п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 28.03.2008 р., суд -

УХВАЛИВ :

Клопотання захисника ОСОБА_6 стосовно очевидної недопустимості зазначених ним доказів по кримінальному провадженню № 1-КП/З59/5/2014 - задовольнити.

Визнати очевидно недопустимим доказом - протокол обшуку від 03.10.2012 p., проведений на підставі постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 28.09.2012 р. (т.3 а.с. 228-230);

Визнати очевидно недопустимим доказом - висновок експерта № 11-26 від 01.11.2012 р. та додаток №1до нього (т.3 а.с.218-221).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2