АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1500/17 Справа № 179/276/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

представника потерпілих ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000671, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_11 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.06.2017 року щодо

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Магдалинівка Дніпропетровської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати дії його підзахисного за ст. 118 КК України і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В своїх апеляційних скаргах, що є ідентичними за змістом та вимогами, потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 просять оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати через м`якість призначеного судом покарання, ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, стягнути з останнього на користь ОСОБА_13 спричинену моральну шкоду у розмірі 547 500 гривень.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_14 , просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_12 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення у цьому кримінальному провадженні з 30 жовтня 2015 року по 15 квітня 2016 року та з 9 вересня 2016 року по день ухвалення вироку - 20 червня 2017 року із розрахунку два дні позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_12 , залишено без змін до набрання вироком законної сили, вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволено частково, стягнуто на її користь 250.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_12 визнано винним та засуджено за те, що він за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 30 жовтня 2015 року, приблизно о 14 годині 45 хвилин, перебував на околиці с. Топчино Магдалинівського району, Дніпропетровської області, на проїжджій частині дороги, на відстані приблизно 58 метрів від електричної опори Л-4 223, де на ґрунті неприязних стосунків, що склалися в результаті раптової сварки з ОСОБА_16 та конфлікту між ОСОБА_17 і ОСОБА_7 з приводу спилювання деревини, в нього виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_16 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи те, що постріл в людину з рушниці дробовим зарядом з малої відстані спричинить її смерть, передбачаючи настання смерті ОСОБА_16 , здійснив один постріл з мисливської рушниці МР-153 № НОМЕР_1 в область тулубу останнього, чим заподіяв йому проникаюче вогнепальне сліпе шротове поранення черева з пошкодженням аорти, кишковика, брижі, від чого настала його смерть. Згідно висновку експерта №Е 129 від 31.10.2015 р. дане пошкодження прижиттєве, виникло безпосередньо перед настанням смерті, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_16 настала в результаті вогнепального проникаючого сліпого шротового поранення черевної порожнини з пошкодженням аорти і кишковика, що ускладнилось гострою крововтратою.

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 115 к України за ознаками умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_11 , що діє в інтересах ОСОБА_12 , вказує, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає зміні, оскільки під час судового розгляду та при його ухваленні було допущено низку порушень, які є підставою для скасування або зміни судового рішення, а саме мають місце неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильне застосування законодавства України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що під час досудового слідства та судового розгляду ним було заявлено низку клопотань, проте всі вони були безпідставно відхилені. Крім того, суд послався у вироку на речові докази, які ним безпосередньо не досліджувалися - рушниці, гільзи, мобільний телефон, одяг тощо.

Посилається на безпідставність висновків суду про те, що в руках загиблого ОСОБА_16 на час здійснення обвинуваченим пострілу не було викрутки, оскільки згідно показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_20 перед початком інциденту загиблий ремонтував пилку саме за допомогою викрутки.

Вказує, що висновки суду про те, що третій постріл було зроблено з рушниці ТОЗ-34Р ОСОБА_21 , а також що обвинувачений ОСОБА_12 свідомо розрядив та витер рушниці, є припущеннями суду, що не мають об`єктивного підтвердження.

Крім того зазначає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме показання обвинуваченого ОСОБА_22 та свідка ОСОБА_17 щодо фактичних обставин події, оцінивши їх критично як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_12 кримінальної відповідальності. Разом з тим, ці показанням узгоджуються з висновком експерта № ДЕ 129/2 від 09.02.2016 р., згідно якому вогнепальне поранення ОСОБА_23 було заподіяне коли він був повернутий лівим боком до стрільця, в той час як згідно розташуванню учасників події на момент її початку, відносно якого показання всіх очевидців співпадають та сумнівів воно не викликає, загиблий ОСОБА_16 , прямуючи на допомогу батькові, повинен був розташуватися правим боком до стрільця ОСОБА_12 . Сторона захисту звертала увагу суду на неможливість отримання ним за таких обставин поранення у лівий бік, втім аналіз та оцінка цим доводам надані не були.

Вказує, що показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_7 в суді істотно відрізняються від їх показань, наданих у межах слідчого експерименту, втім всі ці докази покладені в основу вироку.

На думку захисника, у ОСОБА_12 були достатні підстави вважати, що існує загроза заподіяння тяжких тілесних ушкоджень спочатку його брату ОСОБА_24 , а потім і йому особисто зважаючи на те, що загиблий ОСОБА_16 , який мав зріст 190 см та вагу близько 120 кг, а також тримав у руках небезпечне знаряддя - викрутку, своїми висловлюваннями та діями виказував явну агресію проти них, а саме почав наближатися до ОСОБА_12 , погрожуючи завдати удар викруткою.

За таких обставин особисте сприйняття ситуації ОСОБА_12 оцінювалося як захист, що свідчить про перебування його у стані необхідної оборони та виключає кваліфікацію його дій як умисного вбивства, у зв`язку з чим, на думку захисника, дії обвинуваченого належить кваліфікувати за ст. 118 КК України як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

Обґрунтовуючи вимоги своїх апеляційних скарг, потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій ОСОБА_12 та доведеності його вини, зазначають, кожний окремо, що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через його м`якість.

На думку потерпілих, судом неправомірно зазначено про відсутність обтяжуючих та пом`якшуючих обставин, безпідставно вказано на позитивну характеристику ОСОБА_12 , надану фермерським господарством «777», яка не може бути об`єктивною, оскільки власником цього господарства є батько обвинуваченого. Також вказують на необгрунтованість посилання суду на грамоти та дипломи за спортивні досягнення ОСОБА_12 як на його позитивну характеристику.

Зазначають, що не погоджуються з вирішенням цивільного позову ОСОБА_13 , а саме з тим, що суд розмір відшкодування зменшив вдвічі, оскільки цей позов по суті є консолідованим позовом всіх потерпілих, які вважають суму у 547 000 грн., заявлену у позові, достатньою для відшкодування заподіяної всім ним моральної шкоди.

Також вказують, що судом при призначенні покарання обвинуваченому не в достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, те, що обвинувачений своєї вини не визнав, намагаючись уникнути від відповідальності, у скоєному не розкаявся.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій ОСОБА_12 та доведеності його вини, зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_12 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні не визнав повністю, не розкаявся, в ході судового процесу поводив себе зухвало, намагався суд переконати у тому, що умислу на протиправне заподіяння смерті іншій людині він не мав, хоча сам факт смертельного пострілу з мисливської рушниці MP - 153 у потерпілого ОСОБА_25 не заперечував.

Крім того, як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції ОСОБА_12 з метою ухилення від належної кримінальної відповідальності надавав суперечливі показання, правильність яких не знайшла підтвердження.

Прокурор вказує, що зважаючи на характер і тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, що полягає у відсутності будь-якого каяття, відомості про особу цього обвинуваченого, призначене судом покарання є надмірно м`яким і недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які на задоволенні апеляційної скарги захисника наполягали, проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих заперечували; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, наполягав, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував; потерпілих та їх представника, які на задоволенні апеляційних скарг потерпілих та прокурора наполягали, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, які були досліджені з дотриманням вимог закону, детально проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку, як кожний окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_22 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Так, позиція захисту відповідно до вимог, викладених цим апелянтом, полягає у тому, що факт здійснення ОСОБА_12 пострілу з вогнепальної зброї, яким був позбавлений життя ОСОБА_16 , не заперечується, втім зазначається, що при його здійсненні обвинувачений перебував у стані оборони від небезпечного посягання з боку останнього.

Колегія суддів відзначає, що ці доводи повторюють лінію захисту, обрану у межах судового розгляду, яка була судом першої інстанції перевірена, обговорена в оскаржуваному вироку та грунтовно відкинута як неспроможна.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками погоджується зважаючи на те, що відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони, а згідно ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Таким чином, обов`язковою ознакою діяння, що кваліфікується за ст. 118 КК України, є наявність суспільно небезпечного посягання, від якого особа захищається шляхом заподіяння шкоди нападнику.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_12 та його брат ОСОБА_17 первісно приїхали на автомобілі до місця скоєння злочину неозброєними та побачили там раніше їм незнайомих осіб, в тому числі ОСОБА_16 та його батька ОСОБА_7 , а також спиляне дерево. При цьому між ОСОБА_12 , ОСОБА_17 та вказаними особами відбулася розмова, під час якої ОСОБА_7 та ОСОБА_16 повідомили, що дерево спиляли вони. Після цього ОСОБА_12 та ОСОБА_17 поїхали додому, де взяли рушниці та, будучи озброєними, повернулися на місце скоєння злочину, де ОСОБА_12 здійснив постріл з рушниці у повітря, а ОСОБА_17 почав бити ОСОБА_7 руками і ногами. Побачивши це, ОСОБА_16 побіг на допомогу своєму батькові, і в цей час ОСОБА_12 здійснив постріл з рушниці в ОСОБА_16 , яким заподіяв останньому тілесні ушкодження, що потягли його смерть.

Аналізуючи вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до належного висновку про те, що ОСОБА_12 при цьому не перебував у стані оборони від будь-якого протиправного посягання, що виключає можливість кваліфікації його дій за ст. 118 КК як умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Колегія суддів цей висновок вважає правильним, оскільки він відповідає дійсному змісту обстановки, що склалася, та діям учасників інциденту, зокрема ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та самого ОСОБА_12 , у зв`язку з чим вважає відповідні доводи апеляційної скарги захисника неприйнятними.

При цьому колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно додатковому висновку експерта від 31.10.2015 р. № Д Е 129 (т. 3 а.с. 162, 163), заподіяне ОСОБА_16 вогнепальне поранення було спричинене з близької відстані, раневий канал мав направлення зліва направо і дещо спереду назад, а в момент його заподіяння потерпілий був у вертикальному положенні і повернутий лівим боком до рушниці, що спростовує доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_12 захищався від ОСОБА_16 , який, тримаючи у руці викрутку, йшов прямо на нього, маючи намір заподіяти тілесні ушкодження.

Інші доводи апеляційної скарги захисника не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони головною мірою полягають у переоцінці окремих доказів з наданням їм тенденційної упередженої оцінки на користь обвинуваченого, ігноруючи решту доказів та підтверджених ними фактичних обставин, а також в акцентуванні уваги на другорядних деталях, які не впливають істотно на правильність висновків суду і не обґрунтовують вимоги апеляційної скарги захисника, а в решті доводи цього апелянта не відповідають дійсному змісту оскаржуваного вироку та висновків суду, покладених в його основу.

Доводи цього апелянта про те, що суд безпідставно послався у вироку на докази, які ним безпосередньо не досліджувалися, не відповідають дійсному змісту самого вироку, у якому суд не посилається безпосередньо на речові докази у даному кримінальному провадженні і не вказує, що вони досліджувалися у судовому засіданні. Крім того, питання про безпосереднє дослідження вказаних речових доказів не порушувалося стороною захисту як у межах судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження, а в апеляційній скарзі захисник не вказує, які істотні для справи обставини у зв`язку з цим залишилися поза увагою суду, або який вплив це мало на висновки суду.

Що стосується клопотань захисника, то вони судом першої інстанції були розглянуті та вирішені з дотриманням вимог закону у судовому засіданні, з постановленням щодо кожного з них вмотивованої ухвали, з обґрунтованістю яких колегія суддів погоджується.

Доводи захисника про те, що всупереч висновкам суду в руках загиблого ОСОБА_16 на час здійснення обвинуваченим пострілу фактично була викрутка, оскільки згідно показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_20 перед початком інциденту загиблий ремонтував пилку саме за допомогою викрутки, колегія суддів оцінює як неспроможні, оскільки при огляді місця події будь-якої викрутки виявлено не було; згідно показанням свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , коли ОСОБА_16 побіг на допомогу своєму батькові ОСОБА_7 , він нічого не тримав у руках; посилання апелянта на те, що пилка ремонтувалася ОСОБА_16 саме за допомогою викрутки, є його власним припущенням.

Доводи захисника про відсутність об`єктивного підтвердження того, що третій постріл було зроблено з рушниці ТОЗ-34Р ОСОБА_17 , а також що обвинувачений ОСОБА_12 після вчинення злочину свідомо розрядив та витер рушниці, були предметом розгляду суду першої інстанції, який їх перевірив та ґрунтовно відкинув.

При цьому суд виходи з того, що згідно висновку експерта від 11.01.2016 р. № 70/23-214 мікрочастинки пороху не були виявлені у стволах як рушниці НОМЕР_2 , так і рушниці ТОЗ-34Р, обидві ці рушниці при їх виявленні та вилучені у домоволодінні АДРЕСА_2 були розряджені, а також на обох цих рушницях не були виявлені сліди пальців рук, що свідчить про те, що вони були свідомо розряджені та витерті; на те, що третій постріл був здійснений ОСОБА_17 відразу після того, як ОСОБА_12 здійснив постріл у ОСОБА_16 , послідовно вказував у своїх показаннях свідок ОСОБА_26 ; згідно висновку експерта від 09.03.2016 р. № 08/3.1./3.2.-42 всі три досліджені гільзи були відстріляні з рушниці МР-153, втім ці гільзи не були виявлені на місці пригоди, а були надані пізніше ОСОБА_17 , який пояснив, що начебто підібрав їх з асфальту після здійснення пострілів обвинуваченим ОСОБА_12 , що може і не бути правдою, оскільки цей свідок є особою, заінтересованою у мінімізації своєї ролі у відповідних подіях. Колегія суддів з правильністю цих висновків погоджується, оскільки вони відповідають дійсному змісту досліджених доказів та встановлених судом обставин у цій частині.

Посилання захисника на те, що місце розташування заподіяного ОСОБА_16 вогнепального поранення не відповідає встановленим судом обставинам вчинення злочину, колегія суддів оцінює критично, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання обвинуваченого ОСОБА_22 та свідка ОСОБА_17 , які є суперечливими та непослідовними, натомість взявши до уваги показання потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , які є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами і в сукупності з ними повною мірою підтверджують правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_12 кримінального правопорушення.

Доводи захисника у цій частині спростовуються також додатковим висновком експерта від 10.02.2016 р. № Д Е 129/2 (т. 4 а.с. 104, 105), згідно якому ушкодження ОСОБА_16 могло бути спричинене при пострілі з мисливської рушниці при обставинах, вказаних ОСОБА_23 , в момент, коли потерпілий був звернений лівим боком до стрільця.

Посилання цього апелянта на те, що показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_7 в суді істотно відрізняються від їх показань, наданих у межах слідчого експерименту, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки окремі розбіжності у показаннях свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , як про це правильно вказав суд першої інстанції у вироку, не мають істотного характеру та можуть пояснюватися їх віком та психологічним станом після пережитого.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих щодо м`якості призначеного ОСОБА_12 покарання, колегія суддів не знаходить їх обгрунтованими.
Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_22 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого; відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що останній є раніше не судимим, за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем роботи характеризується позитивно, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, неодноразово нагороджувався грамотами та дипломами за спортивні досягнення.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, що дорівнює 2/3 максимального покарання та значно перевищує мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, з реальним його відбуванням, з яким колегія суддів погоджується, оскільки таке покарання відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих про м`якість такого покарання колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ці апелянти не посилаються на обставини та докази, що залишитися поза увагою суду, а їх аргументи стосуються лише переоцінки тих обставин, що були відомі суду першої інстанції та, на думку колегії суддів, були достатньою мірою взяті до уваги та отримали належну оцінку.

Посилання прокурора на необхідність врахування при призначенні покарання обвинуваченому його позиції у справі, спрямованої на уникнення покарання, колегія суддів вважає неспроможним, оскільки право на обрання та підтримання лінії захисту у справі належить обвинуваченому як невід`ємна частина його права на захист, а отже невизнання обвинуваченим своєї вини та відстоювання цієї позиції у межах досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження не можна розцінювати як підставу для призначення йому більш суворого покарання. Що стосується відсутності в ОСОБА_12 розкаяння та його фактично байдужого ставлення до скоєного, які підтверджуються зокрема обранням такої лінії захисту, то вони були належним чином враховані судом першої інстанції, який, прийнявши їх до уваги, прийшов до висновку про відсутність обставин, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг потерпілих щодо неправильного визначення судом розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів оцінює критично, оскільки розмір такого відшкодування був визначений судом з урахуванням обставин, що мають значення відповідно до ст. ст. 1167, 1177 ЦК України, та засад розумності і співмірності.

Що стосується посилання потерпілих на те, що вимога про відшкодування моральної шкоди є консолідованою, то воно не може бути прийняте до уваги, оскільки не відповідає дійсному змісту заявленого у справі цивільного позову, за яким цивільним позивачем є ОСОБА_13 одноособово. Таким чином, вирішення її позовних вимог не може вважатися одночасним вирішенням вимог інших потерпілих та не позбавляє останніх права пред`явити їх окремо у межах цивільного судочинства.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону згідно ст. ст. 87, 412 КПК України, під час апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20.06.2017 року щодо, ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4