Справа №469/1250/17 25.01.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №000532 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 5 жовтня 2017р, стосовно
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок скасувати. Застосувати до нього вимоги ст. 69 КК України, повторно дослідити докази, перелічені в апеляційній скарзі.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого - прокурор просить в задоволенні вимог апеляційної скарги обвинуваченого відмовити, оскаржуваний вирок залишити без змін.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на шість років.
Строк покарання засудженому ОСОБА_5 обчислювати з моменту затримання, з 08 серпня 2017 року, зараховано в строк відбування покарання строк затримання та перебування під вартою з 08 серпня 2017 року.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений зауважує, що з початку досудового розслідування було навмисно завищено суми викрадених речей, оскільки речі, які він викрадав не були нові, були у використанні, тому вважає, що їх вартість повинна бути значно меншою, натомість вартість речей вказали як за нові речі.
Вказує, що викрадення речей потерпілого ОСОБА_8 він вчинив не таємно тому, що потерпілий сам відчинив йому двері та ліг спати, на ранок апелянт зрозумів що накоїв та вирішив сам повернути викрадені речі потерпілому. Коли апелянт зустрівся із потерпілим ОСОБА_8 останній відразу наніс йому декілька ударів в обличчя, чим спричинив травму щелепи, яка в подальшому принесла йому тяжкі фізичні та моральні страждання. Зауважує, що більшість викрадених речей він все ж таки повернув ОСОБА_9 .
Звертає увагу суду, що не ухилявся від виконання вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2017р., пояснюючи це тим, що не знав про винесене остаточне рішення суду, сам вирок не отримував, як і не отримував сповіщень чи повісток, про необхідність виконання вищевказаного рішення суду.
На думку апелянта, судом при призначенні покарання, не були враховані пом`якшуючі обставини, а саме те, що він є сиротою, його дружина є круглою сиротою, він єдиний годувальник в сім ї, має на утриманні трьох малолітніх дітей, які хворіють та потребують додаткового догляду, дружина не працює, хворіє та також потребує матеріальної та моральної підтримки.
Вказує, що потерпілі не мали до нього матеріальних претензій, прокурор та його захисник просили призначити мінімальне покарання, натомість суд призначив занадто суворе покарання не мотивувавши його.
Крім того, обвинувачений зауважує, що судове засідання проводилося в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, проте він не зрозумів наслідків такого розгляду.
Вважає, що судом не вірно накладено арешт на його особисті речі, вилучені в дохід держави.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурор вважає її, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вказує, що обвинувачений в суді першої інстанції було повністю визнав свою вину та надав суду покази з приводу пред`явленого йому обвинувачення, які узгоджуються з обставинами, викладеними в обвинувальному акті, за згодою учасників судового провадження суд на підставі ч.3 ст. 349 КПК України обмежився дослідженням вказаних доказів та документів, що характеризують обвинуваченого і впливають на покарання.

Зауважує, що під час розгляду справи обвинуваченому ОСОБА_5 під звукозапис роз`яснено ст. 349 КПК України та з`ясовано, чи правильно він розуміє зазначені обставини, та в подальшому буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції обставини, викладені в апеляційній скарзі ніким не оспорювались, ні обвинуваченим, ні його захисником.

Крім того, звертає увагу суду, що судом при призначенні покарання ОСОБА_5 враховано той факт, що обвинувачений ухилився від виконання вироку Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 13.03.2017р., яким його засуджено до 7 років 1 місяця позбавлення волі, та 07.06.2017р. оголошено у державний розшук, а також що зарахування строку попереднього до строку відбуття покарання за попереднім злочином здійснено при постановлені вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2017р.

Вважає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку всім доказам, наданих стороною обвинувачення.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом визнано доведеним, що 08.08.2017 року приблизно о 07.00 год. ОСОБА_5 таємно, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном та обернення його на свою користь, через незачинені вхідні двері проник до кімнати для відпочинку будівлі по АДРЕСА_3 , в якій тимчасово проживав ОСОБА_8 , звідки здійснив крадіжку належних ОСОБА_8 чоловічої чорної сумки вартістю 350 грн., чоловічого портмоне «Daiborne» вартістю 350 грн., грошей в сумі 10000 грн., мобільного телефону «Iphone 5», вартістю 3600 грн. з сім-карткою мобільного оператора «Лайфсел» вартістю 60 грн., зарядного пристрою Power bank моделі «ZL 100», вартістю 800 грн., та належних ОСОБА_10 навушників білого кольору вартістю 150 грн., електричної зубної щітки «Braun» вартістю 3000 грн., зубної пасти «Parodontax» об`ємом 75 мл. вартістю 68 грн., мобільного телефону «Iphone 5s» вартістю 4900 грн. з сім-карткою мобільного оператора «Лайфсел» вартістю 60 грн., браслета на руку із срібла марки «Пандора» вагою 5 грамів вартістю 450 грн., срібного кулону з каменем, вартістю 270 грн.
З місця вчинення злочину ОСОБА_5 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальні збитки на загальну суму 15160 грн., потерпілій ОСОБА_10 - на загальну суму 8898 грн.
Дії ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч.3 ст.185 КК України як крадіжка, тобто таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до житла.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у крадіжці, тобто таємному викраденні чужого майна, поєднане з проникненням до житла, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи, за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, дав пояснення щодо фактичних обставин вчиненого ним злочину, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та прийняв рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано.
Тому посилання апелянта на неповне дослідження доказів та порушення судом першої інстанції порядку дослідження доказів є неспроможним.
Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, то суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, є працездатним проте не працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілих та часткове повернення викраденого майна.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочину.
Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому суд в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно до яких при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, знову вчинив злочин не відбувши покарання за попереднім вироком Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року. Від виконання якого він ухилявся та відповідно 7 червня 2017 року був оголошений у державний розшук. Що свідчить про стійку протиправну направленість поведінки ОСОБА_5 та його небажання стати на шлях виправлення.

Щодо твердження обвинуваченого про можливість застосування до нього вимог ст. 69 КК України на думку колегії суддів вони є неспроможними, вказані апелянтом обставини, що пом`якшують покарання, за своєю сутністю не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ним злочину. Їх наявність сама по собі не тягне безумовне застосування ст.69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. До того ж, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є правом суду, а не його обов`язком.

Таким чином, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції враховані, покарання ОСОБА_5 призначено з урахуванням вимог ст. 65-67 КК України в мінімальних межах, установлених у санкції ч.3 ст. 185 КК України. На думку апеляційного суду таке покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та пом`якшення йому покарання.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 5 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий
Судді: