Ухвала
іменем україни
18 липня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000318, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК,
установив:
У касаційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_5 просить на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 , звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням. За твердженням скаржника, згаданий суд усупереч ст. 65 КК не врахував повною мірою всіх установлених у кримінальному провадженні пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу винного, а тому неправомірно скасував вирок місцевого суду в частині покарання, призначеного із застосуванням статей 75, 76 КК, й ухвалив новий вирок, яким обрав ОСОБА_7 захід примусу, що належить відбувати реально. Крім того, захисник, посилаючись на те, що скутер (мопед) не є транспортним засобом, ставить під сумнів правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 289 КК, кваліфікація якого, на його думку, має бути за ст. 185 цього Кодексу.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення та доставку засудженого в судове засідання до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Красноградського районного суду Харківської області від 21 червня 2016 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, і поклав на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 01 травня 2016 року о 02.35 год. навпроти магазину «Автозапчастини» на вул. Бєльовській, 58 у м. Краснограді Харківської області ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння таємно заволодів належним ОСОБА_8 скутером Honda Dio вартістю 6674 грн, а потім сховав цей транспортний засіб у сараї домоволодіння на АДРЕСА_2 .
За наслідками перегляду кримінального провадження 01 вересня 2016 року Апеляційний суд Харківської області, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначений вирок місцевого суду в частині заходу примусу й ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі з доповненнями до неї, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Керуючись правилами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає оспорюване рішення у межах касаційної скарги, в якій висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння не заперечуються.
Твердження захисника у доповненні до касаційної скарги про те, що діяння ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 185 КК не можна визнати прийнятним, адже за законодавчим визначенням транспортним засобом є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; мопед (скутер) це двоколісний транспортний засіб із робочим об`ємом двигуна до 50 куб. см (п. 1.10. Правил дорожнього руху). Примітка до ст. 286 КК не містить виключення мопедів (скутерів) із переліку транспортних засобів у розумінні ст. 289 цього Кодексу. Тому посилання в касаційній скарзі на протилежне не ґрунтується на законі.

За встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене ОСОБА_7 діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Усупереч доводам скаржника апеляційний суд дотримався вказаних норм права.

Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.

Апеляційний суд при визначенні ступеня тяжкості скоєного злочину виходив із того, що відповідно до ст. 12 КК він відноситься до категорії тяжких. Крім того, суд урахував поведінку ОСОБА_7 в минулому, який неодноразово був судимий, у тому числі й за незаконне заволодіння транспортними засобами, попри це після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, а, навпаки, знову вчинив такий злочин. Також цей суд зважив на обставини, що обтяжують покарання: рецидив злочину та його вчинення у стані алкогольного сп`яніння. З огляду на вказані обставини в їх поєднанні з характером установлених конкретних протиправних дій засудженого апеляційний суд умотивовано визнав, що неможливо досягти мети попередження злочинів та виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції взяв до уваги всі інші дані про особу винного та обставини, які мають правове значення, в тому числі й ті, на які є посилання в касаційній скарзі. Зокрема, не залишилося без оцінки суду з`явлення ОСОБА_7 із зізнанням, визнання своєї вини та щире каяття, відшкодування завданого збитку й відсутність претензій з боку потерпілої. За висновками апеляційного суду зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання.

Урахувавши все це, суд апеляційної інстанції призначив засудженому захід примусу в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 289 КК.

Аргументів, які би доводили явну несправедливість через суворість покарання, призначеного засудженому за вироком апеляційного суду, в касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не порушив вимог статей 50, 65 КК, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає визначеним законом меті та загальним засадам.

Зважаючи на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до засудженого інституту умовного звільнення, про що йдеться у касаційній скарзі захисника.

Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Вирок Апеляційного суду Харківської області від 01 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_3