Номер провадження: 11-сс/785/549/17
Номер справи місцевого суду: 522/1431/17-к, 1-кс/522/1739/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.04.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_7 про поновлення процесуального строку на оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0009705 від 28.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, задоволене клопотання слідчого про арешт майна,-

встановив
Оскарженою ухвалою, у рамках кримінального провадження №0009705 від 28.12.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, було задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 та накладено арешт на автомобіль марки «Хонда CRV», державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 та ключ на вищезазначений автомобіль з забороною використання та розпоряджання цим майном.
Не погоджуючись з постановленою слідчим суддею ухвалою, ОСОБА_7 була подана апеляційна скарга, в якій вона, посилаючись на допущенні при розгляді клопотання прокурора слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушує питання про її скасування.
Крім того, апелянт вказала, що розгляд клопотання був проведений у порушення вимог кримінального процесуального закону, без її повідомлення, а копію ухвали вона отримала лише 27.03.2017 року.

Просить поновити їй строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді - скасувати та прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити, а арештоване майно передати апелянту на відповідальне зберігання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; прокурора, який заперечував проти поновлення апелянту строку на апеляційне оскарження та апеляційної скарги, прийнявши до уваги викладені апелянтом доводи на обгрунтування пропущеного строку; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

У відповідності до вимог ч.1 ст.405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції та з урахуванням особливостей, передбачених главою 31.

В судове засідання апеляційного суду апелянт, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги не з`явилась, про поважність причини неявки не повідомила, а тому з урахуванням положень ч. 1 ст.172 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності апелянта та в присутності прокурора, який прибув у судове засідання.

В порядку, передбаченому ст.395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судової справи та оскарженої ухвали, ухвала слідчого судді була постановлена без виклику ОСОБА_7 , будь-які дані, про отримання копії ухвали апелянтом, матеріали судової справи не містять.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 02.02.2017 року.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України регламентовано, що завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії, або прийняття такого рішення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Згідно положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, який розглядав клопотання, не дотримався вимог кримінального процесуального закону, не прийняв жодних заходів щодо повного всебічного розгляду клопотання та необґрунтовано і без достатніх на те правових підстав задовольнив клопотання про арешт майна.
Так, в оскаржуваній ухвалі, слідчий суддя обмежився лише зазначенням вимог клопотання слідчого та норм кримінального процесуального закону, які передбачають можливість накладення арешту на майно, однак мотиви прийняття рішення про накладення арешту на майно взагалі не виклав, тому ухвала є необґрунтованою та не мотивованою.
При цьому слідчий суддя, фактично не маючи у наявності жодних документальних підтверджень, які вказують на об`єктивність зазначених у цьому клопотанні обставин, прийняв передчасне та необґрунтоване рішення щодо накладення арешту на майно, що вказує на неповноту судового розгляду та у відповідності до п.1 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування постановленої за результатами розгляду клопотання ухвали.
Щодо розгляду апеляційним судом клопотання слідчого, про накладення арешту на майно по суті, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Натомість, клопотання слідчого відповідає вищезазначеним вимогам КПК України.

Як видно з матеріалів судової справи, до клопотання слідчого взагалі не надані копії документів, які б підтверджували розмір шкоди, пов`язаної із спричиненням потерпілому майнової шкоди, та інші документи, в тому числі документи, які б підтверджували належність вилученого автотранспортного засобу якійсь певній особі, в тому числі як апелянту, так і власнику заявнику.

При цьому, всі документи, додані до клопотання слідчого належним чином не завірені.

Зазначені докази не були надані ані слідчим ані прокурором і апеляційному суду.
Проте слідчий суддя розглядаючи клопотання про арешт майна не надав належної оцінки цим обставинам та маючи в наявності лише надане слідчим клопотання,долучену до нього копію технічного паспорту та копій реєстраційних карток транспортного засобу на різних власників, за відсутності інших доказів, які вказували на факт скоєння кримінального правопорушення, прийняв передчасне рішення про накладення арешту на майно.

Припустившись зазначених вище порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судового рішення, слідчий суддя не звернув уваги на невідповідність цього клопотання вимогам ст.171 КПК України, та не виконав приписів ч.3 ст.172 КПК України, згідно яких слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає слідчому, прокурору клопотання з встановленням строку для усунення недоліків.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового.

Пункт 1 ч. 1 ст. 410 КПК України передбачає, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, і з урахуванням положень ч.1 ст.173 КПК України з прийняттям апеляційним судом нової ухвали про повернення клопотання слідчого для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-

постановив:

Клопотання ОСОБА_7 задовольнити, поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 02.02.2017 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 02.02.2017 року, якою у рамках кримінального провадження №0009705 від 28.12.2016 року, задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 та накладено арешт на автомобіль марки «Хонда CRV», державний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 та ключ на вищезазначений автомобіль з забороною використання та розпоряджання цим майном - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_9 повернути для належного оформлення протягом 72 годин з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 . ОСОБА_10 .