АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/208/17 Справа № 208/2443/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №60000247 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року щодо
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Паньківка Царичанского району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта професійно-технічна, приватного підприємця, зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України
за участю
прокурора ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі /т.1 а.с.п.174-176/ обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року - скасувати в частині вирішення питання щодо додаткового покарання, щодо вирішення питання в частині цивільного позову - повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що в разі скасуванні вироку суду в частині позбавлення права керувати транспортними засобами може працевлаштуватися водієм та у подальшому відшкодовувати шкоду потерпілій.
Що стосується цивільного позову обвинувачений зазначає, що суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не прийняв до увагу його матеріальний стан, а саме те, що він є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 1200 гривень, потерпілій він завжди надавав матеріальну допомогу, на момент проголошення вироку ним було сплачено приблизно 20 000 гривень та після цього ще 2040 гривень.
Звертає увагу, що по справі судом першої інстанції було залучено в якості співвідповідача страхову компанію ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», однак представник вказаного товариства жодного разу до суду не з`явився.
Крім того, суд не врахував, що обвинуваченим було відшкодовано на момент винесення вироку 18 500 гривень на користь потерпілої, що підтверджується письмовими доказами, як і те, що останньою були сплачені певні грошові кошти до благодійного фонду, що жодним чином не стосується її лікування.
В апеляційній скарзі /т.1 а.с.п.125-127/ прокурор Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_11 просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості та невідповідності вимогам ч.4 ст.374 КПК України.
Ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки з покладанням обов`язків, передбачених п.2), п.3), а.4) ст.76 КК України.
Стягнути з обвинуваченого на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області процесуальні витрати на проведення судової авто-технічної експертизи в сумі 922 гривень 35 копійок.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 достатнім буде саме вищевказане покарання, звертаючи при цьому увагу, що під час здійснення досудового розслідування було проведено судову авто-технічну експертизу, однак суд першої інстанції всупереч вимог КПК України в рішенні даних витрат на проведення експертизи не зазначив.
В апеляційній скарзі /а.с.п.130-135/ потерпіла ОСОБА_7 просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавлення права керувати транспортними засобами на 3 роки; цивільний позов задовольнити у повному обсязі; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 16674 гривень 14 копійок - в якості відшкодування матеріальної шкоди та 100000 гривень - в якості відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування своїх вимог потерпіла вказує, що суд необґрунтовано послався на обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченому щире каяття, вважає, що це не відповідає дійсності, оскільки останнім було відшкодовано лише 5000 гривень, а автомобіль, який належав на праві власності обвинуваченому та ухвалою суду від 26 серпня 2016 року було арештовано, у цей же день було відчужено ОСОБА_6 згідно із даними міжрайонного реєстраційного-екзаменаційного відділу ДАІ.
Крім того, потерпіла не погоджується з рішенням суду в частині відшкодування моральної шкоди, вважає що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки нею були наведені переконливі доводи, які детально викладені у позовній заяві.
В запереченні /т.1 а.к.п.160-162/ на апеляційні скарги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілої ОСОБА_7 обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що апеляційна скарга прокурора в частині стягнень на проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 922 гривень 35 копійок, які не були зазначені у вироку суду, є обґрунтованою, інші вимоги прокурора та потерпілої є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки він має позитивну характеристику, після скоєння пригоди надав допомогу потерпілій, частково відшкодував та відшкодовує на даний час матеріальну шкоду, у скоєному кається, є людиною похилого віку, яка має певні захворювання. Вважає, що цивільний позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 тисяч гривень задоволенню не підлягає.
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши випробувальний термін строком на 2 роки, з покладанням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 - 16 674 гривень 14 копійок матеріальних витрат на лікування; 50 000 гривень моральної шкоди. Цивільний позов Комунального закладу «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_6 задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 33 433 гривень 86 копійок витрат на лікування потерпілої.
За встановлених у вироку обставин, ОСОБА_6 20 грудня 2014 року, приблизно о 06 годині 30 хвилин, у темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем "Renault Laguna ЗНГ", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить йому на праві приватної власності, рухався в м. Дніпродзержинську по проїжджій частині вул. Димитрова, що має двосторонню організацію руху, зі сторони вул. Бойко в напрямку вул. Клари Цеткін, з включеним ближнім світлом фар, зі швидкістю близько 40 км/год.
Здійснюючи рух по вул. Димитрова і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за перехрестям вул. Димитрова з вул. Ніколенко, безпосередньо напроти центрального входу до Димитровського ринку в м. Дніпродзержинську, ОСОБА_6 , як водій механічного транспортного засобу, здійснюючи управління технічно справним автомобілем, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», повинен був вести транспортний засіб зі швидкістю, при якій довжина зупинного шляху, з урахуванням технічного стану транспортного засобу, дорожніх і метеорологічних умов, не перевищує видимості колії у напрямку руху. З моменту ж виявлення пішохода, що перетинає проїжджу частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу і рухається в напрямок руху смуги руху автомобіля "Renault Laguna ЗНГ", водій ОСОБА_6 повинен був виконати вимоги п.18.1 «Правил дорожнього руху» України, а саме: обов`язково мав своїм маневром показати пішоходу, що він поступається йому дорогою, тобто знизити швидкість, якщо це було б достатньо для цього, щоб дати дорогу, або ж при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека і йому категорично заборонялося здійснювати об`їзд пішохода, що знаходиться на пішохідному переході, незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою «проскочити» перед пішоходом, що вступив на нерегульований пішохідний перехід. Тобто ОСОБА_6 повинен був врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході і передбачити можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупиниться, передбачаючи небезпеку - побігти, уповільнити хід) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, - виключити такі ситуації, тобто дати дорогу пішоходу.
Іншими словами, водієві ОСОБА_6 необхідно було діяти відповідно до вимог п.п. 12.2 і 18.1. «Правил дорожнього руху» України, які свідчать:
- п. 12.2. «У темний час доби і в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги».
- п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинні зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
В порушення вимог пункту 18.1 справжніх «Правил дорожнього руху» України ОСОБА_6 , керуючи технічно справним транспортним засобом, не маючи перешкод ні механічного, ні технічного характеру, на прямій ділянці дороги, з мокрим асфальтобетонним покриттям і двосторонньою організацією руху, в умовах опадів у вигляді дрібного дощу, проявляючи злочинну недбалість, виявивши пішохода, що перетинає проїжджу частину дороги вул. Димитрова зліва направо по нерегульованому пішохідному переходу і рухаються в напрямку смуги руху автомобіля "Renault Laguna ЗНГ" під його керуванням, дану обстановку як небезпечну не сприйняв, заходи гальмування не застосував, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 ..
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: сумісна травма тіла, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закриті уламкові переломи клубової, лонної, седаліщної кісток праворуч зі зміщенням уламків, закриті переломи обох кісток лівої гомілки (верхня третина діафізу), закриті переломи зовнішньої та внутрішньої лодижок правого гомілкоступного суглобу, встановлені тілесні ушкодження під час травматичного процесу призвели до ускладнень у вигляді: хибних суглобів лівої гомілки та внутрішньої лодижки правого гомілкового суглобу, дефекту тазового кільця, дефекту седалищної кістки праворуч, незрісшогося перелому крила клубової кістки праворуч, тобто призвели до порушення функції опори нижніх кінцівок, та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, пов`язаних зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину, і знаходяться в причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими 20.12.2014 за умов дорожньо-транспортної події.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, з вимогами апеляційної скарги прокурора погодились в частині стягнення процесуальних витрат, в іншій частині вимоги апеляційної скарги прокурора та апеляційну скаргу потерпілої просили залишити без задоволення, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора в частині необхідності збільшення встановленого вироком суду іспитового строку та додаткового покарання, стягнення процесуальних витрат, частково підтримав вимоги апеляційної скарги потерпілої та не погодився з вимогами апеляційної скарги обвинуваченого, думку представника потерпілої ОСОБА_9 , який підтримав вимоги апеляційної скарги потерпілої, частково підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора та не погодився із вимогами апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши доводи апеляційних скарг та матеріали провадження, колегія суддів приходить до такого висновку.
У відповідності до вимог ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як витікає з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із застосуванням вимог ст.75 КК України, то при його призначенні судом першої інстанції були в повній мірі дотримані вимоги вказаних статей кримінального закону, врахована як тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, який відносяться до категорії тяжкого злочину, так і особа винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання, має похилий вік, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування матеріальної шкоди, відсутність обставин, що його обтяжують, наслідки вчиненого злочину, що дає підстави колегії суддів вважати обґрунтованим призначення судом першої інстанції основного покарання ОСОБА_6 із застосуванням положень ст.75 КК України та ст.76 КК України, що враховує вимоги ст.50 КК України та ст.65 КК України.
Доводи апеляційної скарги потерпілої щодо неправомірного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом були враховані як тяжкість злочину, який є тяжким необережним злочином, так і наслідки, що настали- заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, характеристика винного, який раніше не судимий, є особою похилого віку, позитивно характеризується, що в своїй сукупності давали суду першої інстанції підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Посилання потерпілої на відсутність щирого каяття у обвинуваченого є необґрунтованим, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що він визнав вину у скоєному, надавав матеріальну допомогу під час лікування потерпілої (т.2,а.п.123), під час розгляду провадження в суді (т.1, а.п.104,113), продовжує надавати матеріальну допомогу після постановлення вироку, на підтвердження чого додає до апеляційної скарги квитанції, щиро розкаюється у вчиненому, а тому колегія суддів не приймає в цій частині доводи апеляційної скарги потерпілої.
Також колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора в частині збільшення іспитового строку та строку призначеного додаткового покарання, про що просить також в своїй апеляційній скарзі потерпіла, оскільки обвинувачений є особою похилого віку, а тому визначений судом іспитовий строк та позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік є достатніми для його виправлення, крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що обвинувачений є приватним підприємцем з надання транспортних послуг, а тому визначення мінімального строку додаткового покарання дозволить продовжувати обвинуваченому відшкодовувати шкоду на користь потерпілої.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання.
Також доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо скасування вироку суду в частині призначеного додаткового покарання, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки його призначення є необхідним з урахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим під час апеляційного розгляду кримінального провадження достатніх підстав для незастосування або збільшення строку вказаного виду додаткового покарання до ОСОБА_6 , передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не встановлено, а тому цій частині вирок суду також не підлягає зміні.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги прокурора в частині відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертизи у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експерта, а згідно з положеннями п.2) ч.3 ст.374 КПК України та п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частині вироку зазначаються мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд, в тому числі про відшкодування процесуальних витрат, внаслідок чого з ОСОБА_6 на користь держави слід стягнути 922 гривень 35 копійок за проведення судової-технічної експертизи, вартість якої підтверджена довідкою (т.2,а.п.87).
Враховуючи викладене, вирок суду підлягає зміні відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, а апеляційна скарга прокурора частковому задоволенню.
Що стосується вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 то колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілої, не вказав, якими нормами матеріального права він керувався при ухваленні рішення, якими доказами підтверджується заподіяння шкоди потерпілій, ретельно не перевірив доводи потерпілої та всебічно не з`ясував усіх обставин при вирішенні цивільного позову, не зазначив, яке рішення прийняв щодо залученого судом співвідповідача- ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», тим самим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які ведуть до скасування вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим апеляційні вимоги обвинуваченого та потерпілої підлягають частковому задоволенню.
Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу, відповідно до яких колегія суддів дійшла висновку щодо призначення нового розгляду в суді першої інстанції цивільного позову потерпілої в порядку цивільного судочинства.
При новому судовому розгляді суду належить розглянути цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 відповідно до вимог чинного законодавства, постановивши законне та мотивоване рішення.
У зв`язку із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині цивільного позову потерпілої , колегія суддів не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційній скарзі потерпілої та обвинуваченого, які під час нового розгляду в порядку цивільного судочинства слід ретельно та повно перевірити, дати їм належну оцінку, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.
Висновок суду щодо стягнення з обвинуваченого на користь Комунального закладу «Дніпродзержинська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_6 матеріальної шкоди не оспорюється, а тому вирок в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року задовольнити частково.
Апеляційну скаргу прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року задовольнити частково.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення судової авто-технічної експертизи в сумі 922 гривень 35 копійок.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати, призначивши в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4