АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/1163/2016 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Головуючий в суді апел. інст.: ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

06 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, щодо обвинуваченого
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вороців, Яворівського району Львівської області, українця, громадянина України, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12
потерпілої ОСОБА_13 ,
представника потерпілої ОСОБА_14 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_15

В с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися в кримінально - виконавчій інспекції для реєстрації.
З обвинуваченого стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_13 в рахунок матеріальної шкоди 1 645грн. 76 коп., в рахунок моральної шкоди 18 354 грн.24 коп., а всього 20 000 грн.
Також з обвинуваченого стягнуто процесуальні витрати на проведення експертиз в сумі 614 грн.40 коп. на користь держави.

Згідно обставин вчинення кримінального правопорушення, викладених у вироці суду ОСОБА_10 , 13 вересня 2015 року приблизно о 21 год. 44 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Міцубісі Кантер 35», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись у крайній правій смузі проїзної частини по вул. Ревуцького в м. Києві, зі сторони вул. Кошиця в напрямку просп. Бажана, наближався до регульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будівлі № 40 на червоний сигнал світлофора.
В цей час проїзну частину вул. Ревуцького, по вказаному регульованому пішохідному переходу, на дозволяючий рух пішоходам зелений сигнал світлофора, справа наліво відносно руху автомобіля переходила пішохід ОСОБА_13 .
Під час руху ОСОБА_10 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 8.7.3 підпункт «є» та 8.10 Правил дорожнього руху України:
п.1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;
п. 8.7.3. Сигнали світлофора мають такі значення: підпункт «є»: червоний сигнал, у тому числі, миготливий або два червоних миготливих сигнали забороняють рух;
п. 8.10: у разі подання світлофором або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
Суд вказав, що порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_10 виявилось в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Міцубісі Кантер 35», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вищезазначеній ділянці проїзної частини, при наближенні до регульованого пішохідного переходу на червоний сигнал світлофора, який забороняє рух, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зупинився на забороняючий червоний сигнал світлофору перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) та продовжив свій рух, внаслідок чого, на регульованому пішохідному переході навпроти будівлі № 40 по вул. Ревуцького в м. Києві, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка переходила проїзну частину на зелений сигнал світлофора.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітки: перелом лівої ключиці у ділянці середньої третини (зі зміщенням уламків); перелом 4 ребра зліва по задньо-пахвинній лінії (зі зміщенням уламків); садна лівої кисті, рана в ділянці правого ліктьового суглобу, які в своїй сукупності відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.
В даній дорожній ситуації в діях водія ОСОБА_10 , з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пунктів 1.5; 2.3 підпункт «б»; 8.7.3 підпункт «є» та 8.10 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Не погодившись з рішенням суду прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, в частині призначеного покарання, яким ОСОБА_10 засуджений за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, згідно ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік скасувати; ухвалити новий вирок, яким засудити останнього за ч. 1 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді 2 років, 1 місяця обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Прокурор вважає, що суд , при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання, неправильно застосував кримінальний закон та призначив покарання, яке не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого ним злочину, а саме із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор вказує на те, що під час скоєння ДТП ОСОБА_10 допустив грубе порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», п. 8.7.3 підпункт «е» та п.8.10 Правил дорожнього руху України, які є неприпустимими для водія та потягли тяжкі наслідки для потерпілої, яка вже пережила декілька тяжких операцій та її лікування триває, що судом належним чином оцінено не було.
Також в апеляційній скарзі сторона обвинувачення посилається на те, що під час судового розгляду не було встановлено реальної пом`якшуючої обставини, як дійсне щире каяття та намагання відшкодувати шкоду, не враховано і той факт, що завдана потерпілій шкода взагалі не була відшкодована.
Крім того, вважає за необхідне вказати апеляційному суду і на ігнорування обвинуваченим ОСОБА_10 неодноразових викликів в судові засідання суду першої інстанції, як прояви неповагу до суду, потерпілої та інших учасників процесу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення потерпілої, яка спочатку висловила позицію проти задоволення апеляційної скарги, а згодом її підтримала, пояснення представника потерпілої, який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши дані про особу обвинуваченого, заслухавши виступи учасників в судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України є вірною.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій , їх безпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог закону.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 судом визнано щире каяття у скоєному, та врахована відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_10 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

Підстав для визнання вироку суду відносно ОСОБА_10 незаконним через м`якість призначеного обвинуваченому як виду так і строку покарання колегія суддів не вбачає, адже, порушення Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій ОСОБА_13 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, на що посилався прокурор в апеляційній скарзі, складають об`єктивну сторону інкримінованого обвинуваченому злочину, а тому наведені обставини не можуть бути враховані як такі, що посилюють відповідальність останнього.
Крім того, колегія суддів не може погодитись з доводами прокурора про безпідставне визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 - щире каяття, оскільки таке ставлення до скоєного підтверджується як журналами судового засідання і звукозаписами судового засідання, так і поясненнями обвинуваченого в суді апеляційної інстанції, більш того, про ці обставини було зазначено і в обвинувальному акті.
Доводи прокурора про не встановлення намагання ОСОБА_10 відшкодувати потерпілій спричинені злочином збитки є безпідставні, оскільки визнавши в повному обсязі пред`явлений потерпілою до нього позов, обвинувачений ОСОБА_10 після постановлення вироку, як він пояснив в суді апеляційної інстанції в міру своєї матеріальної можливості частково відшкодував шкоду потерпілій в сумі 3 000 гривень, чого не заперечувала і потерпіла ОСОБА_13 та зобов`язувався продовжувати здійснення виплати.
Неявка ж обвинуваченого ОСОБА_10 в судові засідання, на чому наголошував прокурор в апеляційній скарзі, не є обставиною, яка враховується при призначенні покарання.
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_10 основного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого через свою м`якість (прокурор просить призначити основне покарання на 1 місяць суворішим), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки всі обставини, зазначені прокурором в апеляційній скарзі, отримали належну оцінку в суді першої інстанції та враховані при призначенні покарання, про що зазначено у вироку суду першої інстанції з наведенням належних мотивів. А відтак, підстав для скасування вироку суду в частині основного покарання колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів вважає також обґрунтованим й призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки дійсно обвинувачений вчинив злочин у зв`язку з порушенням порядку користування таким правом.
Разом з тим, будь яких обставин, котрі б залишились поза увагою суду першої інстанції при призначенні додаткового покарання прокурор в апеляційній скарзі не навів, а тому прохання, викладене в апеляційній скарзі прокурора про збільшення терміну додаткового покарання задоволено бути не може.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування до ОСОБА_10 вимог ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами. Покарання не має не меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з вироку, враховуючи ступінь тяжкості і обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_10 вчинив злочин з необережності, враховуючи особу ОСОБА_10 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується та вину визнав повністю, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що виправлення та попередження вчиненню нових злочинів ОСОБА_10 можливе без реального відбуття покарання, і тому обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, і таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та досягнення інших цілей покарання.

Відтак, переконливих доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, які передбачають звільнення від відбування покарання з випробуванням в апеляційній скарзі прокурора не міститься.
Тому, за доводами апеляційної скарги, підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і внаслідок цього призначив обвинуваченому ОСОБА_10 м`яке покарання чи неправильно застосував вимоги ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає. А тому, підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
___________ ______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4