Справа № 473/2981/16-к
Номер провадження1-кп/473/20/2017
ВИРОК
іменем України
"26" січня 2017 р. м.Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

учасники процесу: прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 ,

потерпілий ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження №0001181 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Тбілісі, Грузія, вірменин, громадянин Грузії,освіта середня, не працює, одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 20.02.2012 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.ч.2, 3 ст.185, ч.1 ст.309, 70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, 12.06.2012 року Ленінським районним судом м.Миколаєва за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки і 6 місяців, 04.07.2012 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, зараховано в строк покарання попереднє увязнення з 31.10 по 06.11.11 року, звільнився з місць позбавлення волі 24.02.2016 року,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

01.07.2016 р. приблизно о 19 год. 30 хв. у м.Вознесенськ Миколаївської області ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, спрямований на викрадення чужого майна, прибув до ресторану «Парадіз», розташований по вул.Будівельників, 14, де через вхідні двері проник до приміщення ресторану та із стільця викрав належну потерпілому ОСОБА_9 сумочку вартістю 300 гривень, у якій знаходились документи потерпілого, а саме: посвідчення водія, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення Вознесенського міського голови, грошові кошти у розмірі 600 гривень, банківську картку «Приватбанку», на якій знаходились гроші в сумі 3000 гривень. Коли ОСОБА_7 вийшов на літню площадку ресторану, то був помічений ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , які почали його переслідувати. Далі ОСОБА_7 сів до автомобіля марки «ВАЗ 2104» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 викинув через вікно зазначену сумку і на вказаному автомобілі зник з місця події. В результаті скоєного злочину потерпілому ОСОБА_9 було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 3900 грн., яку повністю відшкодовано.

Обвинувачений ОСОБА_7 вину за пред`явленим обвинуваченням визнав, не погоджуючись із правовою кваліфікацією своїх дій, наданих стороною обвинувачення. Пояснив, що зайшов у заклад «Тоскана», в залі ресторану нікого не було на стільці висіла сумочка, яку він, підійшовши, взяв. В руках у нього була кофта, якою він накрив сумку і пішов на вихід. Там він заплутався і вийшов звідки зайшов та швидко пішов в бік авто. Стверджував, що не біг. Сів в автомобіль і в дзеркало побачив людину чоловіка в білій сорочці, що наближався до автомобіля, вирішив, що то його сумка, тому викинув її з вікна. Двір, де вони заїхали автомобілем був закритий, тому коли вони поверталися назад то побачили вже трьох чоловіків, повз яких вони проїхали. Стверджував, що коли ніс сумку до машини ніяких криків з вимогою зупинитися не чув. В автомобілі був його знайомий, з яким вони ремонтували авто. До ресторану зайшов, щоб помити руки і взяти води. Його знайомий ОСОБА_12 в той час був в автомобілі і чекав на нього. За кермо сідав він, а не ОСОБА_12 , який нічого не знав, а коли він йому розповів вони поскандалили. Пояснив, що сумку не відкривав, коли брав її із стільця в залі нікого не було, бармена він не бачив, чи бачив бармен його в той момент не бачив.

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що точної дати він не пам`ятає, влітку 2016 року у нього була призначена зустріч з депутатом обласної ради в готельно-ресторанному комплексі «Парадіз». До місця зустрічі він приїхав раніше, десь о 18 годині, і коли зайшов до зали, то спитав у бармена чи ніхто його не чекає. Поклав сумку і сказав бармену, що піде помиє руки. Відсутній він був десь 1-2 хвилини. Коли вийшов у хол, через прозоре скло побачив ОСОБА_13 і пішов йому назустріч метрів 12 від входу і запропонував зайти в середину, бо на вулиці було жарко. Коли зайшли до залу, то він побачив, що на стільці його сумки немає. Спитав бармена той сказав, що не брав, але якийсь чоловік заглядав до залу.

Потерпілий біля входу побачив якогось чоловіка, який вийшов і побіг. Бармен першим зреагував і побіг за цим чоловіком. У чоловіка щось було під одягом, що він тримав, і він побіг у бік восьмої школи, в бік сусіднього житлового будинку. Вони побігли за ним, вслід йому кричали щось типу «гей, стій, зупинися», але той не реагував, і як вибігли на місцевість, де було видно краще, то побачили, що чоловік сів у ВАЗ 2104 червоного кольору. Автомобіль стояв десь за 60-80 м навпроти входу в скейтмайданчик. Коли бармен підбігав до машини, то із пасажирського вікна авто було викинуто якийсь предмет, як пізніше з`ясувалося, то була його сумка. Бармен сумку підняв і повернув йому. Те, як викидали сумку бачив і він (потерпілий), і його знайомий. Далі авто заїхало до двору, але оскільки там був тупик, поки автомобіль кружляв по двору він перевірив сумку із неї нічого не зникло. Сумку його віддав бармен. Автомобіль виїхав із двору та проїхавши повз них поїхав у невідомому напрямку. В автомобілі був водій і ще один чоловік.

Про те що сталося він повідомив до поліції, оскільки вважав, що це міг бути серійний злочин. Повідомив поліцію про номер авто, оскільки ОСОБА_13 сфотографував ОСОБА_14 на свій мобільний телефон коли вони чекали як авто буде виїжджати. Приїхала оперативна бригада він дав покази та дав покази його знайомий, було допитано бармена. Пояснив, що коли сталося викрадення його сумки в приміщенні ресторану нікого не було і він був здивований, як швидко за одну хвилину, поки він мив руки, обвинувачений встиг викрасти його сумку. В судове засідання, призначене на 26 січня 2017 року потерпілий не з`явився, проте надав суду заяву, в якій щодо призначення обвинуваченому покарання поклався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що коли він був на роботі, до ресторану прийшов ОСОБА_9 , привітався та почепив сумку і пішов мити руки. Коли свідок пішов до підсобного приміщення, а потім повернувся - сумки вже не було. ОСОБА_15 , повернувшись, спитав у нього, чи не бачив він його сумку, на що той відповів, що подумав, що той сам її забрав. В фойє вони побачили силует, який віддалявся в бік проїжджої частини. Вони побігли за ним. Спитали у випадкового перехожого, чи не бачив той чоловіка із сумкою, який повідомив, що такий наче побіг за територію ресторану. Потім вони побачили, як чоловік, якого вони наздоганяли, сів до машини та викинув через вікно сумку. Свідок її підняв та віддав потерпілому, який виявив, що в сумці все було на місті. Свідок також пояснив, що чоловіка, який вкрав сумку, вони наздоганяли вдвох з потерпілим. На літньому майданчику були люди, але вони нічого не зрозуміли. Також свідок пояснив, що не пам`ятає чи кричали вони щось, коли наздогнали обвинуваченого. Свідок також зазначив, що не бачив, як обвинувачений брав сумку, оскільки в той момент його та відвідувачів у залі ресторану не було. Вони з потерпілим, коли наздоганяли обвинуваченого, не бачили у останнього сумку, проте, що сумка була у ОСОБА_16 , повідомив їм перехожий. Також свідок пояснив, що не пам`ятає коли до них приєднався знайомий ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_17 до суду не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином кілька разів, і на його допиті не наполягали сторони.

В результаті дослідження в судовому засіданні письмових доказів, наданих стороною обвинувачення, було встановлено наступне.

Згідно із протоколом огляду місця події від 01.07.2016 року було оглянуто місцевість біля ресторану «Парадіз», де ОСОБА_9 добровільно видав для огляду свою барсетку, а ОСОБА_17 видав для огляду 6-ть фотографій, зроблених на мобільний телефон. На барсетці слідів папілярних узорів виявлено не було, в ній знаходилися речі потерпілого. На наданих ОСОБА_17 фотознімках було зображення автомобіля НОМЕР_2 червоного кольору, але осіб, які знаходяться в ньому, не можливо було ідентифікувати.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 09.07.2016 року було оглянуто територію ресторану «Парадіз». Встановлено, що з північного боку від приміщення ресторану знаходиться житловий будинок. З правого боку від вхідних воріт до території приміщення ресторану розташована бетонна дорога, яка веде до житлового будинку. При огляді території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що дорога кільцева і потрапити до території житлового будинку можливо лише по дорозі, яка веде з боку повз ресторан «Парадіз».

Згідно з протоколом про проведення слідчого експерименту від 10.08.2016 року - ОСОБА_7 добровільно показав на територію, де розташований ресторан «Парадіз», та пояснив, що він з приміщення вказаного ресторану викрав барсетку. Показав, що зайшов до території ресторану через вхідні ворота повз барне приміщення ресторану, потім пройшовши через літню площадку через вхідні двері потрапив до приміщення ресторану. В приміщенні ресторану показав на стілець, з якого викрав сумку, показав шлях пересування з викраденим через двері та потім вийшов через вхідні ворота, повернув направо, де сів в автомобіль ВАЗ, на якому проїхав по колу та передав викрадену сумку ОСОБА_18 , наказавши йому викинути сумку.

Постановою від 03.08.2016 року слідчим в якості речового доказу було визнано шкіряну чоловічу барсетку, вилучену в ході огляду у ОСОБА_9 , яку згідно з розпискою потерпілого, а також гроші в сумі 600 грн., платіжну картку «ПриватБанку», посвідчення міського голови, паспорт, - було передано потерпілому на зберігання. На підставі довідки ПП « ОСОБА_19 » встановлено, що вартість бувшої у використанні барсетки становить 300 грн.

Для встановлення особи обвинуваченого прокурором було надано копію паспорту громадянина Грузії на ім`я обвинуваченого, вимогу про судимість, свідоцтво про народження його дитини, копію паспорта дружини, де прізвище обвинуваченого зазначено як « ОСОБА_16 », а також довідку про звільнення та характеристику з місць позбавлення волі, згідно з якими прізвище обвинуваченого « ОСОБА_16 ».

Крім того, прокурором було надано копію супровідного листа та копію обвинувального акту, направленого до Веселинівського районного суду Миколаївської області, в якому прізвище обвинуваченого зазначено « ОСОБА_16 » та копію обвинувального акту, направленого до Центрального районного суду м.Миколаєва на обвинуваченого на прізвище « ОСОБА_16 ». Вказані обвинувальні акти не є документами, що посвідчують особу і не можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні з огляду на положення ст.17 та ч.2 ст.88 КПК України.

Вирішуючи питання в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходить з наступного. Стороною обвинувачення дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно. Проте, під час судового розгляду сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, як того вимагає ч.1 ст.94 КПК України, не було доведено вчинення ОСОБА_7 саме відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Згідно ч.3 ст.370 КПК України суд ухвалює рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно із п.2 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року у справі №5-15кс12 - правильність застосування норми закону про кримінальну відповідальність (кваліфікація злочину) полягає в точності (адекватності) розуміння (визначення, тлумачення) змісту конкретної кримінально-правової норми, дійсності (об`єктивності) фактичних обставин певного суспільно небезпечного діяння та встановленні й визначенні співвідношення між фактичними ознаками суспільно небезпечного діяння та ознаками складу злочину, передбаченими кримінально-правовою нормою.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частина 1 ст.337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Зокрема, ч.3 ст.337 КПК України передбачає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Пункт 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» передбачає, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки. Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Згідно із ч.6 ст.368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені в його постановах. Згідно висновків Верховного суду України, які є обов`язковими для судів України відповідно до вимог ст.458 КПК України, а саме Постанови ВСУ від 06.03.2014 року №5-16кс12 - пунктом 3 визначено, що ч.1 ст.185 КК України встановлює кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна. Ця норма містить обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони. Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину. Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Постанова ВСУ від 11 грудня 2014 року №5-23кс14 в пункті 2 передбачає, що за нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Постанова ВСУ №5-35 від 14 листопада 2013 року про розмежування грабежу і розбою зазначає, що головним у намірі грабіжника є бажання відкрито заволодіти майном.

Таким чином, з об`єктивної сторони, грабіж є відкритим викраденням чужого майна, тобто вилучення майна відбувається в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Водночас і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ними як викрадення. але вона ігнорує це. Грабіж матиме місце і в тому випадку, коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним.
Сумнівний характер вчинення ОСОБА_7 інкримінованого його злочину, кваліфікованого стороною обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який згідно із п.65 рішення Європейського суду з прав людини від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України» означає, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Так, показання потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про те, що викрадення належної потерпілому ОСОБА_9 сумочки, - відбувалося у відсутності будь-яких осіб; те як викрадав ОСОБА_7 вказану сумку з речами не бачили ні потерпілий, ні свідок, так само й інші докази не підтвердили того, що в момент викрадення ОСОБА_7 бачили будь-які сторонні особи, які б усвідомлювали це. Та й дії ОСОБА_7 не були виявлені потерпілим чи свідком в момент вчинення їх обвинуваченим, про те, що обвинувачений викрав речі потерпілого свідок та потерпілий лише здогадувалися і це їм підтвердив перехожий, у якого вони спитали, чи не бачив він людину із сумкою.

Таким чином, саме відкрите викрадення обвинуваченим майна потерпілого - ніякими доказами підтверджено не було. Натомість як саме цю обставину ОСОБА_7 не визнав, а тому всі сумніви, виходячи із принципу презумпції невинуватості, мають тлумачитися на його користь.

У зв`язку з викладеним дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати з ч.2 ст.186 КК України на ч.2 ст.185 КК України та суд кваліфікує їх як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно. Злочин, вчинений обвинуваченим ОСОБА_7 , слід вважати закінченим, оскільки він мав реальну можливість розпорядитися викраденим майном.

Згідно із ст.65 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як встановлено під час судового розгляду, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст.66 КК України є щире каяття, оскільки він усвідомив свою вину, просив вибачення за вчинене. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, судом встановлено не було.

Беручи до уваги обставини справи та дані про особу обвинуваченому ОСОБА_7 , який вину визнав, оспорюючи лише кваліфікацію злочину, зроблену стороною обвинувачення помилково, щиро каявся у вчиненому, раніше судимий за злочини проти власності; звільнився з місць позбавлення волі 24.02.2016 року на підставі Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року; відсутність претензій матеріального характеру з боку потерпілого, наявність у обвинуваченого сім`ї та малолітньої дитини, а також те, що злочин, який вчинив обвинувачений ОСОБА_7 в силу ст.12 КК України належить до злочинів середньої тяжкості, суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення йому покарання у межах санкцій ч.2 ст.185 КК України у вигляді позбавлення волі.

Цивільний позов та судові витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

З врахуванням даних про особу обвинуваченого, його поведінку під час судового розгляду суд не вважає за необхідне застосовувати відносно ОСОБА_7 жодного із запобіжних заходів на час строку для оскарження вироку.

Керуючись ст.ст.373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавленням волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу - не застосовувати. Виконання вироку в частині затримання ОСОБА_7 та доставки його до Миколаївського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області доручити Заводському ВП ГУНП України в м.Миколаєві після вступу вироку з законну силу.

Строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_7 обчислювати з моменту взяття його під варту після вступу вироку в законну силу.

Речові докази, а саме: сумочку, у якій знаходились документи потерпілого: посвідчення водія, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення Вознесенського міського голови, грошові кошти у розмірі 600 гривень, банківську картку «Приватбанку», на якій знаходились гроші в сумі 3000 гривень, передані під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_9 - залишити останньому як власнику.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча суддя (підпис) ОСОБА_1

Згідно оригіналу: Суддя: