Ухвала іменем україни 25 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 15 лютого 2016 року ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 1 ст. 328 КК України визнано невинуватим і виправдано за відсутності в його діях складу злочину.

Оскаржуваною ухвалою суду апеляційної інстанції зазначений вирок залишено без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався

у розголошенні відомостей, що становлять державну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені або стали відомі у зв`язку з виконанням службових обов`язків, за відсутності ознак державної зради або шпигунства, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 328 КК України, за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , обіймаючи посаду завідувача кафедри радіоелектронних пристороїв ХНУРЕ, на початку 2009 року погодився

на пропозицію ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які запропонували йому під приводом пошуку джерел фінансування на території Китайської Народної Республіки для розробок ОСОБА_7 скласти науково-пояснювальну записку щодо українських розробок в області створення рельсотрону

та можливості створення на території України електромагнітного прискорювача тіл. Оскільки ОСОБА_7 у зв`язку з виконанням своїх службових обов`язків був обізнаним про відношення зазначених робіт

до товарів військового призначення та до державної таємниці України, він, давши свою згоду на написання зазначеної записки та проведення подальших робіт у цьому напрямку, таким чином фактично погодився розголосити раніше відомі йому відомості, які становлять державну таємницю.

Далі ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на розголошення відомостей, що становлять державну таємницю, які стали йому відомі у зв`язку з виконанням службових обов`язків, з метою подальшого проведення дослідницьких робіт і реалізації своїх наукових інтересів, використовуючи допомогу та знання

ОСОБА_10 , який не знав про злочинний умисел ОСОБА_7 , у період із січня 2009 року по 08 лютого 2009 року склав науково-пояснювальну записку, в якій навів обгрунтування можливості розробки електродинамічного прискорювача масивних тіл. Указаний документ по мірі виконання та наповнення інформацією послідовно зберігався ОСОБА_7 в електронному вигляді під іменами «Записка_1.doc», «Записка_2.doc», «Записка_3.doc», «Записка_4.doc» (кінцевий варіант).
При цьому, до зазначеної записки ОСОБА_7 умисно вніс відомості, раніше отримані ним у ході виконання науково-дослідної роботи «Захист-У» й інших наукових та дослідницьких робіт із грифами обмеження доступу, в тому числі робіт оборонного характеру, які були в його розпорядженні й у наявних у нього електронних носіях інформації та які становили державну таємницю України.

08 лютого 2009 року ОСОБА_7 , закінчивши роботу над зазначеною запискою, зберіг її у файлі «Записка_4.doc», яку передав ОСОБА_9 , про що був обізнаний ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_7 був достовірно обізнаний з тим, що у зазначеній записці містяться відомості, що становлять державну таємницю України, а також усвідомлював, що вказані відомості стануть відомі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які не мають допуску до державної таємниці.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, наполягаючи на незаконності висновків апеляційного суду про відсутність підстав для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, захисника, який заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора та просив залишити без зміни оскаржуване судове рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто вказівки прокурора, викладені в касаційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильну оцінку доказів та про неповноту судового розгляду не можуть бути предметом касаційного розгляду, а тому не беруться колегією суддів до уваги.

За змістом ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, то відповідно до п. 3 ч. 1 цієї ж норми закону ухвалюється виправдувальний вирок.

Згідно зі ст. 370 зазначеного Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

При цьому положеннями ст. 94 вказаної статті встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як видно зі змісту вироку, залишеного без зміни оскаржуваною ухвалою апеляційного суду, суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні, оскільки стороною обвинувачення не було надано суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували ту обставину, що відомості у переданих обвинуваченим файлах становлять державну таємницю у сфері оборони й підпадають під дію статей 1.9.1, 1.9.3 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю України.

При цьому частину доказів, які згідно з позицією сторони обвинувачення підтверджували наявність предмету злочину, передбаченого ст. 328 КК України, судом було визнано недопустимими.

Зокрема, недопустимими доказами (що підтверджували той факт, що передані ОСОБА_11 . Іі відомості становили державну таємницю ) були визнані: висновок експертизи з питань державної таємниці від 15 червня 2012 року № 300/2/5-ЕВ, висновок експертизи з питань державної таємниці від 22 березня 2012 № 300/2/48ДСК року, висновок експертизи з питань державної таємниці від 14 грудня 2012 року № 276/9-ев.

Прокурор у своїй касаційній скарзі стверджує про помилковість висновків суду щодо недопустимості висновків експертизи з питань державної таємниці від 15 червня 2012 № 300/2/5-ЕВ року та від 14 грудня 2012 року № 276/9-ев.

Однак з огляду на інформацію, яка випливає з матеріалів провадження та положень процесуального закону, доводи прокурора є неспроможними.

Як видно з тексту виправдувального вироку, однією з підстав визнання зазначених висновків експертиз стало те, що експерти, яким було доручено провести експертизи, не проводили їх особисто, як це передбачено законом, а створювали відповідні експертні комісії.

При цьому з матеріалів провадження видно, що зазначені експертизи проводилися на підставі відповідних постанов службових осіб про призначення експертизи з питань державної таємниці в межах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 328 КК України.

Однією з основних гарантій незалежності судового експерта та правильності його висновку є кримінальна відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків експертної діяльності. Таку гарантію закріплено у ст. 4 Закону України від 25 лютого 1994 року «Про судову експертизу».

Таким чином, проведення експертних досліджень експертною комісією, а не особисто експертом, якому було доручено проведення такої експертизи і якому, відповідно, було повідомлено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, є істотним порушенням процесуального закону, внаслідок чого наведені експертизи не можна вважати отриманими у законний спосіб, а отже, й допустимими доказами.

При цьому посилання прокурора на положення ст. 9 Закону України від 21 січня 1994 року «Про державну таємницю», (відповідно до якого державний експерт з питань таємниці має право створювати експертні комісії з фахівців і науковців, які мають допуск до державної таємниці, для підготовки проектів рішень про віднесення інформації до державної таємниці, зниження ступеня її секретності та скасування зазначених рішень, висновків щодо обізнаності з державною таємницею громадян, які мають чи мали допуск до державної таємниці, а також для підготовки відповідних висновків у разі розголошення секретної інформації чи втрати матеріальних носіїв такої інформації), є неспроможними, оскільки зазначені екпертизи були призначені в рамках розслідування кримінальної справи згідно з положеннями КПК України 960 року, а тому під час їх проведення експерти мали керуватися положення вказаного Кодексу та вимогами Закону України «Про судову експертизу», якими встановлено порядок та випадки призначення комісійної експертизи.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що створення експертами в ході проведення експертизи з питань державної таємниці експертних комісій без відповідного рішення слідчого про призначення комісійної експертизи є невиконанням гарантії правильності висновку судового експерта, що здійснюється шляхом попередження особи, яка проводить експертизу про кримінальну відповідальність, передбачену законом (про яку члени експертної комісії не повідомлялися), колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неможливість вважати наведені висновки експертиз допустимими доказами.

До того ж матеріали провадження не містять відомостей про те, що ОСОБА_7 був ознайомлений із постановою слідчого про призначення експертизи з питань державної таємниці, у результаті якої було отримано висновок експертизи з питань державної таємниці від 15 червня 2012 року № 300/2/5-ЕВ, що також є істотним порушенням процесуального закону.

При цьому твердження прокурора про те, що сторона обвинувачення під час судового розгляду заявляла клопотання про долучення до матеріалів провадження протоколу, який би спростовував наведене, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки неповнота судового розгляду знаходиться за межами його розгляду.

Таким чином, з урахуванням наведеного, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за загальним правилом саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визначеним Конвенцією (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 58 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), колегія суддів не вбачає підстав вважати висновки суддів про те, що в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 суду не було надано допустимих доказів, які би підтверджували факт наявності у діях ОСОБА_7 предмету злочину, передбаченого ст. 328 КПК України, а саме факт наявності у переданих зазначеною особою матеріалах відомостей, які би становили державну таємницю.

Крім того, аналогічні доводи щодо неправильності висновків про необхідність виправдання ОСОБА_7 прокурор наводив у своїй апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції, належним чином перевіривши їх, визнав ці доводи безпідставними, відобразивши це у своєму рішенні.

До того ж як видно з ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року, залишеної без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України, за епізодом з ОСОБА_7 судами було встановлено, що інформація, яку збирали вказані особи, була загальнодоступною, а тому не може становити державну таємницю.

Таким чином, з огляду на наведене оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, а касаційна скарга прокурора безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування судових рішень, у межах касаційного розгляду у матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 травня

2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни,

а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судами першої та апеляційної інстанцій, без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3