Справа № 343/400/17
Провадження № 11-кп/779/287/2017
Категорія ст. 81 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання Державної установи «Долинський виправний центр (№ 118)» про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

представника

Долинського ВЦ № 118 ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та звільнити його умовно-достроково. Мотивує свою позицію тим, що він відбув необхідну частину покарання відповідно до ст. 81 КК України. Зазначає, що стягнення, які у нього були, погашені, тому згідно з КВК України їх у нього немає. Щодо позову, вказує, що в даній установі він його б теж погашав, так як має заробітну плату, однак виконавчий лист не надходив.

Відмовляючи у задоволенні клопотання щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_6 , суд виходив із встановлених в судовому засіданні обставин та дійшов висновку, що поведінка засудженого не свідчить про його виправлення. Сам факт працевлаштування протягом певного періоду часу, позитивна характеристика з місця роботи, та 6 заохочень протягом всього періоду відбування покарання не може служити переконливою підставою для висновку про те, що засуджений виправився за короткий термін перебування ДУ «Долинський ВЦ (№ 118)» та не буде продовжувати вчиняти нові злочини. Сумлінна поведінка засудженого повинна свідчити про сумлінне виконання громадських доручень, підвищення загальноосвітнього рівня, зразкової поведінки в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин. Переконливих доказів такої сумлінної поведінки засудженого під час відбування покарання в судовому засіданні не здобуто. Тому наявність, в конкретному випадку, лише формально-юридичних підстав, не свідчить про виправлення засудженого та не надає йому право на беззаперечне умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Таким чином, дані про особу засудженого та інші наведені обставини не давали суду достатніх підстав дійти до переконання, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено рішенням. А тому суд вважав, що клопотання начальника ДУ «Долинський ВЦ (№ 118)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 є передчасним та не підлягає до задоволення.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає її безпідставною, просив ухвалу суду залишити без змін;

- представник Долинського ВЦ (№ 118) пояснив, що засуджений ОСОБА_6 заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

- засуджений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та задовольнити клопотання про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, вважає ухвалу незаконною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали заяви, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції постановлена з правильним застосуванням матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Відповідно до положень ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до засудженого, що відбуває покарання у виді обмеження волі, та який сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а також після фактичного відбуття ним не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов: 1) особа відбуває основне покарання у виді обмеження волі; 2) засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 3 ст. 81 частину призначеного судом покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 22 грудня 2008 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п .п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року засудженому ОСОБА_6 зараховано в строк покарання час тримання його під вартою з 06 вересня 2008 року по 31 березня 2009 року за правилами ч. 5 ст. 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року засудженому ОСОБА_6 замінено невідбуту частину покарання більш м`яким у виді обмеження волі на строк 3 роки 10 місяців 26 днів. Зараховано засудженому ОСОБА_6 в строк покарання за правилами ст. 72 КК України час слідування його під вартою з 15 березня 2016 року по день звільнення із розрахунку один день тримання під вартою два дні обмеження волі.

З урахуванням всіх перерахунків, проведених на підставі ухвал суду, початок відбуття покарання засудженому рахується з 06 вересня 2008 року, кінець строку 26 січня 2020 року.

На час розгляду клопотання відбув необхідні 3/4 частини призначеного судом покарання.

Зважаючи на доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував те, що ОСОБА_6 фактично відбув встановлену ч. 3 ст. 81 частину призначеного судом покарання.

В той же час, одною із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, з приводу чого колегія суддів зазначає наступне.

З характеристики на засудженого ОСОБА_6 від 16 лютого 2017 року (а.п. 2) вбачається, що ОСОБА_6 в установах виконання покарань знаходиться з 11 вересня 2008 року. Під час тримання під вартою в СІЗО м. Чернівці допускав порушення вимог режиму тримання під вартою, за що було накладено три дисциплінарні стягнення правами начальника СІЗО, які на даний час погашені у встановленому законом порядку. Заохочення не оголошувались. З 19 червня 2009 року відбував покарання в Сокирянській ВК (№ 67). Був працевлаштований в центрально-ремонтній майстерні установи. Допускав порушення вимог режиму відбування покарання, за що було накладено 2 дисциплінарні стягнення, які на даний час погашені у встановленому законом порядку. Оголошувалось п`ять заохочень. 30 березня 2016 року прибув в Долинський ВЦ (№ 118). Був працевлаштований на виробництві установи, згодом на об`єкті «Уніплит», де працює по даний час. Допускав порушення вимог режиму відбування покарання, за що було накладено одне дисциплінарне стягнення у виді 10 діб ДІЗО правами начальника установи, яке на даний час погашене у встановленому законом порядку. Оголошувалось одне заохочення правами начальника відділення СПС. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. До майна установи ставиться дбайливо. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи з самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. До виконання робіт по благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямком «Фізкультура і спорт». Зв`язок з родичами підтримує шляхом телефонних розмов. Згідно вироку суду значиться позов на суму 77 304,20 грн, позов погашено на суму 10887,70 грн. Виконавчі листи на адресу установи не поступали. Вину у скоєному злочині визнав.

Згідно з характеристики (а.п. 42), виданої на засудженого ОСОБА_6 начальником ЛДВ ТОВ «Уніплит», за час перебування на контрагентському об`єкті з 12 вересня 2016 року по 31 березня 2017 року був працевлаштований різноробочим. За цей період сумлінною поведінкою і ставленням до праці зарекомендував себе з позитивної сторони. Поставлені завдання виконував старанно, вчасно, до майна виробництва відносився бережно, з керівництвом виробництва та товаришами по роботі був ввічливий.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що ОСОБА_6 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці протягом відбутого періоду покарання, проаналізувавши докази, які бути наявні в матеріалах клопотання та в матеріалах особової справи, у їх сукупності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що сумлінна поведінка визначається активною участю у суспільному житті, сумлінним виконанням громадських доручень у процесі відбування покарання, гарною поведінкою в побуті, прагненням засудженого своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, а також полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Разом з тим, на думку колегії суддів, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Крім того, умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи вищенаведене, в тому числі лише шість заохочень протягом тривалого часу відбування покарання, накладення шести дисциплінарних стягнень, в тому числі й у виді суворої догани та 10 діб ДІЗО, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про те, що поведінка засудженого не є сумлінною.

Твердження апелянта на те, що дисциплінарні стягнення на даний час погашені у встановленому законом порядку, не впливає на правильність висновків суду, оскільки суд першої інстанції підставно взяв до уваги дані щодо його особи протягом всього перебування в установі виконання покарання.

Апелянт наголошує, що виконавчі листи в дану установу не надходили, в той час не заперечує наявність несплаченої ним суми за цивільним позовом. Не наводить жодних доводів, які б свідчили про те, що він вживав будь-яких заходів для її відшкодування. Це в свою чергу свідчить про байдужість ОСОБА_6 до постановленого рішення суду.

В той час, бажання та намір отримати дохід з метою погашення завданих збитків є елементом такого ставлення до праці, що доводить виправлення засудженого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 належним чином врахував умови, що передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення, та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за такий період часу засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення щодо відмови у задоволенні клопотання про його умовно-дострокове звільнення, з такими висновками погоджується і колегія суддів.

Враховуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, колегія суддів приходить до висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення, в даному випадку, не є виправданим.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення без змін.

Колегія суддів, зазначаючи строк і порядок набрання законної сили даної ухвали та її оскарження, враховує правову позицію Верховного Суду України про те, що ухвали суду, постановлені щодо умовно-дострокового звільнення засуджених від відбування покарання, оскарженню в касаційному порядку не підлягають (постанова від 01 грудня 2016 року справа № 317/1520/16-к).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання Державної установи «Долинський виправний центр (№ 118)» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2