Дата документу Справа № 332/1917/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/464/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.115 ч.1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 квітня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

перекладача ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чебоксари російської федерації, зареєстрованого за адресою: російська федерація, Кримзарайкінське сільське поселення Аліковського району Чувашії, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за вчинення умисного вбивства за таких обставин.

24.04.2016 р. близько 14.00 год. ОСОБА_9 разом із ОСОБА_10 прийшли до будинку АДРЕСА_2 , де між ними на ґрунті ревнощів виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_9 , з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків через ревнощі, діючи умисно, підняв з землі фрагмент гілки від дерева та завдав ним не менше 15 ударів в область голови, шиї та тулубу ОСОБА_10 , спричинивши останній закриту тупу травму шиї, що обумовило механічну асфіксію, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_10 . Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 померла на місці скоєння правопорушення.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, т.т. умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Йому призначено покарання за ч.1 ст.115 КК - 10 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2016 року за ч.3 ст. 185 КК, та призначено остаточне покарання у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення, речові докази.

В апеляційній скарзі захисник, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_9 рішенням суду через невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло за собою неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК та призначити йому остаточне покарання на підставі ст.71 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років. Зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання час його попереднього ув`язнення згідно з правилами, передбаченими ч.5 ст.72 КК. Свої вимоги захисник мотивує тим, що умислу на вбивство ОСОБА_10 обвинувачений не мав. Причиною такої поведінки ОСОБА_9 стала протиправна поведінка потерпілої. Показання допитаних у суді потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 є безпідставними і нічим не підтверджені. Суд неправильно прийняв до уваги висновки судово-медичної експертизи, щодо кількості завданих померлій ударів. При призначенні покарання, суд не врахував ряду обставин, які надавали йому можливість призначити менш суворе покарання, ніж було призначено.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; з`ясувавши позицію прокурора, яка заперечила проти доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із запереченнями апеляційної скарги не можна погодитися повністю з огляду на наступне.

Так, під час судового і апеляційного розгляду ОСОБА_9 і його захисник не заперечували того факту, що саме обвинувачений 24.04.2016 р. близько 14.00 год. біля будинку № 240 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків через ревнощі, діючи умисно, підняв з землі фрагмент гілки від дерева та завдав ним удари в область голови, шиї та тулубу ОСОБА_10 . Захист визнав, що тим самим останній було спричинено закриту тупу травму шиї, що обумовило механічну асфіксію, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_10 .

Такі обставини, на переконання захисту, дають підстави вимагати перекваліфікувати дії ОСОБА_9 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК, оскільки обвинувачений не мав жодного наміру на навмисне позбавлення життя ОСОБА_10 . По відношенню до смерті у нього мала місце необережність.

Проте з такими доводами апеляційної скарги не можна погодитись за жодних обставин.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про те, що ОСОБА_9 позбавив життя ОСОБА_10 умисно, вірно прийняв до уваги сукупність обставин, які є необхідними для відмежування умисного вбивства (ч.1 ст.115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).

Районний суд, вирішуючи це питання, правильно виходив з того, що для відмежування даних складів злочинів необхідно враховувати спосіб і знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Суд вірно звернув свою увагу на те, що також є визначальним суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю). Саме на цьому наголошував і захист, зазначаючи, що обвинувачений не мав на меті обов`язкове настання смерті потерпілої.

Проте суд, перевіряючи саме кваліфікацію дій обвинуваченого, вірно оцінив суб`єктивне ставлення обвинуваченого до наслідків, які настали від злочинних дій ОСОБА_9 смерті ОСОБА_10 .

Так, при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, у випадку заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті характеризується необережністю.

Відповідно до ч.1 ст.24 КК умисел поділяється на два види прямий і непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно-небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч.2 ст.24 КК).

Непрямим згідно з ч.3 ст.24 КК є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість (ч.1 ст.25 КК).

Обвинувачений і його захисник під час судового і апеляційного розгляду заявили, що умисел ОСОБА_9 не був направлений на обов`язкове позбавлення життя ОСОБА_10 . Обвинувачений не бажав настання її смерті під час завдання тілесних ушкоджень. Він застосував фізичну силу до потерпілої лише з метою її виховання. Він мав реальну можливість використати інші предмети (арматуру, каміння, тощо) під час нанесення ударів ОСОБА_10 , однак не зробив цього, що, на його думку, підтверджує спрямованість його умислу саме на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій.

Проте перевіряючи доводи сторони захисту щодо спрямованості умислу ОСОБА_9 , районний суд вірно виходив з усіх обставин вчиненого діяння та врахував спосіб і знаряддя злочину, за допомогою якого ОСОБА_9 були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_10 , а саме фрагментом гілки від дерева, довжиною 177 см, діаметром 7,5 см.

Суд врахував кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень у загиблої. Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1538 від 28.05.2016 р. при експертизі трупу ОСОБА_10 були виявлені численні тілесні ушкодження в області шиї, голови, тулубу (життєво важливі органи і частини тіла) та кінцівок: садна, синці, рани, крововиливи, перелами. Зазначені тілесні ушкодження були кваліфіковані експертом як тяжкі, середнього ступеня тяжкості та легкі тілесні ушкодження.

Пошкодження в області голови трупу ОСОБА_10 відповідно до висновку експерта № 1538 утворились в результаті неодноразових (не менш 10-15 та більше) ударних травматичних впливів та впливів по дотичній тупим твердим предметом (предметами) в область голови.

Досліджені судом докази щодо кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень безумовно свідчать про те, що ОСОБА_10 зазнала з боку ОСОБА_9 суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності та цілеспрямованості дій останнього у нанесенні ударів потерпілій, крім іншого, в область життєво важливих органів - голови та шиї. Пошкодження в області шиї знаходиться в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілої. Удари ОСОБА_9 наносив фрагментом гілки від дерева значних розмірів. Після побиття обвинувачений не надав допомоги потерпілій, а навпаки залишив її на деякий час на місці вчинення злочину.

Незважаючи на передбачення можливості настання такого наслідку як смерть, ОСОБА_9 не мав потреби в його досягненні, він не був йому потрібний ні як основний, ні як проміжний наслідок. Тому, не спрямовуючи свою волю на досягнення наслідку у виді смерті, ОСОБА_9 все ж таки свідомо допускав його настання. При цьому у нього був відсутнім розрахунок на його відвернення. Таке свідоме допущення виразилось в байдужому ставленні обвинуваченого до настання такого наслідку. ОСОБА_9 , не будучи зацікавленим у настанні наслідку свого діяння, все ж допускав можливість його настання.

Обвинувачений під час судового і апеляційного розгляду не навів суб`єктивних міркувань, за якими він міг би розраховувати на те, що завдані ним тілесні ушкодження за своєю кількістю, інтенсивністю та спрямованістю не могли б спричинити смерті потерпілої.

Крім того, наведені обставини виключають наявність в діях ОСОБА_9 необережності у формі злочинної недбалості, за якою обвинувачений не передбачав можливості настання смерті, хоча повинен був і міг передбачати її настання.

Тому судова колегія погоджується із наведеними у вироку обґрунтуваннями районного суду про те, що ОСОБА_9 , спричиняючи за наведених обставин тілесні ушкодження ОСОБА_10 , в силу свого віку і життєвого досвіду допускав настання смерті потерпілої від його протиправних дій, хоча обвинувачений не бажав настання смерті, про що він постійно зазначав.

З цих же підстав судова колегія критично ставиться до заперечення захисту про те, що в діях ОСОБА_9 по відношенню до настання смерті ОСОБА_10 має місце необережність.

Тому районний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_9 вчинив убивство ОСОБА_10 з непрямим умислом, а тому вірно кваліфікував його дії саме за ч.1 ст.115 КК.

Проте суд, навівши в оскаржуваному вироку правильний аналіз обставин справи, припустився помилки у формулюванні визнаного судом доведеним обвинувачення ОСОБА_9 , фактично описавши його протиправне діяння у формі убивства з прямим умислом. Про це свідчать застосовані судом формулювання, що у ОСОБА_9 «виник умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 », «реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_9 , з метою протиправного заподіяння смерті...»

Тим самим районний суд допустив протиріччя між формулюванням зазначеного ним обвинувачення, де він зазначив про прямий умисел обвинуваченого, та мотивами і зробленими на їх підставі висновками про те, що ОСОБА_9 , позбавляючи життя ОСОБА_10 , діяв з непрямим умислом.

У зв`язку з чим, дана помилка суду підлягає виправленню шляхом зміни апеляційним судом формулювання обвинувачення ОСОБА_9 визнаного судом доведеним.

При цьому, судова колегія наголошує, що апеляційним судом не дається інша оцінка жодному доказу, дослідженому судом першої інстанції, які повністю викривають вину ОСОБА_9 у вчиненні ним саме умисного вбивства ОСОБА_10 за наступних обставин.

Так, 24.04.2016 р. близько 14.00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись разом із ОСОБА_10 біля будинку № 240 по вул. Скворцова у м. Запоріжжі, під час взаємної сварки, що виникла на ґрунті ревнощів, підняв із землі значний за розміром і вагою фрагмент гілки від дерева, маючи невизначений намір щодо його застосування проти ОСОБА_10 .

Після цього, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у формі спричинення тілесних ушкоджень або заподіяння смерті ОСОБА_10 шляхом нанесення їй ударів зазначеним фрагментом гілки від дерева, не маючи обов`язковою метою убивство ОСОБА_10 , однак свідомо припускаючи настання смерті останньої, під час конфлікту з ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, ОСОБА_9 умисно завдав ним не менше 10-15 ударів в область голови, шиї та тулубу ОСОБА_10 , спричинивши останній закриту тупу травму шиї, що обумовило механічну асфіксію, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_10 . Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 померла на місці події.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 спровокувала ОСОБА_9 на вчинення проти неї протиправних дій, адже ніякої протиправної поведінки, на що наголошувалось в апеляційній скарзі, в її діях чи бездіяльності не вбачається. А тому заперечення апеляційної скарги про призначення ОСОБА_9 занадто суворого покарання є безпідставними.

Таким чином, доводи і вимоги апеляційної скарги щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_9 і призначення йому занадто, у зв`язку з цим, суворого покарання не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, жодним чином не спростовують в цій частині висновків районного суду. А тому підстав для скасування вироку суду чи зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, оскільки судова колегія дійшла висновку про невірне формулювання визнаного судом доведеним обвинувачення ОСОБА_9 , воно підлягає зміні на формулювання зазначене у мотивувальній частині даної ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , задовольнити частково.

У вироку Заводського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2016 року визнане судом доведеним формулювання обвинувачення вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, змінити на визнане судом доведеним формулювання обвинувачення, зазначене у цій ухвалі апеляційного суду.

В решті вирок залишити без змін.

У відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання також строк його попереднього ув`язнення з 18.11.2016 року (включно) до 11.04.2017 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_9 , який тримається під вартою, в той же строк від дня отримання ним повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4