Справа № 461/7142/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/123/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року,-

з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

їх захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

встановила:

цією ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, який внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003546 від 06.08.2016 року, відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України повернуто прокурору Львівської місцевої прокуратури для усунення недоліків.
Не погоджуючись з даною ухвалою, прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність й необґрунтованість рішення, просить ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 24 листопада 2016 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та повернути на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що органом досудового розслідування виконано вимоги кримінального процесуального закону та наведено виклад фактичних обставин, які встановлені під час досудового розслідування, зокрема і спосіб вчинення кримінального правопорушення, а ураховуючи те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, сторона обвинувачення інкримінує обом обвинуваченим роль виконавців одного і того ж кримінального правопорушення.
На думку апелянта, на момент підготовки обвинувального акта кримінальне провадження перебувало у провадженні СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області, а отже ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мали статус підозрюваних, а не обвинувачених.
Окрім цього, у своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що чинний КПК України не містить вказівки на те, що обвинувальний акт повинен затверджуватися печаткою органу прокуратури.
На вказану апеляційну скаргу адвокатом ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та самим ОСОБА_8 подано письмові заперечення, в яких останні погоджуються з рішенням суду першої інстанції, яким, на їх думку, вірно надано оцінку щодо недотримання норм п.5 ч.2 ст.291 КПК України, а відтак вимоги, викладені в апеляційній скарзі, нічим необґрунтовані та надумані.
Заслухавши доповідача, прокурорів на підтримання поданої апеляційної скарги, думку обвинувачених та їх захисників, які вважають, що рішення суду є законним й обґрунтованим, а апеляційні вимоги прокурора безпідставними, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення.

В обґрунтування прийнятого рішення суддя місцевого суду покликався на те, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначено, що останні підозрюються, а не обвинувачуються, в тексті такого не конкретизовано спосіб та механізм скоєння кримінального правопорушення, без конкретизації хто і яким саме майном заволодів, не конкретизовано як саме домовилися обвинувачені між собою про вчинення злочину, а сам обвинувальний акт не затверджений печаткою органу прокуратури.

Як встановлено апеляційним судом, до Галицького районного суду м.Львова скеровано обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003546 від 06.08.2016 року, зі змісту якого вбачається, що останні підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Зокрема зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що 06.08.2016 року приблизно о 03 год. 00 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи у парку «Високий Замок» у м.Львові, діючи за попередньою змовою зі ОСОБА_9 , маючи умисел на викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung A5» вартістю 7500 грн., в якому знаходились сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» вартістю 30 грн., сім-карта оператора мобільного зв`язку ТзОВ «Lifecell» вартістю 20 грн., який знаходився у чохлі вартістю 200 грн., гаманець фірми «Giorgio Armani» вартістю 2500 грн., водійське посвідчення, технічний паспорт на автомобіль «Audi A6», грошові кошти в сумі 3000 грн., 103 долари США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 06.08.2016 року становить 2554,4 грн., дві банківські картки ПАТ «Приватбанку», одну банківську картку ПАТ «ТАСКОМБАНК» та одну банківську картку «VS BANK», що належить ОСОБА_12 , чим завдав потерпілому матеріальних збитків на суму 15 804, 4 грн.

06.08.2016 року приблизно о 03 год. 00 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи у парку «Високий Замок» у м.Львові, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , маючи умисел на викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung A5» вартістю 7500 грн., в якому знаходились сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» вартістю 30 грн., сім-карта оператора мобільного зв`язку ТзОВ «Lifecell» вартістю 20 грн., який знаходився у чохлі вартістю 200 грн., гаманець фірми «Giorgio Armani» вартістю 2500 грн., водійське посвідчення, технічний паспорт на автомобіль «Audi A6», грошові кошти в сумі 3000 грн., 103 долари США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 06.08.2016 року становить 2554,4 грн., дві банківські картки ПАТ «Приватбанку», одну банківську картку ПАТ «ТАСКОМБАНК» та одну банківську картку «VS BANK», що належить ОСОБА_12 , чим завдав потерпілому матеріальних збитків на суму 15 804, 4 грн.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, поряд з іншими відомостями, повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими,правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки та інші дані, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Даний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Таким чином, обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а тому обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність обвинувального акта, коли в ньому замість обвинувачення міститься формулювання підозри порушує право особи на захист.

Перевіривши обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003546 від 06.08.2016 року, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що в такому не міститься персоніфікації діянь кожного із обвинувачених, зокрема сформульоване обвинувачення як відносно ОСОБА_8 , так і відносно ОСОБА_9 викладене однаково, у ньому в повній мірі не викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, не конкретизовано спосіб й механізм його вчинення.

Таким чином, з обвинувального акта у даному кримінальному провадженні неможливо зробити висновок про ступінь співучасті обвинувачених та форму вини кожного стосовно вчиненого діяння, оцінити фактичні обставини в повному обсязі та дійти висновку щодо кваліфікації їх діянь.

Окрім цього, при кваліфікації діянь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в обвинувальному акті зазначено, що вони підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, що, на думку колегії суддів, значно нівелює статус процесуального документа - обвинувального акта як підсумкового висновку органа досудового розслідування про достатність зібраних доказів для обвинувачення особи у вчиненні злочину та завершення досудового розслідування з направленням кримінального провадження до суду, а формулювання підозри порушує право особи на захист.

А в силу ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що необхідність затвердження обвинувального акта гербовою печаткою не передбачена кримінальним процесуальним законом, то наведені доводи є необґрунтованими з огляду на таке.

Стаття 291 КПК України встановлює дві процесуальні дії щодо складання обвинувального акта, а саме його підписання, а також його затвердження.

Так, Наказом Генеральної прокуратури України від 24.02.2016 року № 103 була затверджена Інструкція з діловодства в органах прокуратури України, згідно з пунктом 9.5.1 якої засвідчення документів здійснюється шляхом їх підписання, затвердження та проставлення печатки.

Окрім цього, згідно з п.18.2.1 цієї ж Інструкції, процесуальні документи, які складені в органах прокуратури посвідчуються та завіряються печатками.

Відповідно до Додатку 61 Інструкції, процесуальні документи повинні засвідчуватись гербовою печаткою прокурором, який здійснював процесуальне керівництво.

З огляду на зазначене, є вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності обставин, які перешкоджають розгляду даного кримінального провадження у суді та необхідності повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків, а отже доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування не вбачається, а відтак й для задоволення апеляційної скарги.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, який внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003546 від 06.08.2016 року, відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України повернуто прокурору Львівської місцевої прокуратури, залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4