У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2017 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши під час підготовчого засідання у залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України, суд, -

ВСТАНОВИВ:
В Черкаському районному суді Черкаської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор висловила думку про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Захисники та обвинувачені висловили думку, що обвинувальний акт не може бути призначений до судового розгляду через невідповідність його вимогам КПК України, та вважали, що обвинувальний акт необхідно повернути прокурору.

При вирішенні даного питання суд керується наступним.

Питання форми та змісту обвинувального акта регулюється стст.109, 110, 291 КПК України. Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Всупереч п.5 ч.2 ст.291 КПК, в даному обвинувальному акті неповністю викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор та слідчий вважають встановленими, формулювання обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є повністю ідентичними по тексту,є неповним, містить положення що протиріч ять одне одному, що є неприпустимим.

Такі положення містяться зокрема щодо мети вчинення злочинів. Зокрема: в п.3 стор.16, п.3 стор.9 вказано, що 5 січня 2015 року близько 11.00годин ОСОБА_10 , ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 попередньо взявши з собою знаряддя та засоби для вчинення злочину з метою вчинення розбійного нападу виїхали до місця проживання потерпілого. Далі по тексту обвинувачення, п.2 стор. 11,п.2 стор. 18 вказано, що коли обвинувачені знаходились в будинку потерпілого продовжуючи свої злочинні дії на вчинення розбійного нападу поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень розмістили потерпілого в положенні стоячи коліньми на підлозі, при цьому ОСОБА_11 знаходячись в положенні стоячи по правий бік потерпілого, утримуючи в руці пістолет умисно, з метою вбивства здійснив один постріл в область правої скроневої ділянки голови потерпілого. В цьому ж обвинуваченні п.5 стор.12, п2 стор.20 вказано, що 5 січня 2015 року близько 11.00годин ОСОБА_10 , ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 попередньо взявши з собою знаряддя та засоби для вчинення злочину з метою вчинення умисного вбивства та заволодіння майном потерпілого виїхали до місця проживання потерпілого. В п. 2 стр 14п. 3 стр 21 вказано коли обвинувачені знаходились в будинку потерпілого продовжуючи свої злочинні дії направлені на вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 розмістили потерпілого в положенні стоячи коліньми на підлозі, при цьому ОСОБА_11 знаходячись в положенні стоячи по правий бік потерпілого, утримуючи в руці пістолет умисно, з метою вбивства здійснив один постріл в область правої скроневої ділянки голови потерпілого.

Вказані протиріччя позбавляють можливості зробити висновок з якою метою прибули обвинувачені до місця проживання потерпілого чи з метою вчинення розбійного нападу поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, чи з метою вчинення умисного вбивства та заволодіння майном потерпілого, чи був у них умисел на вбивство під час планування злочину, чи виник під час його вчинення, чи взагалі в даному випадку має місце ексцес виконавця у ОСОБА_11 щодо вчинення вбивства, та відповідно його умисел на вбивство не охоплювався умислом інших співучасників, в обвинуваченні взагалі не конкретизовано види та форми співучасті обвинувачених у злочині, не вказано суб`єктивне ставлення обвинувачених. до наслідків своїх дій у виді смерті потерпілого.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого формулювання обвинувачення та повної правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний судовий розгляд кримінального провадження судом, здійснення обвинуваченим права на захист і, як наслідок, є беззаперечною підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

У рішенні від 9.10.2008, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

В порушення вимог ст.291 КПК України, в обвинувальному акті наведені фактичні дані, а саме всі докази, які на думку органу досудового розслідування, є доказами винуватості обвинувачених, в тому числі повністю розкрито зміст показань свідків, тоді як до початку судового розгляду будь-які докази суду надаватись не повинні.

Розкриття в обвинувальному акті змісту доказів суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема принципу змагальності, а тому наявність у суду доказів обвинувачення, зокрема змісту показань свідків, викликає в суду упереджене ставлення до винуватості обвинувачених, а в учасників процесу сумнів в об`єктивності та неупередженості суду, та в свою чергу є беззаперечною підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

В порушення вимог ч. 1 ст. 109 та п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акту не додано реєстр матеріалів досудового розслідування, який би відповідав вимогам ч. 2 ст. 109 КПК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

У доданому ж до обвинувального акта реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначені всі процесуальні дії і не відображені всі процесуальні рішення, прийняті в ході розслідування, не зазначено їх реквізити.

У переліку процесуальних дій взагалі не вказано відомості щодо внесення даних злочинів до ЄРДР, відсутні відомості про повідомлення про підозру, кому і коли такі повідомлення були вручені, відсутні дані щодо призначення груп прокурорів та слідчих у кримінальному провадженні, даних щодо залучення захисників, відсутні дані щодо відкриття матеріалів іншій стороні, реєстр також не містить інформації про складення обвинувального акта, що на підставі ч.4 ст.110 КПК також є процесуальним рішенням.

Відповідно до ч.4 ст.278 КПК дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В реєстрі відсутні будь-які дані щодо внесення до ЄРДР відомостей про скоєння кримінального правопорушення обвинуваченими.

Всупереч вимогам закону в даному обвинувальному акті порушено принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р. (далі - Конвенція), положення якої підлягають застосуванню відповідно до ч.2 ст.1, ст.9 КПК України.

Так, відповідно до ч. І ст. 62 Конституції України та ч. І ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Частина 5 ст. 17 КПК України (відповідно до якої поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою) встановлює механізм втілення презумпції невинуватості під час здійснення кримінального провадження, якого з огляду на вимоги ч.І ст. 9 КПК України повинні дотримуватися не тільки суд, прокурор, слідчий, інші службові особи органів державної влади, зокрема, і під час складання та затвердження обвинувального акту.

В порушення вищевказаним норм законодавства в обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_7 , ОСОБА_14 вчинили злочин, що є тотожнім визнанню їх винними у вчиненні кримінального правопорушення до ухвалення судом обвинувального вироку, що набрав законної сили.

Так, в обвинувальному вказано, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили кримінальні правопорушення передбачені ч.4 ст. 187 КК Країни; п. п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК Країни; ч. З ст. 289 КК Країни.

Діючим кримінально-процесуальним законодавством України, в тому числі статтею 314 КПК України, не передбачено будь-якої можливості виправлення помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування після його надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні.

Обвинувальний акт, його зміст та форма кримінального правопорушення повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відноситься законність. Під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий та інші зобов`язані додержуватися встановленого порядку і виносити рішення у точній відповідності з нормами права, які підлягають застосуванню у кожному конкретному випадку.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у разі невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні повертає обвинувальний акт прокурору.

За таких обставин, суд приходить до беззаперечного висновку, щоданий обвинувальний акт слід повернути прокурору.

Також захисником ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні було подано дві скарги на дії та бездіяльність слідчого в обґрунтування яких вона вказала, що 06.07.2015 року ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси зобов`язано слідчого СУ УМВС України в Черкаській області ОСОБА_15 надати підозрюваному ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження за № 000012, а саме процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено КПК України підозрюваному, перекладені азербайджанською мовою та належно засвідчені підписом перекладача. 14.07.2015 року в умовах СІЗО № 30 м. Черкаси ОСОБА_7 було надано переведений на азербайджанську мову лише обвинувальний акт. Надалі поштою направлено на азербайджанській мові кінцеве повідомлення про підозру від 22.06.2015 року, права, передбачені ст. 42 КПК України, та короткий зміст (резулятивна частина) проведених в рамках кримінального провадження експертиз.

Захисник вказала, що через невиконання ухвали суду щодо перекладу документів та відсутність належного перекладача та достатнього часу ОСОБА_7 було позбавлено можливості належним чином ознайомитись з матеріалами кримінального провадження чим було порушено його право на захист.

Відповідно до п.14 ст. 42 КПК України, підозрюваний, обвинувачуваний має право ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування та вимагати відкриття матеріалів, згідно зі ст. 290 КПК України.

Згідно ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів. Сторонам кримінального провадження, потерпілому надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ.

Крім того, проведення процесуальної дії, а саме оформлення 14.07.2015 року протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування та вручення обвинувального акту ОСОБА_7 в умовах СІЗО № 30 м. Черкаси, проводилось без участі захисника, хоча підозрюваний заявляв своє бажання на обов`язкову участь захисника.

Тим самим було порушено низку норм КПК України, а саме ст. 52 КПК України, згідно якої участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів; щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження; п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України, згідно якої підозрюваний, обвинувачуваний має право на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій.

Вивчивши матеріали кримінального провадження суд приходить до висновку, що обставини викладені в скаргах частково знайшли своє підтвердження, та вважає, що слідчим під час досудового слідства були грубо порушені права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 щодо ненадання йому можливості отримувати передбачені КПК України процесуальні документи перекладені на його рідну мову, та в подальшому неналежному відкритті йому матеріалів досудового слідства. Дані порушення унеможливлюють судовий розгляд кримінального провадження на підставі даного обвинувального акту та повинні бути усунуті на досудовому слідстві, після чого має бути складений та направлений до суду новий обвинувальний акт з усунутими недоліками які викладено в ухвалі.

Також в судовому засіданні прокурор заявив клопотання щодо продовження запобіжного заходу відносно обвинувачених, оскільки запобіжний захід закінчується 30.01.2017 року, а підстави для зміни запобіжного заходу відсутні та розглянути справу до цього часу неможливо.

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вважають що немає підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просили обрати запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі., обвинувачені підтримали думку захисників.

Заслухавши думку учасників процесу, суд вважає необхідним запобіжний захід ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , тримання під вартою продовжити на 60 діб, оскільки, підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, а підстави його обрання на даний час не перестали існувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 178, 183, 196-197, 291, 314 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12, ч. 2 ст. 115 КК України повернути прокурору.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - у виді тримання під вартою - продовжити на 60 діб до 27 березня 2017 року включно.

Копії ухвали направити прокурору, начальнику Черкаського СІЗО арештного дому Черкаського слідчого ізолятора УДДУПВП в Черкаській області для виконання, керівнику Черкаської обласної прокуратури для контролю за виконанням.

Ухвала, в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_16

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3