Справа №472/189/17 30.08.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000080 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Веселинове, Миколаївської області, громадянина України, працюючого механіком СТОВ «Радогощь», раніше засудженого Веселинівським районним судом 11.11.2016 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 289 КК України із застосуванням вимог ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки, не вчинить нового злочину з покладенням обов`язків передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.
Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання за ч.2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 /два/ роки без конфіскації майна.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи кваліфікації інкримінуємого ОСОБА_6 злочину, вважає, що призначене покарання суду є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про особу обвинуваченого.

Зазначає, що ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані потерпілому збитки, давав повні та послідовні показання, чим сприяв розкриттю злочину.

Захисник зауважує, що потерпілий ОСОБА_8 просив суд призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі і зазначив, що не має ніяких претензій до обвинуваченого, який відшкодував спричинені йому матеріальні збитки та вибачився.

Вважає, що суд не прийняв до уваги, що в період судового розгляду справи ОСОБА_6 повністю відбув призначене покарання у виді 100 громадських робіт за вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11.11.2016р., на підтвердження чого була надана довідка Веселинівського районного відділу з питань пробації №444 від 14.04.2017р. відповідно до якої ОСОБА_6 знятий з обліку 11.04.2017р. в зв`язку з відбуттям громадських робіт, а не в період застосування іспитового строку.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 офіційно працює, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, має на меті створити сім`ю, що на думку захисника, дають підстави суду вважати, що обвинувачений став на шлях виправлення та довів, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Суд визнав доведеним, що 10.02.2017 року, приблизно о 04:00 год. ОСОБА_6 з метою незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем «Москвич-412», підійшов до домоволодіння ОСОБА_9 , яке розташоване по АДРЕСА_2 , де біля домоволодіння знаходився автомобіль «Москвич-412» державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 15000 гривень, який належав місцевому мешканцю ОСОБА_8 . Діючи умисно та повторно, ОСОБА_6 за допомогою перемикання електродротів замка запалювання, завів та незаконно заволодів автомобілем «Москвич-412» державний номерний знак НОМЕР_1 та таємно з місця події зник, розпорядившись ним на власний розсуд.
Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальних збитків на суму 15000 гривень.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинено повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який згідно характеристики Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області характеризується посередньо, відповідно до довідок Веселинівської ЦРЛ на наркологічному та на психіатричному обліку не перебуває.
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування шкоди спричиненого кримінальним правопорушенням.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Також судом взято до уваги, що ОСОБА_6 вчинив злочин під час невідбутого покарання за вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11.11.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України і призначено міру покарання у виді 100 годин громадських робіт.
Суд прийшов до переконання про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та необхідність призначення остаточного покарання у виді позбавлення волі, що є справедливим і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Водночас, суд враховував обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та вважав можливим та доцільним призначити покарання обвинуваченому із застосуванням вимог ст. 69 КК України, тобто призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 2 ст. 289 КК України.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який залишив вирішення даного питання на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у скоєні кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку. Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 289 КК України вірно і в цій частині вирок не оскаржується.

Що стосується покарання призначеного ОСОБА_6 , то апеляційний суд дійшов наступного.

Посилання апелянта на те, що судом при призначенні покарання не були в достатній мірі враховані дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він має постійне місце проживання за яким характеризується посередньо, а також обставини відшкодування збитків потерпілому, знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Досліджуючи дані про особу, суд повинен з`ясувати вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан тощо.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд не дотримався вимог ст. 65-67 КК України і не в достатній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання.

Так, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Веселинівського районного суду від 11.11.2016р. за ч.1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт, на час розгляду кримінального провадження повністю відбув призначене покарання, що підтверджується довідкою Веселинівського районного відділу з питань пробації №444 від 14.04.2017р. (а.с.68), свою вину в скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень повністю визнав та щиро розкаявся.

Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 офіційно працевлаштований (а.с. 78), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.44, 45), відповідно до характеристики Веселинівської селищної ради, скарг і заяв на ОСОБА_6 до селищної ради не надходило (а.с.47)
Крім того, відповідно до заяви потерпілого ОСОБА_8 , останній претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має, шкода по факту викраденого автомобіля відшкодована в повному обсязі. Також потерпілий в заяві зазначив, що він не бажає, щоб ОСОБА_6 позбавляли волі (а.с.67)
Таким чином, як слідує з вироку, при призначенні покарання судом було взято до уваги лише те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, характеризується посередньо, щиро розкаявся та добровільно відшкодував шкоду спричинену кримінальним правопорушенням.
Дані про відбуття попереднього покарання у виді 100 годин громадських робіт, те, що ОСОБА_6 працює, його молодий вік та відсутність достатнього життєвого досвіду, судом залишені поза увагою.
За таких обставин, без врахування сукупності даних про особу обвинуваченого, судом ухвалено невмотивоване рішення про можливість виправлення обвинуваченого виключно в умовах ізоляції від суспільства.

Тому, з урахуванням викладеного, даних про особу обвинуваченого, який на даний час створив сім`ю, його дружина вагітна, його виключно позитивну характеристику за місцем роботи, приймаючи також до уваги визнання вини ОСОБА_6 та його щире каяття, відшкодування завданих потерпілому збитків, апеляційний суд вважає, що дані обставини свідчать про те, що обвинувачений змінив своє ставлення до вчиненого і його виправлення можливе без відбування призначеного йому судом покарання , та вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, вирок суду першої інстанції підлягає зміні шляхом застосуванням до ОСОБА_6 положень ст.ст. 75,76 КК України зі звільненням його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з покладенням певних обов`язків з іспитовим строком на протязі 2 роки.

Враховуючи наведене апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду зміні.

Керуючись ст.ст.405,407, 408, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_6 - змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст.. 69 КК України до 2 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді