Ухвала
іменем україни

2 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 9 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 9 листопада 2016 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч.3 ст. 402 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

Згідно вироку суду 13 березня 2015 року старший лейтенант ОСОБА_7 , будучи командиром взводу забезпечення підготовки спеціалістів розвідувальних підрозділів роти забезпечення підготовки спеціалістів високомобільних десантних військ та розвідувальних підрозділів військової частини НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , ознайомився з наказом № 47 командира військової частини НОМЕР_1 , згідно якого він з 16.03.2015 року приступає до прийому бронетанкової техніки відповідно до штату взводу із залученням внутрішньо-перевірочної комісії відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2014 року № 505.

Однак, 20 березня 2015 року ОСОБА_7 , діючи усупереч вимог законів та статутів Збройних Сил України, умисно, посягаючи на встановлений порядок підлеглості та віддання і виконання наказів, порушуючи військову дисципліну, відчуваючи свою безкарність, знаючи, що накази командування військової частини НОМЕР_1 зобов`язаний виконати сумлінно, точно та у встановлений строк, внаслідок особистої недисциплінованості, не виконав письмовий наказ №47 командира військової частини НОМЕР_1 про прийняття бронетанкової техніки, про що склав відповідний рапорт.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року вирок місцевого суду змінено.

Постановлено виключити з вироку суду посилання на п. 4 ч.1 ст. 76 КК України.

В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник просить судові рішення змінити. Вказує на те що суди, розглядаючи справу не в повній мірі дали оцінку правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст. 402 КК України, допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також не належним чином дослідили обставини, які впливають на призначення покарання ОСОБА_7 внаслідок чого йому було призначене надто суворе покарання. Зазначає, що матеріали справи містять достатні підстави для застосування положень ст. 69 КК України та пом`якшення ОСОБА_7 покарання.

На касаційну скаргу захисника надійшли заперечення від прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішенні в межах касаційної скарги.

Твердження захисника про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочин, передбачений ч.3 ст. 402 КК України, безпідставні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Оскільки на момент вчинення злочину ОСОБА_7 в Україні вже діяв особливий період на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015, а ст. 402 КК України в редакції Закону України №194-VIII від 12 лютого 2015 року зі змінами, вже передбачала відповідальність за непокору, вчинену в умовах особливого стану, то дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати саме за ч.3 ст. 402 КК України.

Крім цього, у судовому засіданні ОСОБА_7 , повністю визнаючи свою вину у вчиненні злочину та не заперечуючи фактичних обставин провадження, стверджував, що 20 березня 2015 року він дійсно відмовився виконувати і фактично не виконав усний, а в подальшому і письмовий наказ № 47 від 13 березня 2015 року командира військової частини НОМЕР_1 , чим скоїв непокору, тобто умисне невиконання наказу, вчинене в умовах особливого періоду.

За встановлених судом фактичних обставин провадження, дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 402 КК України кваліфіковано правильно.

Що стосується доводів касаційної скарги про призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання, то вони також є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, при цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи із положень ст. 69 КК України, то приймаючи рішення про її застосування, суд зобов`язаний ретельно дослідити всі наявні обставини, які як пом`якшують так і обтяжують покарання, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з матеріалів справи, обираючи вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував дані про особу винного, його характеристики, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, і обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 т. 402 КК України. При цьому суд, врахувавши всі обставини справи, прийшов до висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Оцінюючи наявні у справі матеріали, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає положенням ст. 65 КК України, а достатніх підстав для застосування ст. 69 КК України, як про те ставиться питання в касаційній скарзі, не вбачається.

Суд апеляційної інстанції, дотримуючись прав усіх учасників процесу, повно та всебічно розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , постановив ухвалу в якій відповідно до вимог ст. 419 КПК України зазначив підстави з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Зважаючи на наведене, у касаційній скарзі захисника не наведено доводів щодо порушень, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому колегія суддів, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 434-436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 9 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2