АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стаханов Луганської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, одруженого, працюючого водієм ФОН ОСОБА_9 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_10
представника потерпілого ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_11
ВСТАНОВИЛА
Від прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 надійшли апеляційні скарги на вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015., а від представника потерпілої також з доповненнями .
В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 просить суд апеляційної інстанції скасувати вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015 та ухвалити новий, яким засудити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України, призначивши йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Вироком Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015 ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 15564,95 грн. на моральну шкоду в розмірі 12692 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 14616 грн. та моральну шкоду в сумі 7308 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 1769 грн. 89 коп. та моральну шкоду в розмірі 12 692 грн. Стягнуто з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у сумі 7 308 грн. В іншій частині позову відмовлено.
В обґрунтування зазначених апеляційних вимог прокурор вважає, що вирок суду, в частині призначеного покарання, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано кримінальний закон та призначено покарання, яке не відповідає особі засудженого та тяжкості вчиненого ним злочину.
Так, прокурор зазначає, що суд, при вирішенні питання про звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, неправильно застосував кримінальний закон, а саме ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи засудженому покарання, суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. З висновку судово-медичною експертизи вбачається, що смерть ОСОБА_13 настала від відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням м`яких тканин, переломом кісток основи черепа, крововиливами під оболонки, а також в шлуночки головного мозку з набряком-набуханням головного мозку, що є дуже великим потрясінням для близьких та великою втратою для суспільства в цілому.
Також, у відповідності до п.9 постанови пленуму ВСУ за №7 рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване, але суд не мотивував звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, що передбачає можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
З урахуванням наведеного прокурор вважає, що судом неправильно застосовано кримінальний закон, а саме вимоги ст.75 КК України, оскільки судом належним чином не мотивовано своє рішення про застосування вимог ст.75 КК України за наявності того, що злочин є тяжким, а також матеріалів справи і поведінку ОСОБА_8 в суді та по відношенню до потерпілих, відповідно до якої він особисто належним чином навіть не намагався відшкодувати завдану шкоду потерпілим, а покладався лише на допомогу, яку міг надати потерпілим його роботодавець ФОП ОСОБА_9 . На думку апелянта, зазначене свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину, а звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням не досягне своєї мети ? виправлення засудженого, що можливе лише при застосуванні до останнього реального покарання, яке пов`язане з позбавленням волі. Крім того, суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, яким звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановив йому іспитовий строк тривалістю 3 роки, хоча суд, при постановленні такого рішення, повинен був звільнити засудженого від відбування лише основного покарання, як того потребує закон, та у зв`язку цим і відповідно до ст.413 КПК України застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.
Інша апеляційна скарга подана представником потерпілої ? ОСОБА_7 . В обґрунтування поданої апеляційної він вказує, що з прийнятим рішенням суду першої інстанції неможливо погодитись, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.128 КПК України в підготовчому судовому засіданні потерпілою ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов в рамках цього кримінального провадження, де було заявлено про наявність як матеріальної шкоди так і моральної шкоди в наслідок скоєного ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Всі ці позовні вимоги засуджений ОСОБА_8 визнав повністю, а саме: матеріальна шкода в сумі 1769.89 грн. та моральна шкоди в сумі 20000 грн. і нам не зрозуміло чому суд в своєму рішенні зменшив і так чисто символічну суму за смерть потерпілого. Однак, як було вказано в судових дебатах, які письмово подавалися до суду ОСОБА_8 жодного разу з часу скоєння ДТП не зателефонував потерпілій ОСОБА_6 , не вибачився навіть в телефонному режимі та не запропонував жодної допомоги. Саме цей факт говорить про формальне визнання вини саме для того, щоб уникнути реального покарання.
Також, на думку апелянта, судом не було враховано думку потерпілих та прокурора, які наполягали на реальному позбавленні волі для ОСОБА_8 , оскільки окрім формального визнання вини інших обставин, які пом`якшують покарання органом досудового розслідування та судом не встановлено, що мається на увазі п.2 ч.1 ст.66 КК України «добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди».
Крім того, позовні вимоги щодо відшкодування були заявлені і до ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» розмірі 100000 грн., які представником цивільного відповідача були задоволені в розмірі 7308.00 грн. (сім тисяч триста вісім гривень), хоча ліміт страхового відшкодування, відповідно до страхового полісу № АІ / 7730510 від 01.02.2015 становить саме 100000 грн. і в судовому засіданні представник страхової компанії на запитання представника потерпілої повідомив, що сума відшкодування може бути більшою, і так іноді буває, але це все залежить від міркування та висновків суду.
Як стверджує представник потерпілої ОСОБА_6 , вона не отримала ані матеріального відшкодування, ані морально відшкодування, а ні простої людської участі засудженого в її житті, а суд вважає, що міра покарання, яка була призначена ОСОБА_8 достатня для виправлення особи.
За наведених обставин апелянт вважає, що вирок суду першої інстанції є таким, що не відповідає ані вимогам кримінального закону про покарання та його мету, ані вимогам потерпілої ОСОБА_6 , оскільки саме в таких категорія справ суд має дотримуватися думки та позиції потерпілих і саме тому цей вирок має бути скасований частково за м`якістю призначеного покарання.
Також від представника потерпілої надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він просить суд вирішити питання стосовно стягнення страхового відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «Українська транспортна Страхова компанія» в розмірі, який зазначений в апеляційній скарзі в 100 000 грн. Обгрунтовуючи дане прохання ОСОБА_7 посилається на те, що враховуючи граничну суму відшкодування відповідно до страхового випадку, ОСОБА_6 як особа, яка визнана потерпілою в даному кримінальному провадженні та втратила рідну людину, ПрАТ «Українська транспортна Страхова компанія» повинна відшкодувати потерпілій вищезазначену грошову суму, оскільки саме це відшкодування передбачене п.4 страхового полісу №АІ/7730510 від 01.02.2015, який застраховано транспортний засіб. Тому страхова компанія зобов`язана виплатити задекларовану страховим полісом страхову суму, як моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи батька потерпілої ОСОБА_6 . Натомість, представник страхової компанії визнав цивільний позов частково, а саме в сумі 7304.00 грн. моральної шкоди, виходячи з того, що загальний розмір страхового відшкодування (регламентованої виплати) особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, незважаючи на те, що за вироками судів відбувалися і інші, значно більші виплати.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.
Згідно з вироком суду першої інстанції, 25.02.2015 приблизно о 18 год. 15 хв. ОСОБА_14 ,керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 09201». д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр-ту Свободи зі сторони пр-ту Правди в напрямку перехрестя з вул. Світлицького в м. Києві, наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого перед перехрестям з вул. Світлицького та позначеного інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2.? «Пішохідний перехід» і дорожньою розміткою 1.14.1 ? «Зебра».В цей час по зазначеному нерегульованому пішохідному переході, зліва направо відносно руху вищевказаного автобуса «Богдан А09201», рухався пішохід ОСОБА_13 . Під час руху ОСОБА_14 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 п.п. «б» та 18.1 Правил дорожнього руху України. Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_8 виявились в тім, що він, керуючи технічно справним автобусом «Богдан А 09201». д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по вищевказаній проїзній частині, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_13 , не врахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 - «Пішохідний перехід», дорожньої розмітки 1.14.1 ? «Зебра», які інформували його про наявність цього переходу. ОСОБА_8 не переконався у відсутності пішоходів на пішохідному переході, не зменшив швидкість керованого ним автобуса і не зупинився перед пішохідним переходом та не надав дорогу пішоходу, який перебував на пішохідному переході, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_13 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 від спричинених тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який з урахуванням нових обставин в судовому засіданні вважав, що наявні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ч.2 ст.412 КПК України , думку представника потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_7 , який висловив аналогічну думку в цій частині , захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого які також висловилися про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону , дослідивши в судовому засіданні робочу та архівну копію технічного носія інформації , заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг , колегія суддів приходить до висновку, що вирок підлягає скасуванню , а кримінальне провадження направленню до суду першої інстанції з призначенням нового розгляду .
Так, відповідно до п.7 ч.2 ст. 412 КПК України , судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню , якщо у матеріалах провадження, відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції . Відповідно до п.1 ч.1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами.., 7 частини другої статті 412 КПК України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту були досліджені робоча копія № ZJA104144323LC14 судових засідань в даному кримінальному провадженні в суді першої інстанції , а також витребувана із суду першої інстанції і досліджена архівна копія за тим же серійним номером . Встановлено , що на вказаних технічних носіях інформації взагалі відсутній технічний запис судового засідання від 10.09.2015, під час якого, відповідно до журналу судового засідання ( т.1, а.с.117-128) здійснювалася технічна фіксація судового засідання і відповідно під час якого проводилося більшість процесуальних дій при розгляді кримінального провадження . За даних обставин, враховуючи беззаперечні підстави для скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, приймаючи до уваги думки учасників судового провадження, які висловили аналогічні позиції з приводу наявності підстав для скасування судового рішення , колегія суддів приходить до висновку, що беручи до уваги вищезазначені положення процесуального закону, вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015 відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції .

Доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої, підлягають врахуванню при новому судовому розгляді в суді першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , на вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015 ? задовольнити частково .
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 20.11.2015, яким ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки і на підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки, на підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, ? скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції .
Ухвала Апеляційного суду міста Києва набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає .
СУДДІ

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/2295/2015
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_15
Доповідач ОСОБА_1