Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4306/15-к
Провадження № 1-кс/711/26/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2017 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси клопотання ОСОБА_4 про застосування до нього положень норм зворотної дії кримінального закону у часі, що пом`якшує покарання та поліпшує становище особи засудженого, -

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з клопотанням про застосування до нього положень норм зворотної дії кримінального закону у часі, що пом`якшує покарання та поліпшує становище особи засудженого. Засуджений вважає, що закон про кримінальну відповідальність декілька разів змінювався і у відповідності до положень ч. 4 ст. 5 КК України до нього повинен бути застосований закон, який пом`якшує покарання. А тому просить пом`якшити кримінальну відповідальність за санкцією ст. 93 КК України (1960 року) у спосіб: застосування зворотної дії кримінального закону у часі в частині зменшення призначеного покарання із довічного позбавлення волі, з призначенням покарання за санкцією ст. 93 КК України (1960 року), чинної на період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року у виді позбавлення волі на певний строк, що не перевищує 15 років.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 клопотання підтримав та просив його задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 просила задовольни клопотання ОСОБА_4 .

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , його представника ОСОБА_5 , думку прокурора ОСОБА_3 , суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 року за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року), ч. 1 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховною Суду України від 16.09.2004 року вирок Апеляційного суду Черкаської області залишений без змін і він набрав законної сили та звернутий до виконання. На час розгляду заяви засуджений ОСОБА_4 перебуває у Черкаському СІЗО №30.

Ці обставини не заперечують ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту і вважаються встановленими.

Згідно ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 4 КК України 2001 р.).

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ч. 2 ст. 6 КК України, 1960 року).

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року, на які посилається засуджений ОСОБА_4 , якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Для правильного вирішення клопотання ОСОБА_4 суд дає аналіз законодавства, яке передбачало кримінальну відповідальність за вчинені ним злочини.

Кримінальний Кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 52-1) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці (статті 232, 234, 236, 241, 242, 243, 245, 249, 251, 254, 254-2, 254-3, 255, 256, 257, 258, 260, 261). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.

Так, відповідно до положень ст. 93 КК України, в редакції 1960 року, за умисне вбивство, вчинене за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України 1960 року, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України 1960 року у відповідність з рішенням Конституційного Суду України. Крім того, Конституційний Суд України зауважив, що "стосовно положення статті 25 Кримінального Кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)" (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини вказаного рішення).

Згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України частина друга статті 152 Основного Закону України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність і не підлягають застосуванню. За цим же принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ, набрав чинності 04.04.2000 року), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Таким чином з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 11-рп/99 від 29.12.1999 року і до набрання чинності Законом N 1483-ІІІ від 22.03.2000 року існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

Конституційний Суд України також зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 02.11.2004 року N 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 року, заява N 10249/03).

Крім того, Конституційний Суд України зазначив, що після Рішення від 29.12.1999 року Кримінальний Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, і зміна покарання можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Такі ж висновки містяться в Рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000 року.

Так, в своєму Рішенні № 6-рп/2000 від 19.04.2000 року про зворотну дію кримінального закону в часі Конституційний Суд України зазначив, що зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи" (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року N 6-рп/2000). Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється саме законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кодексу 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кодексу 2001 року).

Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58).

Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року N 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі).

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/11 від 26.01.2011 року положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кодексу 1960 року, згідно з якою "закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання". Приписи частини першої статті 5 Кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість". Водночас частиною другою статті 5 Кодексу 2001 року передбачено: "Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі".

Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15).

У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН "Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти" від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (пункт 2).

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом N 1483- ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Такий висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23.12.1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483- ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483-ІІІ, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом N 1483-ІІІ не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання, яке було передбачене законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007 року, заява N 39458/02).

В даному конкретному випадку ОСОБА_7 призначено покарання вже у вигляді довічного позбавлення волі, що є більш м`яким в порівняні з смертною карою, а тому законні підстави для заміни цього покарання на покарання за санкцією ст. 93 КК України (1960 року), чинної на період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, у вигляді позбавлення волі на певний строк відсутні.

В рішенні ЄСПЛ «Ласло Маг`яр проти Угорщини» від 20 серпня 2014 року, на яке також посилається засуджений ОСОБА_7 , йдеться про те, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Таким чином, вказане Рішення не стосується клопотання ОСОБА_7 , яке розглядається в даний час.
Суд не бере до уваги рішення Верховного Суду України, на які посилається засуджений ОСОБА_7 , тому що ці рішення стосуються злочинів, вчинених в період між оприлюдненням рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року і набранням чинності Законом України N 1483-ІІІ (04 квітня 2000 року). В даному випадку ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі за злочин, що передбачений п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1960 року), який вчинений ним в жовтні 1999 року.

Думки, висловлювання та консультативні висновки окремих науковців не превалюють над рішеннями Конституційного Суду України, які є остаточними і обов`язковими до виконання на всій території України.
А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_4 .

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 9, 22, 318-380, 537-539 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про застосування до нього положень норм зворотної дії кримінального закону у часі, що пом`якшує покарання та поліпшує становище особи засудженого - відмовити.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м. Черкаси, який постановив ухвалу протягом 7 днів з дня її проголошення.

Головуючий: ОСОБА_1