Справа № 461/1849/17
Провадження № 1-кс/461/1661/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.03.2017 року м. Львів

Слідчий судя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_4 , про відмову в задоволенні клопотання від 17.02.2017 року ,-
Скаржник в судовому засіданні вимоги скарги підтримала, дала пояснення аналогічні мотивам скарги та доповнення до неї. Просить скаргу задовольнити.
Слідчий в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду скарги, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подав, про причини своєї неявки суд повідомив, тому суд на підставі ч.3 ст.306 КПК України, проводить розгляд скарги у його відсутності.
Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши інші матеріали скарги, приходжу до висновку, що скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.
Відповідно до ч.1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування; рішення слідчого про закриття кримінального провадження; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим; рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.
Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Пунктом 5 ч.1 ст.303 КПК України встановлено, що на досудовому провадженні рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим може бути оскаржено особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.
Згідно ч.1 ст.306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
17.02.2017 року старшим слідчим першого СВ СУ прокуратури Львівської області винесено постанову про відмову в задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_3 .
В обґрунтування постанови слідчий покликається на те, що слідчий експеримент у кримінальному провадженні із свідком ОСОБА_6 проведено 23.11.2016 року, в ході котрого було досягнуто мети слідчої дії і на час звернення потерпілою із клопотанням необхідності у проведення додаткового слідчого експерименту, не вбачалось.
Слідчий вважає, що за результатами проведення слідчого експерименту встановлено, що видимість пішохода на проїжджій частиш дороги для водія автомобіля ОСОБА_6 настає на відстані 22,8 ми до місця наїзду, про що детально описано у протоколі проведення слідчого експерименту та відображено у схемі до вказаного протоколу. З цього ж протоколу та схеми видно і час, який необхідно проїхати автомобілю до місця наїзду. Свідок не бачив та відповідно не міг відтворити точну траєкторію руху пішохода, а в органу досудового розслідування були відсутні такі відомості, оскільки інших очевидців ДТП не встановлено, тому при проведенні слідчого експерименту було прийнято його траєкторію руху як прямолінійну, що також відповідає методичним рекомендаціям з проведення експертних досліджень, згідно котрих робиться припущення, що пішохід з моменту виникнення небезпеки рухається прямолінійно й рівномірно. При проведенні слідчого експерименту учасники поступово віддалялись від місця наїзду на відповідні відстані та у відповідні часові проміжки, про що детально описано у протоколі проведення слідчого експерименту. Поряд із цим, в ході слідчого експерименту не застосовувався зустрічний автомобіль-статист, оскільки, враховуючи його швидкість, котру повідомив свідок ОСОБА_6 , такий автомобіль, на момент виникнення небезпеки для руху водія, розминувся із автомобілем під керуванням свідка ОСОБА_6 та жодним чином не міг впливати на подальший розвиток ДТП. Залучення спеціаліста до проведення слідчої дії для проведення фото-, відеозйомки не могло бути виконано з об`єктивних причин, а саме з тих, що слідчий експеримент проводився з відтворенням максимально наближених умов, котрі мали місце на момент ДТП. В даному випадку, ДТП мало місце в нічну пору доби, а саме близько 23.15 год., що в свою чергу зробило застосування будь-якої зйомки недоцільним, оскільки для досягнення відповідної якості фото-, відеозйомки необхідно було застосовувати додаткові джерела освітлення, що в свою чергу, не відповідало обстановці вчинення ДТП.
Суд вважає постанову слідчого передчасною та такою, що винесена без повного та об`єктивного дослідження обставин кримінального правопорушення, враховуючи наступне.
Згідно постанови про відмову у задоволенні клопотання, за результатами проведення слідчого експерименту встановлено, що видимість пішохода на проїжджій частиш дороги для водія автомобіля ОСОБА_6 настає на відстані 22,8 ми до місця наїзду, про що детально описано у протоколі проведення слідчого експерименту та відображено у схемі до вказаного протоколу. З цього ж протоколу та схеми видно і час, який необхідно проїхати автомобілю до місця наїзду. Свідок не бачив та відповідно не міг відтворити точну траєкторію руху пішохода, а в органу досудового розслідування були відсутні такі відомості, оскільки інших очевидців ДТП не встановлено, тому при проведенні слідчого експерименту було прийнято його траєкторію руху як прямолінійну, що також відповідає методичним рекомендаціям з проведення експертних досліджень, згідно котрих робиться припущення, що пішохід з моменту виникнення небезпеки рухається прямолінійно й рівномірно. При проведенні слідчого експерименту учасники поступово віддалялись від місця наїзду на відповідні відстані та у відповідні часові проміжки, про що детально описано у протоколі проведення слідчого експерименту. Поряд із цим, в ході слідчого експерименту не застосовувався зустрічний автомобіль-статист, оскільки, враховуючи його швидкість, котру повідомив свідок ОСОБА_6 , такий автомобіль, на момент виникнення небезпеки для руху водія, розминувся із автомобілем під керуванням свідка ОСОБА_6 та жодним чином не міг впливати на подальший розвиток ДТП. Залучення спеціаліста до проведення слідчої дії для проведення фото-, відеозйомки не могло бути виконано з об`єктивних причин, а саме з тих, що слідчий експеримент проводився з відтворенням максимально наближених умов, котрі мали місце на момент ДТП. В даному випадку, ДТП мало місце в нічну пору доби, а саме близько 23.15 год., що в свою чергу зробило застосування будь-якої зйомки недоцільним, оскільки для досягнення відповідної якості фото-, відеозйомки необхідно було застосовувати додаткові джерела освітлення, що в свою чергу, не відповідало обстановці вчинення ДТП.
Судом встановлено, що у протоколі проведення слідчого експерименту зазначається що зорієнтувавшись на місці ОСОБА_6 повідомив про місце вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_5 , однак, у протоколі проведення слідчого експерименту не вказано та не зафіксовано на фото, чи є на вказаному місці слід нашарування речовини чорного кольору на проїзній частині, схожий на слід тертя взуття, який було виявлено та зафіксовано під час огляду місця події і який відповідно до висновку судової транспортно - трасологічної експертизи №5525 від 06.02.2017 року характеризує місце первинного контактування автомобіля з пішоходом.
Під час проведення слідчого експерименту було встановлено, що ОСОБА_5 рухався прямолінійно в швидкому темпі руху (близько 5,4 км/год., тобто 1,5 м/с). Проте, дана встановлена слідчим обставина суперечить встановленому факту алкогольного сп`яніння пішохода.
Крім того, при проведенні слідчого експерименту було встановлено, що пішохід розпочав рух «в межах, коли невідомий автомобіль проїхав останнього». Проте зазначене твердження слідчого ґрунтується лише на показах водія, та не встановлено показами інших осіб.
Згідно протоколу слідчого експерименту та схеми до протоколу - траєкторія руху пішохода визначена, як вздовж лінії наїзду, в той час, коли у показах ОСОБА_6 зазначено, що він побачив силует людини, котра рухається в тому ж напрямку в якому рухався водій (або перпендикулярно або під незначним кутом).
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що постанову про відмову у задоволенні клопотання слід скасувати, оскільки постанова слідчого винесена без повного та об`єктивного дослідження клопотання про проведення слідчого експерименту та обставин кримінального правопорушення.
Суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо зобов`язання слідчого призначити повторно провести слідчий експеримент, оскільки згідно ч.5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Відтак суд не вправі зобов`язати слідчого провести певні слідчі дії, оскільки здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні проводиться слідчим самостійно.
Керуючись ст.ст. 220, 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя ,-
скаргу задовольнити частково.
У задоволенні решти вимог відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя ОСОБА_1 .