Справа № 341/215/17
Провадження № 11-кп/779/215/2017
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000036 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року, згідно якого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, з середньо-технічною освітою, невійськовозобв`язаного, раніше судимого: 09 червня 1980 року Галицьким районним судом за ст. ст. 140 ч. 2, 85 ч. 2 КК УРСР (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, на підставі ст. 25 КК УРСР (в редакції 1960 року) засудженому умовно з обов`язковим залученням до праці; 20 серпня 1982 року народним судом м. Тернополя за ст. 140 ч. 2, 43 КК УРСР (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 3 роки 5 місяців; 03 лютого 1988 року Галицьким районним судом за ст. ст. 208, 85 ч. 3, 81 ч. 2, 196-1 ч. 2, 72 КК УРСР (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 4 роки; 20 листопада 1996 року Галицьким районним судом за ст. ст. 229-1, 229-4, 42 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 5 років; 28 липня 2004 року Галицьким районним судом за ст. 152 ч. 3 КК України до позбавлення волі на строк 7 років; 17 серпня 2012 року Галицьким районним судом за ст. 395 КК України до арешту на строк 3 місяці, звільнений з місць позбавлення волі 16 листопада 2012 року,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, з призначенням покарання - один рік обмеження волі.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить оскаржений вирок суду змінити та признати йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, не пов`язане з обмеженням волі.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що вважає даний вирок надмірно суворим, оскільки: він повністю визнав свою вину; щиро розкаюється у вчиненому; потерпілий не має до нього жодних претензій фінансового, матеріального та морального характеру, просив призначити максимально-можливу м`яку міру покарання; він позитивно характеризується по місцю проживання; попереднє кримінальне правопорушення, пов`язане з таємним викраденням чужого майна, є повністю знятим та погашеним відповідно до законодавства; проживає спільно із батьками, котрі є особами похилого віку та потребують матеріальної підтримки; він здійснює догляд за домашнім господарством своїх похилих батьків. Вважає, що суд мав можливість, з урахуванням обставин справи, застосувати положення ст. 69 КК України, і призначити покарання, не пов`язане з обмеженням волі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка) повторно.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

31 січня 2017 року у період часу з 8 год. 30 хв. до 17 год. обвинувачений ОСОБА_6 перебував у приміщенні цеху ТОВ «Сілекс ЛТД», що знаходиться по вул. Львівська в с. Дем`янів Галицького району та перебуває в оренді вищевказаного товариства, де останній проходив стажування на посаду слюсаря. Під час робочого дня у приміщенні цеху побачив бувший у користуванні електродвигун китайського виробництва, потужністю 2,1 Кв, який знаходився на землі, неподалік роздягалки та шість металевих відрізків валів від лебідки ( підйомного механізму) довжиною від 0,8 м. до 1 м., які вирішив викрасти. Маючи ключі від вхідних дверей приміщення цеху, після робочого дня залишився у цеху та дочекався поки всі робітники пішли додому. Після цього обвинувачений домовився із своїм товаришем ОСОБА_8 , який також знаходився на території товариства, щоб він на своєму автомобілі марки «ВАЗ-21011», перевіз електродвигун та металеві відрізки валів від лебідки йому додому. При цьому ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 неправдиві відомості про те, що має дозвіл директора товариства на вивезення вищевказаного майна.

ОСОБА_8 не будучи обізнаним про злочинні наміри обвинуваченого погодився допомогти йому. ОСОБА_6 взяв у приміщенні металеву тачку, на яку завантажив бувший у користуванні електродвигун вартістю 1500 грн. та шість металевих відрізків (частин) валів від лебідки (підйомного механізму) вартістю 300 грн., вивіз їх на вулицю, завантажив в автомобіль ОСОБА_8 та за допомогою останнього вивіз викрадене майно з території товариства до місця свого постійного проживання по АДРЕСА_1 , де і зберігав його на подвір`ї, позаду житлового будинку до 02 лютого2017 року, поки не був викритий працівниками поліції. У результаті цього своїми умисними діями обвинувачений заподіяв ТОВ «Сілекс ЛТД» майнову шкоду на суму 1800 грн.

Представник потерпілого ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Обвинувачений ОСОБА_6 про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, клопотань про його участь в апеляційному розгляді не надходило, питання про погіршення його становища не порушувалося, відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, його участь є не обов`язковою.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок суду без змін.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів повторно досліджені докази, що містять відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 (а.п. 34-43).

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_6 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Апелянт висловив свою незгоду щодо призначеного йому покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог в частині призначення обвинуваченому покарання дотримався. Призначене покарання є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому безпідставними та непереконливими.

Так, як вбачається зі змісту вироку призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Обставин, що обтяжує покарання суд не встановив. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав визнання вини, щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, відсутність претензій зі сторони представника потерпілого який просить не призначати обвинуваченому суворе покарання. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд врахував особу винного, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, однак притягався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став. За таких обставин, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно призначити покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі, яке буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

Колегія суддів, вважає, що обставини, викладені в доводах апеляційної скарги як підстави для пом`якшення ОСОБА_6 покарання, застосовуючи ч. 1 ст. 69 КК України, констатуються з формальних підстав, адже суд першої інстанції їх в повній мірі врахував, про що змістовно та обґрунтовано зазначено в оскаржуваному вироку.

Доводи обвинуваченого про те, що він проживає спільно із батьками, котрі є особами похилого віку та потребують матеріальної підтримки, а також, що він здійснює догляд за домашнім господарством своїх батьків, не є самі по собі підставами для пом`якшення йому покарання.

Колегія суддів вважає, що при зазначених обставинах, які врахував суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді обмеження волі на строк у розмірі найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу, з дотриманням вимог ст. 65 КК України, підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України немає.

З огляду на наведене, колегія суддів, не вбачає підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки покарання, призначене судом першої інстанції, відповідає меті та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для зміни вироку суду за мотивами викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 07 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом

Суддя ОСОБА_2