Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 грудня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 .

Вироком Соломянського районного суду м. Києва від 08 травня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дмитрашківка Піщанського району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2009 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі, 12 червня 2013 року звільненого з місць позбавлення волі в зв`язку з відбуттям строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

ОСОБА_6 , маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, 06 січня 2015 року о 01.00 год., поблизу гуртожитку № 18 на бульварі І. Лепсе в м. Києві, діючи повторно, проникнув до салону автомобіля марки «ВАЗ-210994», д.н.з. НОМЕР_1 та шляхом підбору ключа завів двигун і поїхав з місця злочину на вул. Новопольову, ГБК «Автолюбитель», де залишив вказаний транспортний засіб у орендованому ним гаражі, спричинивши таким чином потерпілому ОСОБА_8 матеріальні збитки на суму 35000 грн.

Крім того, ОСОБА_6 28 січня 2015 року, приблизно о 03.00 год., поряд з будинком № 51/16 на бульварі І. Лепсе в м. Києві, діючи повторно, розбив вікно лівого заднього скла автомобіля марки «KIA MAGENTIS», д.н.з. НОМЕР_2 та проникнувши до салону, перемістив його шляхом буксирування за допомогою іншого автомобіля на проїжджу частину, таким чином незаконно заволодівши транспортним засобом ОСОБА_9 , спричинивши останньому матеріальні збитки на суму 100000 грн. Близько 03.30 год. ОСОБА_6 був помічений в салоні вказаного автомобіля раніше не знайомим йому ОСОБА_10 та затриманий співробітниками правоохоронних органів.
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Обґрунтовуючи свої вимоги стверджує, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, при перевірці доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив їх, обґрунтованих відповідей не дав, прийнятого рішення про законність вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та наявності достатніх підстав для звільнення від його відбування з випробуванням, не мотивував. Вважає, що з огляду на дані про особу засудженого, застосування ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, пояснення засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 2 ст. 289 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому, рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Як видно із вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував, має вагітну дружину, в минулому притягувався до кримінальної відповідальності, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття.

Одночасно, суд прийняв рішення про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Однак з таким рішенням колегія суддів погодиться не може та вважає що воно прийнято без урахування належним чином усіх даних про особу ОСОБА_6 , який вчинив умисні корисливі злочини, які відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як тяжкі. Крім того, останній в минулому вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного корисливого злочину та після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став і знову вчинив умисні корисливі злочини.
Крім того, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд його взагалі не обґрунтував.

Колегія суддів вважає, що всі наведені судом першої інстанції дані про особу засудженого та обставина, яка визнана судом такою, що пом`якшує покарання, які були враховані судом при призначенні покарання та застосуванні ст. 75 КК України у даному конкретному випадку не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, в якій він ставив питання про його скасування та ухвалення нового в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого, неправильним застосуванням ст. 75 КК України та необхідністю призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції не дав обґрунтованих відповідей на всі її доводи та безпідставно залишив його без зміни.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Однак, суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вимог кримінального процесуального закону та не перевірив належним чином наведених в апеляційній скарзі прокурора доводів.

За таких обставин, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню, як така, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Під час нового розгляду апеляційний суд повинен належно оцінити відомості про особу винного, обставини, які впливають на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та обставини, яка пом`якшує покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІI від 02 червня 2016 року, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3