Ухвала
іменем україни
24 січня 2017року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001902, №0000792, №0000844, за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року та вирок Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

раніше судимого: 21 квітня 2008 року за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 08 вересня 2009 року за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 8 500 грн (29 квітня 2010 року невиплачену суму штрафу замінено на 240 годин громадських робіт);10 листопада 2010 року за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 14 лютого 2015 року за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а:

За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року ОСОБА_7 засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 1 рік;
- за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі на 2 роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 1 рік 3 місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно ОСОБА_7 визначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на 1 рік 3 місяці.

Даний вирок та вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2015 року ухвалено виконувати самостійно.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року щодо ОСОБА_7 скасовано в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування витрат на правову допомогу.

Призначено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 1 ст. 190 КК України та за ст. 190 ч. 2 КК України, більш суворим, призначеним за ч. 2 ст. 185 КК України, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 3 900 грн за правову допомогу.

У решті вирок суду залишено без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у період з 30 квітня 2015 року по 15 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо засудженого ОСОБА_7 . Посилається на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного, а також неправильне вирішення судом цивільного позову. Вважає, що при обранні ОСОБА_7 покарання суд не урахував конкретні обставини справи, внаслідок чого призначив несправедливе покарання через м`якість. Зазначає, що під час вирішення цивільного позову суд необгрунтовано зменшив розмір на відшкодування моральної шкоди, а також залишив поза увагою, що внаслідок кримінального правопорушення йому заподіяно матеріальну шкоду у виді упущеної вигоди. Просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Судом ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він на початку квітня 2014 року, знаходячись у приміщенні належного ОСОБА_8 шиномонтажу за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом продажу автомобільних покришок своєму знайомому, заволодів шляхом шахрайства двома автомобільними покришками марки «Dауton», які належать ОСОБА_8 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 760 грн.

28 квітня 2014 року, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні належного ОСОБА_6 шиномонтажу, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав шиномонтажне обладнання, внаслідок чого спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 21 000 грн.

02 січня 2015 року, знаходячись у приміщенні «Станції технічного обслуговування», яка розташована на території АТП № 12327, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Жасмінна, 5, ОСОБА_7 , діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, попросив у ОСОБА_9 для тимчасового користування електроінтрумент та під приводом подальшої реалізації 4 автомобільних диска, на що той погодився, та розпорядився ними на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1 440 грн.
На початку лютого 2015 року, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні вищеназваної «Станції технічного обслуговування» на території АТП № 12327, діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав 4 автомобільні покришки «Michelin», спричинивши ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3 200 грн.

06 лютого 2015 року, знаходячись біля гаража, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 , з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, попросив у ОСОБА_11 у тимчасове користування електроінстумент, на що той погодився, та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду на загальну суму 450 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та правильність кваліфікації його дій не оспорюються касаційній скарзі.

Доводи, викладені у касаційній скарзі потерпілого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання вимогам закону внаслідок його м`якості, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З вироку суду апеляційної інстанції вбачається, що апеляційний суд, перевіряючи вирок районного суду щодо ОСОБА_12 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 , звернув увагу на те, що суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, не дотримався вимог закону, оскільки недостатньо врахував тяжкість вчиненого правопорушення, особу засудженого, не взяв до уваги думку потерпілого щодо необхідності суворого покарання засудженого та не звернув увагу, що призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, не сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. За таких обставин апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і постановити новий вирок, яким обрати засудженому покарання у відповідності до вимог закону. Покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, підстав вважатийого несправедливим через мякість, про що йдеться у касаційній скарзі потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, суд урахував конкретні обставини кримінального провадження, моральні страждання потерпілого, пов`язані із незаконним заволодінням ОСОБА_7 його майном, та визначив відповідний, помірний розмір відшкодування моральної шкоди. Такий розмір колегія суддів вважає розумним і справедливим, а доводи, викладені у касаційній скарзі потерпілого, про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає обсягу завданих злочинними діями моральних страждань, необґрунтованими.

Що стосується посиланьпотерпілого ОСОБА_6 нанеобгрунтованість рішення суду про відмову у стягненні з засудженого на його користь матеріальної шкоди у виді упущеної вигоди, яка полягала у неотриманні ним доходу через неможливість користуватися виробничим обладнанням, яке було викрадене ОСОБА_7 , то ці вимоги судом першої інстанції також вирішені правильно, оскільки ОСОБА_6 всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, документально не було підтверджено розмір вказаної шкоди, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність залишення позовних вимог в цій частині без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином проаналізував доводи, наведені в апеляційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді. Скасовуючи вирок місцевого суду та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 420 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду повно та всебічно розглянути кримінальне провадження і винести законне та обґрунтоване рішення щодо ОСОБА_7 , не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2015 року та вирок Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3