Справа № 308/5972/16-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

01.02.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2016 року
Ухвалою суду Ужгородського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 за вироком Мукачівського міськрайонного суду від 30 травня 2012 року, який залишений без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2013 року, засудженого за ч.4 ст.187 КК України і ст.71 КК України до позбавлення волі строком на вісім років один місяць. Строк відбування покарання йому зараховано з моменту затримання, а саме з 14 липня 2011 року.
Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на те, що за період відбування покарання засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці своє виправлення не довів.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою його клопотання задовольнити. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення клопотання, зокрема те, що засуджений ОСОБА_7 характеризується позитивно, на час ухвалення рішення дисциплінарних стягнень не мав, одружився, має міцні соціальні зв`язки та бажає стати на шлях виправлення. З приводу відмови ОСОБА_7 від праці в умовах позбавлення волі зазначив, що така пов`язана з тим, що умови праці в установі, на думку ОСОБА_7 , не відповідають правилам охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії. Також зазначає, що ОСОБА_7 не міг довести своє виправлення працею, оскільки адміністрацією установи до праці не залучався, якою до того ж належно не виконувалися обов`язки з проведення соціально-виховної роботи щодо ОСОБА_7 .
На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 прокурор подав заперечення, в якому зазначає про законність ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 . Зазначає, що в ході судового розгляду вказаного клопотання судом першої інстанції була досліджена особова справа засудженого ОСОБА_7 , метеріали якої засвідчили випадки накладення на ОСОБА_7 дисциплінарних стягнень та факти відмови останнього від участі у трудовій діяльності в період відбування покарання. Крім того, судом обгрунтовано взято до уваги висновок про результати розгляду адміністрацією колонії питання про поточний стан виправлення ОСОБА_7 , в якому йдеться про неможливість застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення, оскільки останній не став на шлях виправлення.
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , подана в інтересах засудженого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.
Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого процесс позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Відповідно до розяснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м»яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Як видно, суд першої інстанції, дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_7 , дійшов обґрунтованого висновку, що останній за час відбування покарання не довів своє виправлення.
Зазначене підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що засуджений ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України відбуває покарання за вироком Мукачівського міськрайонного суду від 30.05.2012 року у виді 8 років 2 місяць позбавлення волі. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 12.05.2016 року ОСОБА_7 на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з моменту затримання 14.07.2011 року по день набрання вироком Мукачівського міськраойнного суду від 30.05.2012 року - 06.06.2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Із досліджених судом першої інстанції матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_7 та пояснень, наданих в судовому засіданні представником Закарпатської УВП №9 видно, що за час відбування покарання ОСОБА_7 негативно не характеризується, однак за результатами атестації з 10.07.2013 року по 15.01.2014 року, з 15.01.2014 року по 22.07.2014 року на шлях виправлення не став, в тому числі відмовився від роботи в колонії.
Як видно, формально ОСОБА_7 хоча і дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, однак поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та спрямованою на виправлення, а скоріше навпаки, що свідчить про відсутність заохочень у останнього.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що процес виправлення засудженого ОСОБА_7 не досяг тієї стадії, коли відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним.
Наведені в апеляції адвоката ОСОБА_6 доводи були предметом перевірки та розгляду судом і підстав для їх задоволення не встановлено. Зазначені в апеляції такі ж мотиви не дають підстав для зміни чи скасування ухвали судді і задоволення клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення. Крім того, докази перебування ОСОБА_7 у шлюбі, а відтак наявність у нього міцних соціальних зв`язків стороною захисту не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не достатніми для її задоволення та звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання умовно-достроково, оскільки матеріали справи не свідчать про досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, - виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
При таких обставинах та характеризуючих даних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не може бути звільнений від подальшого відбування покарання, оскільки не довів своє виправлення.
Будь-яких процесуальних порушень, неповноту у з`ясуванні обставин справи, про які зазначає захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, підстави для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції відсутні, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з дня вручення йому зазначеної копії судового рішення.

Судді: