АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/6715/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/57/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 січня 2017р. м.Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі кримінальне провадження, внесене 13,11.2013р. до Единого реєстру досудових розслідувань за №0008260 відносно:
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Спасове,
Новгородківського району, Кіровоградської області,
зареєстрованого та мешкаю чого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016р.
Вироком суду першої інстанції 13 вересня 2016р., ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3р., без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, строком на 1р.
На підставі п.п.2, 3 ст.76 КК України, покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання і роботи.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто на користь потерпілого зі страхової компанії ПАТ «Страхова група «ТАС» витрати на лікування в розмірі 2700 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 135 грн.
З ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 1000 грн.
В іншій частині позовних вимог потерпілому відмовлено.
Вирішено питання по речовим доказам.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9
потерпілий ОСОБА_8
представник потерпілого ОСОБА_10
обвинувачений ОСОБА_6
захисник обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 , просить скасувати вирок суду першої інстанції відносно його підзахисного і на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
В апеляційній скарзі, потерпілий ОСОБА_8 , просить скасувати вирок суду в частині цивільного позову і ухвалити своє рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а саме, стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на його користь майнову шкоду в розмірі 7870 грн. (за пошкоджений велосипед), з обвинуваченого ОСОБА_6 стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 9865,50 грн.
В апеляційній скарзі, прокурор у кримінальному провадженні, просить скасувати вирок суду відносно ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання, через його м`якість, ухвали новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2р.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
За обставин, встановлених судом і детально наведених у вироку, ОСОБА_6 визнано виним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за наступних обставин.
12 листопада 2013р., приблизно о 20.00 год., ОСОБА_6 , керуючи належним на праві особистої власності його батьку, технічно справним автомобілем "Опель Віваро", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 5 км/год по проїжджій частині вул.Краснодонської у м.Нікополі зі сторони вул.Станіславського у напрямку вул.Електрометалургів.
Під час руху, ОСОБА_6 , перетнувши одну проїзну частину дороги вул.Електрометалургів, зупинився перед іншою та немаючи обмежень оглядовості, не проявивши належної уваги, обережності, не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, поновив рух, а саме став виконувати маневр повороту вліво на проїзну частину вул.Електрометалургів, і не помітивши велосипедиста ОСОБА_11 , який здійснював рух по вул.Електрометалургів та при наближенні до перехрестя з вул.Краснодонською став виконувати маневр повороту вліво по ходу свого руху на вул.Краснодонську, в результаті чого відбувся наїзд передньою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на велосипедиста ОСОБА_8 .
Внаслідок наїзду, велосипедист ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді рубця в області лівої брови, гематоми лобу, саден обличчя, забою лівого колінного суглобу, гемартрозу лівого колінного суглобу, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я понад 21 добу.
При цьому, водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п.1.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме:
п.1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»
п.10.1: « Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху, водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди. В даному випадку яких небудь перешкод для водія ОСОБА_6 технічного характеру не було та при виконанні вимог п.10.1 ПДР ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти ДТП.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_7 вказує на те, що, як на доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції послався на висновок експерта №70/27-525 від 19.08.2015р., який був виконаний на підставі постанови слідчого про призначення автотехнічної експертизи від 13.08.2015р., при цьому суд не врахував, що свій висновок експерт зробив, виходячи з вихідних даних, зазначених у постанові слідчого, які були неповними і не відповідали фактичним обставинам скоєння ДТП, оскільки дані отримані під час оформлення ДТП і дані отримані під час проведення слідчих експериментів різняться між собою.
Захисник вважає, що єдиний доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, а саме висновок експерта №70/27/-525 від 19.08.2015р. ґрунтується на недопустимих доказах і виконаний на підставі вихідних даних, зазначених слідчим у постанові про призначення автотехнічної експертизи, які є неповними, та такими, що не відповідають дійсним обставинам скоєння ДТП.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що під час судового розгляду були допитані, як обвинувачений, так і потерпілий, однак їх показання повністю різняться між собою щодо вихідних даних місця дорожньо-транспортної пригоди, при цьому зазначає, що вказане потерпілим ОСОБА_8 місце скоєння ДТП не відповідає встановленому органом досудового розслідування місцю вчинення злочину, проте матеріали кримінального провадження не містять інформації щодо спроможності та спростування показів потерпілого, а судом, цьому факту не надана належна оцінка.
На думку захисника, порушення його підзахисним п.10.1 Правил дорожнього руху України, який інкримінується ОСОБА_6 , суд не повинен був брати до уваги, оскільки даний пункт Правил є загальним та не вказує на дію яку не виконав водій ОСОБА_6 відповідно до ПДР і яка саме дія призвела до ДТП.
Захисник вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не бачив і не міг бачити велосипедиста ОСОБА_8 , тому, що була темна пора доби, йшов дощ, перехрестя освітлене частково, крім того потерпілий рухався із темряви без включеного ліхтаря у темному одязі.
Захисник ОСОБА_7 вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що саме порушення велосипедистом ОСОБА_8 Правил дорожнього руху України у їх сукупності і стали причинним зв`язком скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Потерпілий ОСОБА_8 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує на те, що при стягненні з ОСОБА_6 на його користь моральної шкоди, суд першої інстанції не взяв до уваги ряд обставин, а саме, те, що в момент отримання ним тілесних ушкоджень під час ДТП він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, страху за своє життя та здоров`я, життя його новонародженої дитини та психічного стану його дружини.
Потерпілий зазначає, що в подальшому він був вимушений проходити курс лікування, отримувати неприємне медикаментозне лікування, що впродовж всього періоду лікування він почувався незручно і дискомфортно, потребував допомоги з боку близьких, з приводу чого почувався, як джерело клопоту та обмежень для сім`ї.
ОСОБА_8 вказує на те, що наслідки перенесеної ним травми, пов`язаної з ДТП, призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін, таких, як: порушення сну, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, відчуття власної трудової неповноцінності, тривога з приводу майбутнього своєї родини.
Потерпілий акцентує увагу на тому, що дотепер у нього продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді періодичного болю лівого коліна та шрамів лівої повіки, які залишаються на все життя, тому він вважає, що стягнута судом з ОСОБА_6 моральна шкода в розмірі 1000 грн. не відповідає його моральним стражданням та наслідкам, які спричинили протиправні дії обвинуваченого по відношенню до нього.
Не погоджується потерпілий і з тим, що суд першої інстанції відмовив йому в частині стягнення матеріальної шкоди з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» в розмірі 7870 грн., оскільки вважає, що суд не взяв до уваги його посилання на те, що пошкоджений велосипед не підлягає відновленню і тому він для встановлення вартості пошкодження велосипеда до позовної заяви додав рахунок-фактуру де зазначена вартість запчастин велосипеда або їх аналогів.
Крім того, потерпілий наполягає на тому, що відмовляючи йому у відшкодуванні матеріальної шкоди за пошкоджений велосипед, суд першої інстанції не надав його свідченням ніякої оцінки, а він пояснював, що неодноразово звертався до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» після настання страхового випадку, надав представнику свій пошкоджений велосипед для огляду, який його тільки оглянув та сфотографував.
Прокурор, обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не достатньо врахував суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 злочину, а саме, те, що відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.
Прокурор вважає, що при призначені обвинуваченому міри покарання, суд не в повному обсязі врахував, що, незважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинив необережний злочин, однак він відноситься до категорії середньої тяжкості, беручи до уваги спричинені потерпілому тілесні ушкодження.
Прокурор вказує на те, що суд безпідставно не позбавив обвинуваченого права керування транспортними засобами, незважаючи на те, що ОСОБА_6 не надав суду жодного підтвердження, яке б свідчило, що керування транспортними засобами є його єдиним джерелом доходів.
Прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений не визнав своєї вини у вчиненому злочині, що на його думку свідчить про відсутність з його боку каяття, і з огляду на зазначенні обставини він вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.
Потерпілий ОСОБА_8 в запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , вказує на законність і обґрунтованість судового рішення в частині визнання ОСОБА_6 винним в інкримінованому йому злочині за ч.1 ст.286 КК України, і вважає апеляційну скаргу захисника необґрунтованою, такою, що не може бути задоволеною.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 , в судовому засіданні апеляційної інстанції, повністю підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити у повному обсязі, скасувати вирок суду першої інстанції відносно його підзахисного і на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення заперечував.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні при апеляційному розгляді, повністю підтримав апеляційну скаргу свого захисника, просив її задовольнити, скасувати вирок суду першої інстанції відносно нього і на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілого і прокурора.
Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційної інстанції, повністю підтримав свою апеляційну скаргу, апеляційну скаргу прокурора підтримав частково, в частині призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просив їх задовольнити в повному обсязі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , просив його апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Представник потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційної інстанції, повністю підтримав апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу прокурора підтримав частково, в частині призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просив їх задовольнити в повному обсязі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , просив його апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Прокурор, в судовому засіданні при апеляційному розгляді, підтримала апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні просила скасувати вирок суду відносно ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання, через його м`якість, ухвали новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2р., заперечувала проти задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 .
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, порівнявши їх з матеріалами, наявними у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін, не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, переглядає рішення суду першої інстанції, в межах апеляційних скарг.
Колегія суддів, проаналізувавши доводи сторін, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, зіставивши їх з матеріалами кримінального провадження, вважає їх необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, виходячи з вимог ст.ст.84, 93, 94 КПК України, ретельно проаналізував докази сторін, надавши їм належну оцінку.
Щодо доводів сторони захисту про те, що під час досудового розслідування сторона обвинувачення, надала суду докази, які неможливо визнати допустимими, виходячи з того, що одним з основних доказів на якому ґрунтується обвинувачення і обвинувальний вирок суду першої інстанції є висновок автотехнічної експертизи №70/27/-525 від 19.08.2015р., який зроблено на вихідних даних невірно вказаних у постанові слідчого про проведення експертизи, то вони є не обґрунтованими.
Виходячи з приписів ст.94 КПК України, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості достовірності у сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення і жоден доказ не має наперед встановленої сили.
З пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення випливає, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 12 листопада 2013р., приблизно о 20.00 год., на проїжджій частині вул.Краснодонської у м.Нікополі зі сторони вул.Станіславського у напрямку вул.Електрометалургів., сталася в результаті порушення ним п.п.1.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху, водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, таким чином основною причиною наїзду автомобіля під керуванням обвинуваченого на велосипедиста ОСОБА_8 , як вказує сторона обвинувачення сталося не переконання обвинуваченого при виконанні маневру повороту вліво по ходу свого руху, що цей маневр не створить перешкод або небезпеку іншим учасникам руху.
Суд першої інстанції, перевіряючи докази які підтверджують пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення встановив, що для проведення автотехнічної експертизи, за постановою слідчого, експерту були надані матеріали кримінального провадження в яких знаходилися: протокол огляду місця дорожньо-транспортної події, слідчі експерименти за участю обвинуваченого, свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_6 (ар.пр.54-57, 58-61, 73-76, 77-79, т.1) та судово-медична експертиза ( ар.пр.42-43, т.1), з яких вбачається, що 12 листопада 2013р. о 20.15- 21.00 год. була похмура погода і, що на асфальтобетонному покритті була відсутня плівка вільної води, тому слідчим і було зазначено в постанові про призначення експертизи, що стан дорожнього покриття сухий, а не вологий(ар.пр.101-102 т.1).
Крім того, слід зазначити, з пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення витікає, що ДТП сталося в результаті того, що він не переконався в небезпеці при перестроюванні, а не в порушенні інших положень Правил дорожнього руху України, коли передбачається причинний зв`язок дорожньо-транспортної пригоди, за умов застосування екстреного гальмування, для встановлення якого важливе значення мають характеристики саме стану покриття.
Суд першої інстанції, перевіряючи законність, достовірність і допустимість доказу висновків експертиз №70/27/-525 від 19.08.2015р.(ар.кр.пр.105т.1), №70/27-462 від 30.07.2015р.(ар.кр.пр.84т.1) проаналізував висновки автотехнічних експертиз та допитав судового експерта ОСОБА_13 , який, підтвердив, зазначені висновки та зауважив, що ДТП сталося в результаті того, що водій ОСОБА_14 , проїхавши нерегульоване перехрестя поновив свій рух, не переконавшись, що такий маневр буде небезпечним.
При цьому експерт зазначив, що свідчення ОСОБА_6 відносно того, що він не бачив велосипедиста є неспроможними, оскільки таке можливо було б у разі, якщо він взагалі не дивився праворуч, що є обов`язковим при перестроєні.
Суд першої інстанції, крім дослідження висновків автотехнічних експертиз №70/27/-525 від 19.08.2015р.(ар.кр.пр.105т.1), №70/27-462 від 30.07.2015р.(ар.кр.пр.84т.1) дослідив також висновки судово-медичної експертизи №334 від2.06.2015р.(ар.кр.пр.42т.1), де зазначено, що тілесні ушкодження у потерпілого утворилися в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.11.2013р. при зазначених в постанові обставинах.
Матеріали кримінального провадження містять протокол огляду місця події (ар.кр.пр.6-17т.1), акт обстеження дорожніх умов, в яких зазначені, обставини щодо місця дорожньо-транспортної пригоди.
Для визначення траєкторії руху велосипеду та автомобілю до наїзду, з метою перевірки і уточнення відомостей як мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, стороною обвинувачення з дотриманням вимог ст.240 КПК України були проведені слідчі експерименти за участю: потерпілого ОСОБА_15 (ар. пр.54-57, т.1) , свідка ОСОБА_6 (ар.пр.58-61, т.1), з яких видно, що водій ОСОБА_6 бачив велосипедиста ОСОБА_8 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказ протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 (ар.пр.73-76, т.1), який не був стороною дорожньо-транспортної пригоди і не міг надати свідчень щодо обставин скоєного злочину, а виїздив на місце події ДТП, складав процесуальні документи, та приймав інші процесуальні рішення у даному кримінальному провадженні.
У судовому засіданні безпосередньо були допитані потерпілий, обвинувачений, які, кожен окремо підтвердили факт дорожньої транспортної пригоди, та надали пояснення про обставини дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачений, хоча і не визнав свою провину, однак пояснив, що виїжджаючи на перехрестя нерівнозначних доріг, він, виїхавши з другорядної дороги, повинен був надати перевагу велосипедисту, але його не помітив, оскільки в темний час доби не мав можливості виявити для себе небезпеку у русі.
В судовому засіданні, потерпілий наполягав на тому, що у обвинуваченого була можливість його бачити, оскільки велосипед мав світловідбивачі, на колесах, педалях, позаду ліхтар, що він особисто бачив автомобіль обвинуваченого, крім того, він стверджує, що зі слів водія на місці ДТП, той бачив його задовго до здійснення маневру повороту.
Свідок ОСОБА_16 , в судовому засіданні підтвердив, що за його участю був проведений слідчий експеримент, і що він особисто, перебуваючи за кермом автомобіля, бачив велосипедиста, незважаючи на погане освітлення.
Таким чином, суд першої інстанції, повно, всебічно, ретельно дослідив всі надані докази і оцінив кожен з них, як окремо, так, і у сукупності, дійшовши обґрунтованого висновку, що в діях водія ОСОБА_6 мало місце порушення п.п.1.3, 10.1., Правил безпеки дорожнього руху України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті, якої потерпілому були спричиненні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
З автотехнічної експертизи вбачається, що в діях велосипедиста ОСОБА_8 були порушення п.12.3 Правил Дорожнього Руху, щодо зменшення швидкості велосипеду(ар.кр.пр107т.1).
Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дослідивши наведені вище докази, у сукупності, встановивши характер та черговість порушень, які вчинив кожен із учасників руху, дійшов обґрунтованого висновку, що дії водія ОСОБА_6 не були вимушеними через створення аварійної ситуації велосипедистом ОСОБА_8 , і саме порушення п.п.1.3, 10.1 Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 призвели до дорожньо-транспортної пригоди і травмуванню потерпілого.
У зв`язку наведеними підставами, колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту щодо відсутності складу злочину в діях обвинуваченого.
Щодо доводів прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції, виходячи з вимог ст.ст.50, 65 КК України, а також, виходячиз Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», ретельно перевірив обставини скоєного злочину обвинуваченим, обставини які пом`якшують і обтяжують покарання, дослідив данні щодо особи ОСОБА_6 , і встановив, що обвинувачений вчинив злочин невеликої тяжкості, з необережності, що він вперше притягається до відповідальності (ар. пр.123, т.1), позитивно характеризується за місцем проживання (ар.пр.125а, т.1), не перебував і не перебуває під наглядом у лікарів нарколога та психіатра (ар.пр. 124-125-зворот, т.1).
Згідно наданих характеристики і довідки обвинувачений працює у ФОБ ОСОБА_17 , механіком водієм ця робота, де він займається керуванням транспортними засобами є його основним і єдиним джерелом доходів.
Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з обставин скоєного злочину та даних, які характеризують особу ОСОБА_6 , обґрунтовано дійшов висновку про те, що йому можливо призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Щодо доводів потерпілого про скасування вироку суду в частині цивільного позову і ухваленню в цій частині свого рішення, то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.
Розглядаючи цивільний позов потерпілого, суд першої інстанції, ретельно дослідив усі докази надані ОСОБА_8 , обґрунтовано дійшовши висновку про його часткове задоволення.
Так, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції керувався ст.1167 ЦК України та п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, де роз`яснено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши обставин дорожньо-транспортної пригоди, дійшов правильного висновку, що сумою яка буде відповідати душевним та фізичним стражданням, які зазнав потерпілий ОСОБА_8 є сума у розмірі 1 тис. грн., з чим повністю погоджується і колегія суддів.
Суд першої інстанції відмовив потерпілому в частині задоволення його позовних вимог до страхової компанії ПАТ « Страхова група «ТАС» про відшкодування витрат за пошкоджений велосипед в розмірі 7870 грн., посилаючись на те, що витрати за пошкодження велосипеду потерпілим недоведені, оскільки відсутній рахунок-фактура про сплату позивачем витрат на його ремонт.
При цьому, суд першої інстанції керувався ст.22 п.22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», де встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
З пояснень потерпілого у судовому засіданні, суд першої інстанції встановив, що на час розгляду справи у суді, ОСОБА_8 не поніс витрат на відновлення свого пошкодженого велосипеду, і таким чином, згідно вимог закону не визначив конкретний розмір матеріальних збитків, не надав з цього приводу доказів, про що законно зазначив суд першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого не вбачає.
Колегія суддів, в процесі апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, встановила, що відносно ОСОБА_14 настали підстави для застосування вимог закону щодо його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Оскільки ОСОБА_14 визнано винним і засуджено за ч.1 ст.286 КК України, подія мала місце -12 листопада 2013р., і злочин вчинений ним відноситься, згідно ст.12 КК України до злочинів невеликої тяжкості, то згідно з ч.1 п.2 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.
В судовому засіданні ОСОБА_14 були роз`яренні підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, за ст.285 КПК України.
Із заяви яку надав ОСОБА_14 випливає, що він заперечує проти звільнення його від кримінальної відповідальності і закритті кримінального провадження, що згідно з ч.8 ст.284 КПК України унеможливлює закриття кримінального провадження.
Враховуючи, що при настанні обставин передбачених ст.49 КК України суд має повідомити сторонам провадження про закінчення строків давності, з`ясувати їх думку щодо закриття справи, і в разі відсутності згоди обвинуваченого розглянути справу в загальному порядку та звільнити від покарання на підставі статей 12, 49, ч.5 ст.74 КК України, колегія суддів, дослідивши ці обставини, вислухавши думку старін, вважає за необхідне звільнити ОСОБА_14 від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 408,419 КПК України, ст.49, ч.5 ст.74 КК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2016р., яким ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286КК України - змінити.
Звільнити його, на підставі ст.ст.49, ч.5 ст.74 КК України, від покарання у виді обмеження волі строком на 3р., без позбавлення права керувати транспортними засобами, призначеного з застосуванням ст.75 КК України з випробуванням, строком на 1р., з покладенням, згідно п.п.2, 3 ст.76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання і роботи, призначеного зазначеним вироком.
В решті вирок суду - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена, шляхом подачі касаційної скарги, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4