Ухвала
іменем україни
21 березня 2017 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю захисника ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК,

установив:

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що були порушені вимоги ст. 76 КПК щодо недопустимості повторної участі судді ОСОБА_8 при розгляді цього провадження. Також захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на те, що умислу на позбавлення життя потерпілого у ОСОБА_7 не було, а тому його діяння слід кваліфікувати за ст. 125 КК.

За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 532,05 грн, моральної 3000 грн. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 вересня 2012 року близько 16.30 год., знаходячись в автомобілі «Субару Форестер» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), припаркованому біля Харківського національного академічного театру опери та балету імені Миколи Лисенка, що по вул. Сумській, 25 у м. Харкові, на ґрунті сварки, яка виникла внаслідок надходження від потерпілого на адресу ОСОБА_7 непристойної пропозиції сексуального характеру, маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 , завдав йому одного удару ножем в область гортані, спричинивши останньому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Свого злочинного умислу, спрямованого на позбавлення потерпілого життя, ОСОБА_7 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_10 схопив ОСОБА_7 за руку, якою той тримав ніж, і, вибивши його з руки, вибіг з автомобіля.

Апеляційний суд Харківської області, задовольнивши скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив свій, яким ОСОБА_7 визнав винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, і призначив покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією належного йому майна. Стягнув з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 532,05 грн, моральної 10 000 грн. Вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.

Наведені у скарзі захисника доводи щодо власної оцінки доказів та версії подій по суті стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.

Втім, на думку колегії суддів, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції розглянув з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до статей 370, 420 КПК вирок апеляційного суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Апеляційний суд не дотримався зазначених приписів закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні ним замаху на вбивство ОСОБА_9 з корисливих мотивів з метою заволодіння належним тому автомобілем та з метою неповернення потерпілому грошей у розмірі 2000 грн, які обвинувачений раніше взяв у борг.

Корисливий мотив ОСОБА_7 , на думку органів прокуратури, насамперед підтверджувався sms-листуванням між потерпілим та обвинуваченим, в якому ОСОБА_7 запевняв потерпілого про свій намір згодом повернути борг.
04 листопада 2013 року Дзержинський районний суд м. Харкова визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК. При цьому суд у вироку зазначив, що винуватість ОСОБА_7 доведено (тобто суд погодився із кваліфікацією його діяння, визначеною органами досудового слідства), однак наявності корисливого мотиву у засудженого не було підтверджено, оскільки як сам ОСОБА_7 , так і потерпілий у судовому засіданні такий мотив заперечували.
Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 08 квітня 2014 року скасував вищевказаний вирок і призначив новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Погодившись із доводами прокурора, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що районний суд допустив суперечності при обґрунтуванні обвинувачення та визначенні його доведеним, а саме всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК не встановив мотиву вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
20 червня 2014 року суд першої інстанції дійшов висновку, що діяння обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, пославшись на sms-листування потерпілого з обвинуваченим. При цьому потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він дійсно позичав обвинуваченому 2000 грн, але він не вимагав у ОСОБА_7 їх повертати і йому було байдуже до того, чи будуть ці кошти повернуті взагалі.
Апеляційний суд Харківської області, частково задовольнивши скарги захисника та прокурора, ухвалою від 04 вересня 2014 року скасував указаний вирок і призначив новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки місцевий суд усупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вкотре допустив істотні суперечності при встановленні мотиву кримінального правопорушення.

22 травня 2015 року під час нового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що корисливий мотив щодо вчинення ОСОБА_7 злочину, інкримінованого органами досудового слідства, не знайшов свого підтвердження, оскільки належних та допустимих доказів про це сторона обвинувачення не надала. Обґрунтовуючи свою позицію, суд стверджував, що потерпілий не вимагав від обвинуваченого, щоб той повернув йому борг, що було підтверджено ОСОБА_9 в ході судового розгляду. Крім того, цей суд указав на відсутність у ОСОБА_7 умислу на заволодіння автомобілем потерпілого, оскільки засуджений навіть не має навиків керування автотранспортними засобами. З огляду на викладене суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Проте апеляційний суд, розглянувши подані стороною обвинувачення скарги, задовольнив їх і, ухваливши свій вирок, перекваліфікував вищевказане діяння засудженого на ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки, на думку цього суду, корисливий мотив засудженого підтверджувався знову ж таки sms-листуванням, у якому ОСОБА_7 запевняв потерпілого про свій намір згодом повернути борг.
Однак із такими висновками колегія суддів не може погодитись, адже з вищевказаного формулювання обвинувачення апеляційного суду не убачається того, що ОСОБА_7 вчинив злочин саме з корисливих мотивів.
Разом із цим апеляційний суд у вироку не дослідив і не проаналізував викладених у скаргах ОСОБА_7 та захисника доводів щодо сварки між потерпілим та засудженим, яка виникла внаслідок надходження від потерпілого на адресу ОСОБА_7 непристойної пропозиції сексуального характеру. Апеляційний суд не дав вичерпних відповідей на вказані доводи, а також на аргументи сторони захисту.
Слід зазначити, що апеляційний суд двічі скасовував вирок місцевого суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК). При цьому в судових засіданнях як сам ОСОБА_7 , так і потерпілий корисливий мотив засудженого заперечували.
Отже, з вироку не убачається того, які остаточні обставини кримінального правопорушення, за який засуджено ОСОБА_7 , встановлено апеляційним судом, а тому є передчасними висновки, що він вчинив злочин, передбачений саме ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.
Вказані недоліки вироку свідчать про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та порушення права засудженого на захист, адже останній у силу ст. 42 КПК має право знати, у чому його обвинувачують. Таке право особи захищене загальними засадами кримінального провадження, передбаченими ст. 7 КПК, яких суди мають дотримуватись.

Це перешкодило суду постановити у провадженні законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Таким чином, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 370, 420 КПК не зазначив у вироку, в чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність вироку вимогам ст. 374 цього Кодексу щодо висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та юридично-правової оцінки вказаного діяння.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду ухвалено з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, а тому це рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Тому касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

При новому розгляді апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, а також інші доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, й ухвалити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК, зважаючи також на правила ч. 4 ст. 403, 439 цього Кодексу.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3