УХВАЛА

29 серпня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина
України, зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 .
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання та встановлено іспитовий строк три роки, на підставі ст. 76 КК України на нього покладено обов`язки: повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що судом призначене занадто м`яке покарання, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, не врахував того, що він раніше судимий за корисливі злочини, зокрема за особливо тяжкий злочин та знову вчинив злочин проти власності, що свідчить про не бажання ОСОБА_5 стати на шлях виправлення.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2017 року приблизно в 18 год. 00 хв. ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Київ, проспект Тичини, буд. 20-а, на території стадіону, реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, заволодів велосипедом марки «BergamontVitox 6.2» чорного кольору, серійний номер « НОМЕР_1 », що належить ОСОБА_7 та направився до виходу з території стадіону.
В цей час він був помічений сторонніми особами, але незважаючи на це, усвідомлюючи той факт, що його злочинні дії мають вже відкритий характер, продовжив свої дії, направлені на заволодіння чужим майном, після чого зник з місця вчинення злочину, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 10000 грн. 00 коп.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи те, що судом першої інстанції кримінальне провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку з чим прокурором оскаржується вирок лише в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, позбавлений можливості дати оцінку правильності кваліфікації та її відповідності встановленим судом фактичним обставинам злочину.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, в повній мірі дотримався вимог закону.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції дійшов висновку про можливе виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Такий висновок обґрунтовано тим, що хоча ОСОБА_5 раніше судимий та знову вчинив тяжкий злочин, проте він щиро розкаявся у вчиненому, що визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, визнав вину в повному обсязі, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, працює, не підтримує зв`язків з антигромадськими елементами. Крім того, судом враховано стан його здоровя, а також те, що потерпілий не має до обвинуваченого претензій та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про можливе виправлення обвинуваченого без відбування покарання є мотивованим.
Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки як вбачається з вироку суду, ці обставини були враховані при ухваленні вироку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в даному кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_7 не заявляв цивільний позов про відшкодування завданої йому шкоди. Крім того, в матеріалах провадження міститься клопотання потерпілого, відповідно до якого претензій до обвинуваченого він не має (а.с. 16 т. 1).
Ця обставина свідчить про те, що потерпілий не має до обвинуваченого ОСОБА_5 жодних претензій та між ними наступило примирення, що також давало суду підстави застосувати ст. 75 КК України.
Доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за корисливі злочини та відбував покарання в місцях позбавлення волі, є безпідставними, оскільки як вбачається з вироку суду, ця обставини була предметом обговорення та врахована при ухваленні вироку.
Також безпідставними є доводи прокурора про вчинення злочину стосовно неповнолітнього. На думку прокурора, оскільки викрадений ОСОБА_5 велосипед є дитячим і на місці злочину були діти, обвинувачений свідомо допускав, що йому ніхто не буде чинити опір. Проте таке твердження є лише припущенням, на якому не можуть ґрунтуватись висновки суду.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання м`яким, оскільки воно відповідає загальним засадам призначення покарання.
За таких обставин колегія суддів вважає, щопризначене покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 05 травня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3