Справа № 359/1275/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/481/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 26.04.2017

УХВАЛА
Іменем України
26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

засудженого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в режимі відеоконференцзв`язку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 , поданого в інтересах засудженого ОСОБА_7 , про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Чернігівського районного суду від 01 грудня 1999 року ОСОБА_7 засудженого за ч. 3 ст.140 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.43 КК України (в редакції КК України 1960 року) до призначеного покарання частково приєднано 1 рік позбавлення волі за попереднім вироком та остаточно призначено покарання у виді 4-х років позбавлення волі, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Відповідно до протоколу затримання особи, 18 листопада 2016 року на виконання вищевказаного вироку суду засудженого ОСОБА_7 було затримано та на даний час він відбуває покарання у виді позбавлення волі в Бориспільській ВК № 119.

16 лютого 2017 захисник ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_7 , звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_7 після винесення вироку суду та набуття даним судовим рішенням чинності, з 20 січня 2000 року перебував у розшуку і був затриманий з метою виконання даного вироку суду, що підтверджується вищевказаними наявними у справі доказами та свідчить про його ухилення від відбування покарання у виді позбавлення волі, через що перебіг давності виконання вироку був перерваний, в зв`язку з чим строк давності виконання обвинувального вироку не є закінченим, а тому, засуджений не може бути звільненим від відбуття покарання у виді позбавлення волі з підстав вказаних у клопотанні.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, призначеного на підставі вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 грудня 1999 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року, перебіг давності переривається, якщо засуджений ухиляється від покарання, або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року; при цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину. Апелянт зазначає, що, як убачається з вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 січня 1999 року, ОСОБА_7 вчинив злочин 19 вересня 1999 року, тобто, до набрання чинності КК України 2001 року, а тому на нього поширюється дія ст. 49 КК України 1960 року, оскільки правила цього кодексу є більш м`якими. Апелянт зазначає, що засуджений востаннє був судимий 01 грудня 1999 року, відповідно до вищезазначеного вироку Чернігівського районного суду Чернігівської області, тобто з моменту постановлення вказаного вироку і до моменту затримання для його виконання, ОСОБА_7 не вчиняв нові злочини, що призводить до неможливості виконання обвинувального вироку.

Заслухавши доповідача, захисника та засудженого ОСОБА_7 в підтримку поданої апеляційної скарги; прокурора, яка не заперечувала проти поданої апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 4 частини 1 статті 409 КПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у випадку неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року, правила, встановлені КК України 1960 року щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності КК України 2001 року, за винятком випадків, якщо КК України 2001 року пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб.

Частиною 1 статті 80 КК України 2001 року визначено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; три роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; п`ять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; десять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; п`ятнадцять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Згідно ч. 1 ст. 49 КК України 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон; три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років; десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Відповідно до вироку Чернігівського районного суду від 01 грудня 1999 року, ОСОБА_7 вчинив злочин 19 вересня 1999 року /аркуш 2 особової справи №245-Б-16 2/, тобто до прийняття КК України 2001 року.

Оскільки положеннями КК України 1960 року, порівняно із нормами КК України 2001 року, пом`якшується кримінальна відповідальність щодо питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, має вирішуватися на підставі ст. 49 КК України 1960 року.

ОСОБА_7 вироком Чернігівського районного суду від 01 грудня 1999 року було засудженого за ч.3 ст.140 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.43 КК України (в редакції КК України 1960 р.) до призначеного покарання частково приєднано 1 рік позбавлення волі за вироком від 03 вересня 1999 року та остаточно призначено покарання у виді 4-х років позбавлення волі, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності /аркуші 2-3 особової справи №245-Б-16 2/.

Вказаний вирок, відповідно до розпорядження про виконання вироку, набрав законної сили 13 грудня 1999 року /аркуш 1 особової справи №245-Б-16 2/.

Згідно із даними довідки Чернігівського відділу поліції ГУ НП в Чернігівській області № 145589 від 21 листопада 2016 року, з метою виконання вироку Чернігівського районного суду від 01 грудня 1999 року, сектором карного розшуку Чернігівського РВ УМВС України в Чернігівській області 20 січня 2000 року заведено ОРС категорії «Розшук» №43/23/43 щодо розшуку ОСОБА_7 за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України /аркуш 11 особової справи №245-Б-16 2/.

Відповідно до протоколу затримання особи, 18 листопада 2016 року на виконання вищевказаного вироку суду засудженого ОСОБА_7 було затримано /аркуші 4-5 особової справи №245-Б-16 2/ та на даний час він відбуває покарання у виді позбавлення волі в Бориспільській ВК № 119.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року, перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Таким чином, суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення вказаної норми, оскільки, відповідно до неї, єдиною обставиною, що перериває п`ятнадцятирічний строк давності, є виключно вчинення нового злочину.

Вирок від 01 грудня 1999 року щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 13 грудня 1999 року, затримано особу було 18 листопада 2016 року, тобто після спливу встановленого законом строку 15 років.

В матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, які б підтверджували той факт, що протягом вказаного періоду ОСОБА_7 було вчинено новий злочин, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що строк давності для звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, перервано не було.

Враховуючи викладене, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 413, 419, КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 , поданого в інтересах засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку скасувати.
Ухвалити нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна, призначеного на підставі вироку Чернігівського районного суду від 01 грудня 1999 року, у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

С У Д Д І :

____________________ __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4