Єдиний унікальний номер 719/202/17
Номер провадження 1-кс/719/25/17
УХВАЛА

про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту

17 серпня 2017 року
м. Новодністровськ

Слідчий суддя Новодністровського міського суду Чернівецької області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

в присутності:

представника потерпілої ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання потерпілої ОСОБА_5 про скасування арешту майна, -

ВСТАНОВИВ:

15 серпня 2017 року ОСОБА_5 звернулась в суд із клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.10.2016 року в кримінальному провадженні №0000045.

В обґрунтування заявленого клопотання вказує, що вона являється потерпілою в кримінальному провадженні №0000045, оскільки 13.07.2016 року із приміщення магазину, яке орендує ОСОБА_5 , було викрадено вироби із дорогоцінних металів на суму 1758946,36 грн., власником яких являється ФОП ОСОБА_5

24 жовтня 2016 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці було накладено арешт на вищевказане майно потерпілої. Заявник вважає дану ухвалу такою, що не відповідає вимогам КПК, оскільки вона не містить строку накладення арешту, а також обґрунтування обставин, необхідних для застосування заходів кримінального провадження.

Окрім того, вказує, що накладення слідчим суддею арешту на майно відбулось із недотриманням строків, передбачених п.6 ч.2 ст. 173 КПК України, так як з моменту вилучення майна до його арешту пройшло більше трьох місяців.

На думку заявника, всі можливі слідчі дії, які необхідні для встановлення об`єктивної істини по справі та для проведення яких потрібна безпосередня наявність арештованого майна у слідчого здійснені, при цьому протягом періоду арешту майна не призначались будь-які нові слідчі дії, а тому потерпіла вважає, що відсутня подальша необхідність обмеження її прав як власника.

Зазначила, що органом досудового розслідування не дотримано розумних строків, а знаходження майна під арештом жодним чином не спрямоване на закінчення досудового розслідування та притягнення винних осіб до відповідальності. Окрім іншого, велика кількість товару та тривалість обмеження права на володіння майном порушує, як вважає ОСОБА_5 , баланс між досягненням мети кримінального провадження та суттєвим обмеженням права мирного володіння своїм майном потерпілою.

Додала, при цьому, що обґрунтування необхідності подальшого арешту для судового провадження, вказане в ухвалі Шевченківського районного суду м. Чернівці, а саме, необхідність дослідження речового доказу в суді, є недоцільним, оскільки на досудовому розслідуванні встановлено належність речей потерпілій, встановлено їх опис та вартість. Заявнику не зрозуміло, яким саме чином чи способом зазначені речі будуть досліджуватись в судовому засіданні, відтак, на її думку, безпосереднє дослідження речових доказів судовому засіданні не сприятиме досягненню мети, задля якої таке дослідження проводиться.

В судовому засіданні представник потерпілої підтримав заявлене нею клопотання та просив задовольнити його в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на необхідність збереження речових доказів, які можуть бути реалізовані потерпілою у випадку скасування арешту майна.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна, заслухавши доводи заявника, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження №0000045, дійшов висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити, виходячи з наступного.

Встановлено, що в провадженні Новодністровського ВП КВП ГУНП України в Чернівецькій області перебуває кримінальне провадження № 0000045 від 13 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.5 КК України, відповідно до якого 13.07.2016 року о 03 год. 54 хв, ОСОБА_6 , переслідуючи корисливу мету особистого збагачення, шляхом таємного викрадення чужого майна, вступив в попередню злочинну змову з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та невстановленою слідством особою, разом з якими, шляхом зламу вхідних дверей, проникли в приміщення магазину «Норма», розташованого в кварталі 25 мікрорайону «Діброва» м. Новодністровськ, Чернівецької області, звідки таємно викрали три металевитх сейфа , в яких знаходились вироби із дорогоцінних металів на загальну суму 1758946, 36 грн. та гроші в сумі 16054 грн., а всього на загальну суму 1775000, 36 грн., завдавши потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, після чого з викраденим майном з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Як вбачається із протоколу добровільної видачі та огляду від 15.07.2016 року, постанови слідчого СУ ГУ НП в Чернівецькій області ОСОБА_9 від 18.07.2016 року, ОСОБА_8 добровільно видав працівникам міліції вироби із жовтого та срібного металу, які в подальшому були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000045, долучені до матеріалів кримінального провадження та залишені на зберіганні в СУ ГУ НП в Чернівецькій області.

28 серпня 2016 року заявник ОСОБА_5 була визнана потерпілою, що підтверджується постановою про визнання потерпілим.

24 жовтня 2016 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці було задоволення клопотання слідчого та накладено арешт на майно, викрадене 13.07.2016 року з магазину «Норма» у м. Новодністровськ, та добровільно видане 15.07.2016 року ОСОБА_8 , у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування ним. При розгляді даного клопотання ОСОБА_5 присутня не була.

Згідно зі ч.ч. 1-3, 11 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 98 КПК України дано визначення речових доказів, а саме, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Оскільки ювелірні вироби, які були добровільно видані ОСОБА_8 15.07.2016 року, були об`єктом кримінально протиправних дій, на дані вироби як речові доказами було накладено арешт з метою їх збереження.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження потерпіло ОСОБА_5 являється ФОП, який займається, в тому числі, роздрібною та комісійною торгівлею ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, що підтверджується копією ліценії №187164 Міністерства фінансів України, випискою із ЄДРПУО, договором оренди нежитлового приміщення №010116 від 01.01.2016 року, переліком викрадених ювелірних виробів ФОП ОСОБА_5 з додатком на 23 арк., договорами для виготовлення ювелірних виробів з давальницької сировини, договорами купівлі-продажу та поставки ювелірних виробів, актами здачі-прийняття робіт, накладними. Дані письмові документи свідчать про те, що викрадені ювелірні вироби були придбанні для господарської діяльності потерпілої з метою їх реалізації. А не для особистого користування.

За таких обставин, слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці, накладаючи арешт на ювелірні вироби, дійшла обґрунтованого висновку про наявність розумних підозр вважати, що дані ювелірні вироби потерпіла може реалізувати, здійснюючи господарську діяльність, що в свою чергу призведе до їх зникнення і в подальшому унеможливить дослідження речового доказу в суді. А тому посилання заявника на відсутність обґрунтування обставин, необхідних для застосування заходів кримінального провадження, яке обмежує право власності потерпілої, є помилковим, як і необхідність зазначення в ухвалі про накладення арешту на майно строків.

Так, ч. 5 ст. 173 КПК України містить чіткий перелік вимог, яким повинна відповідати ухвала слідчого судді про накладення арешту. Серед даного переліку відсутнє положення про обов`язок вказівки строку ухвали, при цьому лист ВССУ від 05.04.2013 року, на який посилається ОСОБА_5 , має рекомендаційний характер і не являється обов`язковим до застосування.

Окрім того, помилковими є доводи потерпілої про порушення строків звернення з клопотанням про накладення арешту, оскільки відповідно до ч.2 ст.100 КПК України, речовий доказ, наданий добровільно, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані слідчим, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною 9 ст.100 КПК України передбачено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Натомість, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

В ст. 169 КПК України зазначено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Оскільки ювелірні вироби були добровільно видані підозрюваним ОСОБА_8 та визнані речовими доказами, дані вироби не є тимчасово вилученим майном, а тому до них не застосовуються вимоги ч. 6 ст. 173 КПК України щодо необхідності розгляду клопотання про арешт протягом 72 годин.

Частиною 1 ст. 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи вищенаведені обставини, слідчий суддя вважає, що заявник не довела неогрунтованість накладення арешту ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.10.2016 року.

Що стосується доводів ОСОБА_5 про відсутність на сьогоднішній день потреби у застосуванні даного заходу, то слід зауважити, що згідно витягу із ЄДРДР по кримінальному провадженню №0000045, останнє було зупинене з 11.11.2016 року до 20.02.2017 року та з 23.02.2017 року по сьогоднішній день у зв`язку з необхідність виконання запиту про міжнародні правову допомогу компетентними органами Республіки Молдова. Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №0000045, наданих для огляду, до зупинення провадження слідчою групою було проведено ряд слідчих дій. Окрім того, 31.01.2017 року начальник СВ ГУ НП в Чернівецькій області звернувся до директору ТЗПВ «Галицький ломбард» із запитом про надання інформації щодо наявності спеціалістів, які б змогли провести дослідження ювелірних виробів та визначити їх вартість в грошовому еквіваленті.

Частиною 5 ст. 280 КПК України визначено, що після зупинення досудового розслідування проведення слідчих (розшукових) дій не допускається, крім тих, які спрямовані на встановлення місцезнаходження підозрюваного.

Таким чином, висновки ОСОБА_5 про здійснення всіх можливих слідчих дій, які необхідні для встановлення об`єктивної істини по справі та для проведення яких потрібна безпосередня наявність арештованого майна у слідчого, з огляду на тривалість непризначення слідчим будь-яких нових слідчих дій, є передчасними та безпідставними.

Також, слідчий суддя не погоджується з доводами заявника про порушення органом досудового розслідування розумних строків обмеження ОСОБА_5 у володінні своїм майном, внаслідок наступного.

Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «East/West Alliance Limited» проти України», яке набуло статусу остаточного 02.06.2014 року вказав, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

В цій самій справі ЄСПЛ вказав, що накладення арешту на речові докази може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в «загальних інтересах» суспільства (див. рішення від 7 червня 2007 року у справі «Смірнов проти Росії» (Smirnov v. Russia), заява № 71362/01, п. 57).

Оскільки накладення арешту на ювелірні вироби відбувалось у передбаченому законом порядку та з метою збереження речових доказів і їх можливого дослідження в суді, слідчий суддя дійшов висновку, що обмеження права власності ОСОБА_5 на ювелірні вироби було здійснено з легітимною метою в загальних інтересах суспільства, а тому право власності ОСОБА_5 в розумінні ст.. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, як і ст.. 41 Конституції України, порушено не було.

Необгрунтованими є також доводи заявника про відсутність необхідності дослідження речових доказів під час судового провадження, а відтак і мети застосування арешту, з огляду на те, що лише суд, а не сторона кримінального провадження, визначає обсяг та порядок дослідження доказів, а відтак і вирішує питання доцільності дослідження речових доказів для з`ясування будь-яких обставин.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя вважає, що обставини, на підставі наявності яких було накладено арешт Шевченківським районним судом м. Чернівці 24.10.2016 року, не відпали, внаслідок чого клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.98, 170, 173, 174, 369-372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.10.2016 року в кримінальному провадженні №0000045, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ