Справа № 454/2102/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/520/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Романюка

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року, -
в с т а н о в и л а:
вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 680 (шістсот вісімдесят) грн.
За вироком суду ОСОБА_6 , 01.02.2012 року, як фізична особа-підприємець, який використовує найману працю, уклав трудовий договір за яким працівник ОСОБА_8 зобов`язана виконувати роботу визначену цим договором, а саме: продавати продовольчі товари у магазині «Волинські ковбаси», який знаходиться на АДРЕСА_2 , з розрахунку тривалості сорокагодинного робочого тижня, а саме в період із 09 год. по 13 год. та з 15 год. по 19 год., із вихідними днями субота та неділя.

В свою чергу ОСОБА_6 зобов`язався виплачувати заробітну плату в розмірі не менше законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати та надавати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарних дня.

Однак, ОСОБА_6 , як роботодавець, всупереч вимог ст.31 КЗпП України та порушення п.2 даного трудового договору, з погрозами звільнення, протягом трудових відносин із лютого 2012 року по червень 2013 року, залучав ОСОБА_8 до робіт не передбачених договором, а саме до прибирання торгової площадки та підсобних приміщень магазину.

Також, обвинувачений, всупереч вимог ст.96 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про оплату праці», протягом трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року виплачував ОСОБА_8 заробітну плату у розмірах мінімальної заробітної плати, як за просту некваліфіковану працю.

Крім цього, ОСОБА_6 , всупереч вимог ч.2 ст.59 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи протягом двох змін підряд: 9-10 травня 2012 року та 18-19 липня 2012 року.

Окрім цього, ним в порушення вимог ст.107 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи у святкові дні: 2 травня 2012 року та 24 серпня 2012 року, за що не проведено оплату праці за роботу у ці дні у подвійному розмірі;

Також, в порушення п.4 та п.5 трудового договору, замість встановленого 8-ми годинного робочого дня, ОСОБА_6 встановив 12-ти годинний робочий день в період із 08 год. по 20 год. таким чином, що тривалість тижня становила 48-м годин та протягом трудових відносин в період часу із лютого 2012 року по червень 2013 року залучав ОСОБА_8 до роботи у вихідні дні.

Крім того, ОСОБА_6 , всупереч вимог ч.4 ст.83 КЗпП України за період існування трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року, ОСОБА_8 не було надано відпустку та не було виплачено грошової компенсації (відпускних) за невідбуту відпустку.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі винного, просить його скасувати та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про безпідставність апеляційної скарги та залишення без зміни вироку суду, обговоривши наведені доводи та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Твердження обвинуваченого про незаконність вироку є необґрунтованими й колегія суддів їх до уваги не бере, виходячи з наступного.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 173 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями потерпілої ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.06.2014р., випискою з наказу №23 від 24.07.2013р., актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №3
Крім цього, відповідно до трудового договору укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від 01.02.2012р., який зареєстрований в Сокальському РЦЗ 01.02.2012р. за №6 встановлено, що ОСОБА_8 прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів. Обвинувачений зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі не менше встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Часом виконання робіт установлюється з 09.00 год. по 13.00 год., з 15.00год по 19.00год. Вихідні дні субота - неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарні дні. Крім цього, вказаний трудовий договір був зареєстрований у Сокальському районному центрі зайнятості, що передбачено ст.241 КЗпП України.
Також факт укладення трудового договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стверджується трудовим договором від 01.02.2012р., рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.06.2014р., актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю від 23.07.2013р., показами потерпілої та свідків, які показали, що ОСОБА_8 працювала у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 на підставі укладеного між ними трудового договору від 01.02.2012р. та виконувала роботу передбачену вказаним договором. Крім цього, вказаний трудовий договір був зареєстрований у Сокальському районному центрі зайнятості, що передбачено ст.241 КЗпП України.
Так, ч.1ст.173 КК України передбачає відповідальність за грубе порушення угоди про працю службовою особою підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, а також окремим громадянином або уповноваженою ними особою шляхом обману чи зловживання довірою або примусом до виконання роботи, не обумовленої угодою.

При цьому питання про притягнення до кримінальної відповідальності вирішується від того чи визнано порушення угоди про працю грубим.

У ст.173 КК України закон визначає у яких випадках порушення угоди про працю визнається грубим: 1) порушення домовленостей, які передбачені угодою певним способом шляхом обману чи зловживання довірою; 2) примус до виконання роботи, не зумовленої угодою, яка виступає самостійною, найбільш небезпечною формою порушення угоди про працю.
Примус до виконання роботи не зумовленої угодою, може виражатися не тільки в застосуванні або погрозі застосування насильства, але в будь-якому іншому незаконному впливі на особу з метою домогтися від неї виконання роботи, не зумовленої угодою. Примус до виконання роботи не обумовленої угодою сторін вчинюється тільки шляхом активних дій.
Під обманом слід розуміти повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування фактів, повідомлення про які було обов`язковим, що вводить потерпілого в оману.
Як вбачається з акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №3 складеним головним державним інспектором праці ОСОБА_15 встановлено, що 23.07.2013р. під час проведення позапланової перевірки щодо додержання законодавства про працю фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 встановлено, що всупереч вимог ст.31 КЗпП України та порушення п.2 трудового договору від 01.02.2012р. протягом трудових відносин із лютого 2012 року по червень 2013 року, залучав ОСОБА_8 до робіт не передбачених договором, а саме до прибирання торгової площадки та підсобних приміщень магазину; всупереч вимог ч.3 ст.32 КЗпП України з лютого 2012р. по червень 2013р. для потерпілої встановлений змінний режим роботи із тривалістю зміни 11 год. із наданням наступного дня для відпочинку; всупереч вимог ст.96 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про оплату праці», в частині не забезпечення розрахунку заробітної плати кваліфікованого працівника, протягом трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року виплачував заробітну плату у розмірах мінімальної заробітної плати, як за просту некваліфіковану працю; всупереч вимог ч.2 ст.59 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи протягом двох змін підряд: 9-10 травня 2012 року та 18-19 липня 2012 року; в порушення вимог ст.107 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи у святкові дні: 02.05.2012р. та 24.08.2012р. за що не проведено оплату праці за роботу у ці дні у подвійному розмірі; в порушення п.4 та п.5 трудового договору замість встановленого 8-ми годинного робочого дня ОСОБА_6 встановив 12-ти годинний робочий день в період із 08 год. по 20 год., таким чином, що тривалість тижня становив 48-м годин та протягом трудових відносин в період часу із лютого 2012 року по червень 2013 року залучав ОСОБА_8 до роботи у вихідні дні; всупереч вимог ч.4 ст.83 КЗпП України за період існування трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року ОСОБА_8 не було надано відпустку та за невідбуту відпустку не було виплачено грошової компенсації (відпускних).
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_6 , будучи фізичною особою-підприємцем, грубо порушив угоду про працю, шляхом обману та примусу до виконання роботи, не обумовленою угодою, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Те, що жоден із допитаних в суді свідків не підтвердив пояснення потерпілої ОСОБА_8 , що її примушували до виконання робіт не передбачених трудовою угодою, не спростовує правильності висновків суду, оскільки інші зібрані у справі належні й допустимі докази в їх сукупності були достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Колегія суддів не ставить під сумнів показання потерпілої ОСОБА_8 , а твердження апелянта про те, що потерпіла (яка несе кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показань) про нібито примушування до виконання інших робіт не передбачених трудовим договором заявила лише після її звільнення за прогул, жодними доводами не підкріплене.

Не можна погодитися і з доводами в апеляційній скарзі обвинуваченого про наявність підстав для звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки трудового колективу та у зв`язку з примирення винного з потерпілою.

За змістом ст. 47 КК України не може бути передана на поруки особа, яка не визнає себе винною у злочині. Тому немає підстав для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі вказаної норми закону.

Відповідно до ст. 46 КК України особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Під примиренням розуміється добровільна відмова потерпілого від поданої ним заяви про притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка вчинила злочин (у тому разі, коли справу ще не порушено), або прохання закрити вже порушену щодо винного кримінальну справу. Потерпілий, примирившись із винною особою, звертається до суду з клопотанням звільнити від кримінальної відповідальності особу, яка вчинила злочин, або принаймі не заперечує проти такого звільнення. Факт примирення потребує відповідного процесуального закріплення у матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, то в таких немає жодних даних які б свідчили про примирення ОСОБА_6 з потерпілою ОСОБА_8 .

Факт відшкодування потерпілій заподіяної злочином шкоди, на що наголошує ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, без примирення потерпілої з винним, не може бути підставою для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК України.

На виконання вимог закону суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й дав оцінку доказам відповідно до ст. 94 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 173 КК України, а викладені в апеляційній скарзі доводи про невинуватість обвинуваченого не бере до уваги як безпідставні.

В ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд з дотриманням вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, призначив обвинуваченому покарання в межах санкції вчиненого ним злочину та визначив покарання у вигляді штрафу в розмірі 680 (шістсот вісімдесят) грн. Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином правових підстав для зміни чи скасування вироку апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу необґрунтованою. Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: