Справа № 409/1142/15-к
Провадження № 11-кп/782/357/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Луганської області у м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Білокуракинського районного суду Луганської області від 10.07.2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рубіжне Луганської області, громадянина України, відстороненого від посади військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , такого, що не має судимості, зареєстрованого у буд. АДРЕСА_1 , проживаючого у кв. АДРЕСА_2 ,

визнано винним та засуджено за ч.1 ст.263 КК України до 3 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-фінансових функцій строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна, без спеціальної конфіскації. На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-фінансових функцій строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна, без спеціальної конфіскації. На підставі ст.54 КК України ОСОБА_8 позбавлено військового звання підполковник.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислено з 10 липня 2015 року, зараховано в строк відбування покарання час попереднього утримання з 27 лютого по 05 березня 2015 року включно.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 у вигляді застави змінено на тримання під вартою, заставу у розмірі 97 440 гривень повернуто ОСОБА_8 .

Грошові кошти у розмірі 2200 гривень повернуто потерпілому ОСОБА_9 , а грошові кошти у розмірі 2000 доларів США та 14 000 гривень, які належать ОСОБА_8 , конфісковані на виконання вироку.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

В с т а н о в и л а :
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він, перебуваючи на посаді військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі ОРВК), будучи службовою особою, котра займає відповідальне становище, використовуючи службове становище, вимагав у військовослужбовця ОСОБА_9 й отримав неправомірну вигоду у розмірі 1200 гривень.

Так, на початку жовтня 2014 року військовослужбовець ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_8 з проханням вирішити питання щодо розірвання контракту про проходження ним військової служби через сімейні обставини. ОСОБА_8 , використовуючи службове становище, наказав ОСОБА_9 не проходити військову службу і перебувати за місцем проживання, за що останній має віддавати йому частину отриманого грошового забезпечення в якості неправомірної вигоди.

З середини жовтня 2014 року по 25 лютого 2015 року ОСОБА_9 для проходження служби до ОРВК не з`являвся, проте отримував на банківський рахунок грошове забезпечення, а ОСОБА_8 , маючи умисел на отримання неправомірної вигоди, не вчиняв жодних дій щодо припинення порушення ОСОБА_9 військової дисципліни.

25 лютого 2015 року приблизно о 13-00 годині у службовому кабінеті ОРВК по АДРЕСА_3 ОСОБА_9 на вимогу ОСОБА_8 передав останньому 1200 гривень у якості неправомірної вигоди за непроходження військової служби.

Крім того, у невстановлений період часу ОСОБА_8 придбав, перемістив і зберігав до 25 лютого 2015 року у своєму службовому кабінеті Білокуракинсько-Троїцького ОРВК 29 патронів калібру 7,62 мм та 4 патрони калібру 5,45 мм, які є бойовими припасами.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Посилається на те, що суд незаконно визнав його службовою особою, яка займає відповідальне становище, пославшись при цьому на додаток 2 до Постанови КМУ від 25.07.2012 року «Про питання присвоєння рангів державним службовцям та визнання співвідношень між рангами державних службовців і рангами посадових осіб органів місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями», яке мало набрати чинності лише з 01.01.2016 року, але не набуло чинності.

Він не отримував винагороди чи іншого хабара від ОСОБА_9 , а стороною обвинувачення не доведено і судом першої інстанції не встановлено, що він вимагав та отримав від ОСОБА_9 1200 гривень саме за вирішення питання за непроходження ним військової служби. В листопаді 2014 року на прохання ОСОБА_9 він позичив останньому 1200 гривень, які в лютому 2015 року попросив повернути, і 25.02.2015 року ОСОБА_9 повернув йому борг 1200 гривень. Ніяких доказів його вини у отримання хабара, окрім показань ОСОБА_10 обвинуваченням не надано. За наявності суперечливих доказів, суд не мотивував, чому він взяв до уваги одні та відкинув інші, постановив вирок на припущеннях, зокрема, послався на показання свідків працівників воєнкомату, які пояснили, що ОСОБА_9 тривалий час був відсутній на роботі. Суд не врахував, що ОСОБА_9 має мету скомпрометувати керівництво воєнкомату і особисто його, ОСОБА_8 , з метою уникнути відповідальності за ухилення від військової служби.

Висновки суду, на його думку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, суд, посилаючись на показання свідків, які пояснювали, що ОСОБА_9 ухилявся від військової служби, а він, ОСОБА_11 , не реагував на це, не звертався до правоохоронних органів та з відповідними рапортами до керівництва, чим підірвав авторитет державної влади, фактично повинен був кваліфікувати його дії по ч.1 ст.426 КК України, як бездіяльність військової влади, тобто умисне неприпинення злочину, що вчиняється підлеглим, або ненаправлення службовою особою до органу досудового розслідування повідомлення про підлеглого, який вчинив кримінальне правопорушення, а також інше умисне невиконання службовою особою дій, які вона за своїми службовими обов`язками повинна була вчинити, якщо це заподіяло істотну шкоду. Така зміна обвинувачення можлива, оскільки покращує його становище, крім того, ч.1 ст.426 КК України передбачає відповідальність за некорупційний злочин, отже, можливе застосування до нього ст. 75 КК України та звільнення від покарання з випробуванням.

Суд призначив йому занадто суворе покарання, не врахувавши наявність на утримання неповнолітніх дітей, вагітної дружини та літнього батька, відсутність судимостей, те, що він є учасником АТО.

В доповненнях до апеляційної скарги від 19.12.2016 року, які відповідають змісту касаційної скарги, ОСОБА_8 зазначив, що його справа повністю сфабрикована одним з керівників правоохоронних органів, якому він заважав в його сепаратистських планах.

Суд відмовив в задоволенні його клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_12 , матері потерпілого, яка могла би підтвердити, що син брав у нього в борг 1200 гривень.

Зазначивши у вироку, що при передачі грошових коштів не було мови про повернення боргу, суд не врахував, що в той же час на відеозапису негласної слідчої дії не зафіксовано його вимог чи погроз щодо отримання незаконної вигоди.

Суд також не врахував, що з 31 січня по 1 березня 2015 року ОСОБА_10 знаходився у черговій відпустці і не повинен був з`являтися на службу.

Суд не перевірив його показання про те, що він виносив стягнення ОСОБА_9 , не витребував з відділу кадрів службову картку ОСОБА_13 і не переглянув наявність стягнень та заохочень.

Судом не було враховано, що більшість свідків були прийняті на службу набагато пізніше від ОСОБА_13 , деякі з них прослужили лише місяць або два, деякі проходили військову службу взагалі в іншій місцевості, деякі по роду своєї служби не могли бачити один одного, так як проходили службу в різних місцях, деякі свідки взагалі були прийняті на службу за 1-2 тижні до його затримання і, відповідно, ОСОБА_9 взагалі не могли знати, так як той перебував майже місяць у відпустці.

Висновки суду щодо вимагання незаконної винагороди у ОСОБА_10 є безпідставними, оскільки в судовому засіданні з цього питання потерпілий не допитувався. Версія прокурора про те, що він погрожував ОСОБА_10 відправленням в зону бойових дій у судовому засіданні не перевірялася, суд постановив вирок, опираючись на показання ОСОБА_10 , які він давав у ході досудового слідства.

Незважаючи на суперечливі показання ОСОБА_10 , який називав кожного разу інші суми незаконної винагороди, суд визнав його показання послідовними.

На порушення вимог ст. 247 КПК України дозвіл на проведення негласної слідчої дії щодо нього було надано апеляційним судом не Луганської, а Харківської області, у зв`язку з чим просить визнати протокол огляду місця події від 25.02.2015 року недопустимим доказом. Обшук у його службовому кабінеті, який є його володінням, всупереч вимогам закону проводився без ухвали слідчого судді. Відеокамера, з якої вівся відеозапис, і відеокасета до суду не представлялися та не досліджувалися, перегляд відеозапису подій 25.02.2015 року вівся з CD-диска, інформація на якому могла бути спотворена.

Журнал судового засідання вівся з порушеннями та недотриманням вимог статей 108 та 359 КПК України.

В останньому судовому засіданні був відсутній його захисник, тим самим суд порушив його право на захист.

Суд порушив таємницю нарадчої кімнати, оскільки в цей самий час суддею ОСОБА_14 проводився і інший судовий процес, що підтверджується витягом з реєстру судових рішень.

Працівниками прокуратури щодо нього також порушено вимоги КПК України, зокрема, не вручена копія протоколу про затримання, відмовлено у праві повідомити вище керівництво про затримання; не було роз`яснено причину вторгнення до кабінету; не надані копія постанови прокурора про його освідування та відповідна копія протоколу; про обмеження його прав під час проведення негласних слідчих дій він не був повідомлений; обшук в його квартирі проведено з порушенням вимог КПК України; підозру вручено з порушенням строків, у зв`язку з чим вважає своє тримання під вартою з 25 лютого по 5 березня 2015 року незаконним.

Суд не правильно визначив йому початок строку відбування покарання з 27 лютого замість з 25 лютого 2015 року, крім того, не зарахував період часу з 05.03.2015 року по 10.07.2015 року, тобто службове обмеження, у строк відбування покарання як один день позбавлення волі за три дні службового обмеження.

Щодо епізоду незаконного поводження із бойовими приписами також не визнає вини, оскільки на території Луганщини ведуться бойові дії, під час яких наявність боєприпасів у військовослужбовців, в тому числі знайдених на місці бойових дій, є звичайним явищем.

Крім того, відповідно до вимог Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №359 від 29.06.2005 року, строк постановлення на облік знайдених боєприпасів складає дві доби і він цих вимог не порушив.
В доповненнях до апеляційної скарги від 22.12.2016 року ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Посилається на те, що обвинувальний акт складено з порушенням вимог ст. 291 КПК України, а саме прокурором фактично не сформульовано обвинувачення, а лише зазначено, що йому оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення і викладені фактичні обставини, встановлені досудовим розслідуванням, а не прокурором. Зазначено в стверджувальній формі, що він скоїв кримінальне правопорушення, хоча це може бути встановлено лише вироком суду. Не вказано місце затвердження обвинувального акту, а також некоректно зазначено посаду прокурора, який затвердив обвинувальний акт. Зазначено розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, незважаючи на те, що діяння, передбачені статтями 263 та 368 КК України не передбачають настання шкоди.

Всупереч вимогам Закону України «Про прокуратуру» та Наказу Генерального прокурора України №12гн від 29.08.2014 року досудове розслідування щодо нього проведено неуповноваженим органом слідчим Луганської обласної прокуратури, натомість його повинен був проводити слідчий військової прокуратури. Докази, коли їх збирання і закріплення здійснено неуповноваженою на це особою або органом повинні визнаватися такими, що одержані незаконним шляхом, і згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на таких доказах.

В доповненях до апеляційної скарги від 19.01.2017 року ОСОБА_8 зазначив, що судом не перевірено законності отримання дозволу суду на проведення негласних слідчих дій щодо нього, ухвала слідчого судді не була надана суду, законність одночасного проведення аудіо- та відеоконтролю судом не перевірялася. Також в судовому засіданні не було перевірено рішення прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину.

Протокол про проведення негласної слідчої дії є недопустимим доказом, оскільки складений через два тижні після проведення негласної слідчої дії, за відсутності відомостей щодо продовження її строку. Про проведення щодо нього негласних слідчих дій його не повідомили відповідно до ст. 253 КПК України, що є порушенням його прав.

Заява потерпілого ОСОБА_9 щодо вимагання у нього неправомірної вигоди відсутня в документах кримінального провадження, як і відсутні відомості щодо внесення цієї заяви до ЄРДР.

Відсутнє доручення на проведення негласних слідчих розшукових дій оперативним працівникам, що свідчить про їх проведення неуповноваженими особами.

Не з`ясовано, чи був переданий протокол про проведення аудіо-та відеоконтролю прокурору протягом 24 годин з моменту припинення дії та чи вжив прокурор заходів щодо збереження отриманих речей і документів.

Зразки для проведення експертизи, а саме змиви з рук, відібрані у нього неуповноваженою на те особою працівником УДСБЕЗ. Також неуповноваженою особою проведено позначення грошей, а відповідний протокол складено недержавною мовою з використанням слова «взятка», яке не є юридичним терміном. В протоколі не зазначено хімічну речовину, якою помічено гроші, є розбіжності щодо лампи, якою гроші освітлювалися.

Під час апеляційного судового розгляду відбулася заміна судді ОСОБА_15 на суддю ОСОБА_2 , при цьому, відповідно до вимог ч.2 ст.319 КПК України, судом прийнято рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку та здійснювати повторно всі або частину процесуальних дій, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді, а саме вирішення клопотань та доповідь суддею-доповідачем змісту судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Колегія прийняла це рішення з урахуванням того, що воно не може вплинути негативно на судовий розгляд, сторони кримінального провадження і потерпілий не наполягали на новому проведенні процесуальних дій, які вже біли здійснені судом до заміни судді, а суддя, що замінила суддю, який вибув, ознайомилася з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду, згодна з прийнятими судом процесуальними рішеннями і вважає недоцільним нове проведення процесуальних дій, що вже були проведені до її заміни.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги, надав аналогічні її змісту пояснення, просив скасувати вирок суду і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю його складу; захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні доводи обвинуваченого; прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово, колегія суддів доходить до наступних висновків.

Всупереч доводам апеляції, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 в повній мірі відповідає вимогам ст.291 КПК України і суд надав цій обставині правильну оцінку, прийнявши у підготовчому судовому засіданні рішення про призначення судового розгляду. Зокрема, обвинувальний акт містить вичерпні і коректні відомості щодо слідчого та прокурора, в ньому зазначено місце складання обвинувального акту м.Сєвєродонецьк Луганської області, викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що не свідчить про попереднє встановлення вини обвинуваченого, зазначено розмір шкоди, який прокурор вважає доведеним. Обвинувальний акт не містить таких порушень, які свідчили би про наявність підстав для його повернення чи унеможливлювали би здійснення захисту обвинуваченим.

Колегія суддів не вбачає на стадії проведення підготовчого судового засідання і прийнятті рішення про призначення судового розгляду будь-яких істотних порушень кримінально-процесуального законодавства, які порушували би права обвинуваченого та перешкоджали в майбутньому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Доводи обвинуваченого про порушення підслідності колегія суддів також вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог п.1 Перехідних положень та ст. 216 КПК України досудове розслідування щодо посадових осіб, які вчинили злочини, передбачені ст.368 КК України, до початку діяльності Національного антикорупційного бюро України здійснюється слідчими органів прокуратури. При цьому кримінально-процесуальним законодавством не закріплено обов`язку проведення досудового розслідування щодо військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 368 КК України, саме слідчими військових прокуратур.

Наказ Генерального прокурора від 29 серпня 2014 року №12гн «Про особливості діяльності військових прокуратур», на який посилається в апеляції обвинувачений, має відомчий характер, не може доповнювати положення КПК України чи трактувати їх інакше, крім того, згідно п.12 цього Наказу спори про підслідність вирішуються прокурором обласного рівня.
За таких умов визначення прокурором Луганської області підслідності даного кримінального провадження слідчому прокуратури Луганської області не порушує вимог кримінально-процесуального законодавства, а докази під час досудового слідства колегія суддів вважає зібраними і закріпленими законним шляхом.
Вина ОСОБА_8 в одержанні особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за вчинення та невчинення такою службовою особою певних дій в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, з використанням наданого службового становища доведена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Згідно наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.10.2013 року №659 підполковник ОСОБА_8 призначений військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.к.п.81).

Відповідно до своїх функціональних обов`язків на посаді військового комісара ОСОБА_8 здійснює організаційно-розпорядчі функції, є, зокрема, прямим начальником для усього особового складу військового комісаріату (т.1, а.к.п.82-85).

Згідно наказу №45 від 30.09.2014 року ОСОБА_9 призначено стрільцем-помічником гранатометника 1-го відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 та з ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України (т.1, а.к.п.99,76-79).

Потерпілий ОСОБА_9 пояснив суду, що в березні 2014 року він був викликаний для проходження військової служби по мобілізації і був залишений при військоматі. Контракт він підписав 29.09.2014 року, після чого в нього захворіла мати і він звернувся до органів соціального захисту населення для оформлення опіки над нею. Воєнком ОСОБА_8 відмовив йому у розірванні контракту, натомість запропонував перебувати вдома і наглядати за матір`ю, а грошове забезпечення віддавати йому, тобто ОСОБА_8 . Після цього він доглядав за матір`ю, а військові обов`язки не виконував, за що кожного місяця віддавав ОСОБА_8 по 2000 гривень. У лютому 2015 року він звернувся з заявою до міліції про вимагання ОСОБА_11 в нього грошей, після чого його гроші помітили порошком та олівцем, і 25.02.2015 року він передав ОСОБА_8 у його службовому кабінеті гроші у сумі 1200 гривень.

Показання ОСОБА_9 не містять суттєвих суперечностей щодо мети передавання грошей, а всі сумніви щодо кількості епізодів передачі грошей у попередні місяці та розміру раніше переданих сум грошей, суд трактував на користь обвинуваченого та не визнав доведеними факти передачі ОСОБА_9 незаконної винагороди ОСОБА_8 27.11.2014 року, 06.01.2015 року та 30.01.2015 року.

Показання ОСОБА_9 знаходять підтвердження у протоколі помітки грошових купюр від 25.02.2015 року, згідно якому ОСОБА_9 були вручені помічені чотири грошові купюри номіналом по 500 гривень та дві грошові купюри номіналом по 100 гривень з зазначенням їх серій і номерів (т.1, а.к.п. 86).

В цей же день під час огляду місця події частина з цих купюр, а саме 2 купюри по 500 гривень МБ 5125126 і ЛБ 3482164 та дві купюри по 100 гривень ВМ 8389231 і ЕА 9877284 були вилучені у службовому кабінеті у ОСОБА_8 , при цьому останній не заперечував, що отримав гроші від ОСОБА_9 . Серії та номери вилучених купюр співпали з серіями та номерами купюр, які були вручені ОСОБА_9 в присутності понятих на підставі його заяви щодо вимагання неправомірної вигоди ОСОБА_8 .

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованим клопотання захисника ОСОБА_7 щодо визнання недопустимими доказами постанови про освідування особи від 24.02.2015 року, якою прокурор ОСОБА_16 постановив відібрати у ОСОБА_8 змиви з рук та долоней.

Відповідно до ч.1 ст. 241 КПК України слідчий, прокурор здійснюють освідування підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на їх тілі слідів кримінального правопорушення або особливих прикмет, якщо для цього не потрібно проводити судово-медичну експертизу.

На час винесення постанови про освідування, тобто за день до викриття ОСОБА_8 в отриманні незаконної винагороди, останній не мав статусу підозрюваного, також він не є свідком чи потерпілим у даному кримінальному провадженні, а тому передбачених законом підстав для призначення його освідування у прокурора не було.

Колегія суддів погоджується з клопотаннями сторони захисту про застосування в даному випадку теорії «плодів отруєного дерева», яка має відображення у ч.1 ст.87 КПК України, де зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Таким чином, доктрина «плодів отруєного дерева» застосовується в Україні лише в тому випадку, якщо докази були отримані внаслідок істотного порушення прав людини, а тому не можуть бути визнані допустимими доказами також протокол освідування ОСОБА_8 від 25.02.2015 року та висновок судової експертизи спеціальних хімічних речовин та речовин хімічних виробництв №49 від 03.04.2015 року, які отримані на підставі зазначеної постанови про освідування ОСОБА_8 .

Разом з тим підстав для визнання недопустимим доказом самого протоколу огляду місця події від 25.02.2015 року та протоколу помітки грошових купюр від 25.02.2015 року колегія суддів не вбачає.

Відсутність в цих протоколах підписів всіх учасників зазначених слідчих дій, виконання частини протоколів кульковою ручкою, не зазначення дати народження і місця проживання понятих, та інші дрібні порушення вимог кримінально-процесуального законодавства, на які посилається в клопотаннях сторона захисту, не є такими, що призвели до порушення конституційних прав обвинуваченого чи інших осіб, поставили під сумнів законність проведення самих слідчих дій або створили можливість неоднозначної оцінки отриманих внаслідок проведення слідчих дій результатів.

Згідно протоколам про результати проведення негласних слідчих дій, а саме аудіо-, відеоконтролю особи та контролю за вчиненням злочину від 12 та 15 березня 2015 року відповідно, встановлено одержання ОСОБА_8 грошей від ОСОБА_9 . При цьому поведінка ОСОБА_8 , зокрема його вказівки потерпілому залишити собі 1000 гривень, а решту віддати йому, ОСОБА_11 , та куди саме покласти гроші, свідчать про отримання неправомірної вигоди, а не про повернення боргу (т.1, а.к.п. 166-168).

Доводи апелянта про незаконність надання дозволу на проведення негласних слідчих дій апеляційним судом Харківської області є безпідставними, оскільки обов`язок забезпечити розгляд апеляційним судом Луганської області підсудних цьому суду клопотань про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, покладено на нього розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.11.2015 за №53/0/38 лише з 16 листопада 2015 року.

Колегія суддів відхиляє клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколів проведення негласних слідчих розшукових дій щодо ОСОБА_8 , оскільки посилання на відсутність у протоколах підписів всіх посадових осіб, за участю яких проводилися негласні слідчі розшукові дії, не зазначення дати народження і місця проживання понятих, не свідчать про отримання доказів з порушенням порядку, встановленому КПК України. Постанова про зміну правової кваліфікації з частини першої на частину третю статті 368 КК України винесена компетентною особою в рамках її повноважень. Рішення про дозвіл на проведення негласних слідчих розшукових дій прийняті відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Крім того, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що 17 квітня 2015 року, тобто за три дні до направлення обвинувального акту до суду, ОСОБА_8 був повідомлений відповідно до вимог ч.2 ст. 253 КПК України про обмеження його прав під час проведення негласних слідчих дій, тобто, його конституційні права не були порушені (т.2 матеріалів кримінального провадження, а.к.п.282).

Версія обвинуваченого про те, що він не отримував незаконної винагороди, а гроші давав потерпілому в борг спростовуються перш за все поясненнями самого потерпілого, який заперечував наявність боргу і пояснював, що віддавав гроші ОСОБА_8 саме за те, щоб отримуючи грошову винагороду, не виконувати службові обов`язки, а доглядати вдома за хворою матір`ю.

Допитана за клопотанням сторони захисту у якості свідка мати потерпілого ОСОБА_12 пояснила, що її син грошей у борг від ОСОБА_8 не брав, проте родичі обвинуваченого, зокрема його дружина, зверталися до неї з проханням дати суду неправдиві показання про начебто повернення її сином боргу ОСОБА_8 , аби допомогти останньому уникнути відповідальності.

В цій частині показання потерпілого знаходять також підтвердження в показаннях свідків, які проходять службу у Білокуракинсько-Троїцькому ОРВК, зокрема ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , і які пояснили, що за час проходження ОСОБА_9 служби вони бачили його на роботі всього декілька разів.

Свідок ОСОБА_32 пояснив, що з перших днів ОСОБА_9 перестав ходити на службу і було відомо, що він доглядає за хворою матір`ю.

Свідок ОСОБА_33 вказав, що з самого початку служби ОСОБА_10 було відомо, що він має хвору матір, а тому обов`язки військовослужбовця він не виконував.

Свідок ОСОБА_34 пояснив суду, що ОСОБА_9 перебував у його безпосередньому підпорядкуванні, проте до військомату не з`являвся, повідомляв, що оформлює опіку над матір`ю. Свідок писав рапорти на ім`я ОСОБА_8 про неявку ОСОБА_9 на службу, їх було близько десяти. ОСОБА_8 сказав йому, щоб він більше не писав рапортів, оскільки ОСОБА_9 доглядає за хворою матір`ю.

Апеляційні доводи щодо необізнаності свідків про час знаходження ОСОБА_9 на роботі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом допитані майже всі працівники військомату, які підтвердили, що на службу потерпілий з`являвся лічені рази, до того ж їм було відомо про причину його неявки.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Отже, застосовуючи вказаний стандарт доказування в цій справі, суд обґрунтовано врахував сукупність доказів.

Тобто, не дивлячись на те, що деякі з наданих стороною обвинувачення доказів, зокрема, показання кожного із зазначених свідків, взятих окремо один від одного, можна було б поставити під сумнів, посилаючись, наприклад, на те, що свідки не кожен день бачили на роботі інших службовців, у своїй сукупності всі докази як фрагменти мозаїки утворюють цілісну картину того, що відбулося насправді. За таких обставин суд цілком слушно дійшов переконання, що вина обвинуваченого в отриманні неправомірної вигоди від ОСОБА_9 є доведеною «поза розумним сумнівом».

Разом з тим, за той період служби, коли ОСОБА_9 був відсутній, йому нараховувалося грошове забезпечення, а також щомісячні премії за сумлінне виконання службових обов`язків та бездоганну дисципліну (т.1, а.к.п. 100-121, 158,159,122-132).

Сам обвинувачений в апеляції фактично не заперечував відсутність на роботі ОСОБА_9 , пояснюючи, що застосовував за це до останнього дисциплінарні стягнення.

Проте, доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений застосовував до ОСОБА_9 заходи дисциплінарного стягнення у зв`язку з його неявкою на службу, але суд не перевірив дані факти, не дослідив службову картку ОСОБА_9 , свого підтвердження не знайшли.

Так, свідок ОСОБА_35 пояснив, що він є начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 . У разі, коли військовослужбовець тривалий час не виходить на військову службу, військомат передає про це інформацію до міліції та повідомляє в усній і письмовій формі обласний військомат, по таким фактам проводиться службове розслідування. Щодо невиходу на військову службу ОСОБА_9 інформація не надавалася до березня 2015 року.

Згідно інформації військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_5 від 08.04.2015 року за вих.№юк/500 в період з жовтня 2014 року по 25 лютого 2015 року від військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 підполковника ОСОБА_36 рапортів та матеріалів службового розслідування стосовно солдата ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 щодо ухилення останнього від проходження воєнної служби не надходило (т.1, а.к.п.160).

Судом також оглянуто особову справу солдата ОСОБА_9 , яка не містить документів, які підтверджують накладення дисциплінарних стягнень.

Суд повно та всебічно дослідив наведені докази, дав їм належну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_8 , будучи посадовою особою, отримав від ОСОБА_9 гроші у сумі 1200 гривень саме у якості незаконної винагороди за надану можливість не виконувати обов`язки військової служби.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає жодних підстав вважати, що з боку держави мала місце провокація щодо отримання ОСОБА_8 неправомірної винагороди.

Доводи апеляційної скарги про те, що службовий кабінет ОСОБА_8 є його іншим володінням, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КПК України під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення, тощо, які знаходяться у володінні особи.

Пленум Верховного Суду України №2 від 28 березня 2008 р. «Про деякі питання застосування судами України законодавства
при дачі дозволів на тимчасове обмеження
окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина
під час здійснення оперативно-розшукової діяльності, дізнання і досудового слідства» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 8 від 4 червня 2010 р.) у п.11 визначає, що від «іншим володінням» слід розуміти такі об`єкти (природного походження та штучно створені), які за своїми властивостями дають змогу туди проникнути і зберегти або приховати певні предмети (речі, цінності). Ними можуть бути, зокрема, земельна ділянка, сарай, гараж, інші господарські будівлі та інші будівлі побутового, виробничого та іншого призначення, камера сховища вокзалу (аеропорту), індивідуальний банківський сейф, автомобіль тощо.
Таким чином, відповідно до вимог закону і роз`яснень Верховного Суду України, службовий кабінет військового комісара у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 не може бути визнаний іншим володінням, оскільки він не знаходився і не знаходиться в даний час у володінні обвинуваченого, а тому проведення в ньому обшуку не потребує дозволу слідчого судді.

Перегляд відеозапису подій 25.02.2015 року у судовому засіданні з CD-диска за відсутності відеокасети і відеокамери, з якої вівся відеозапис, сам по собі, враховуючи, що апелянт не наводить жодних інших об`єктивних доводів, не дає підстав вважати, що інформація на диску могла бути спотворена.

Доводи апелянта про те, що він не є відповідальною службовою особою, колегія суддів вважає безпідставними, зважаючи на наступне.

Відповідно до редакції примітки 2 до статті 368 КК України, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, тобто з жовтня 2014 року по 25 лютого 2015 року, службовими особами, які займають відповідальне становище у статті 368 КК України є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом, посади яких згідно із статтею 25 Закону України «Про державну службу» віднесені до третьої, четвертої, п`ятої та шостої категорій.
Також на момент вчинення кримінального правопорушення діяв Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, згідно зі статтею 25 якого встановлено сім категорій посад державних службовців.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 р. № 703 «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» віднесено деякі посади працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців згідно з додатками.

Зокрема, додатком №5 зазначеної постанови встановлено перелік посад працівників Міноборони та керівних працівників і спеціалістів органів військового управління, військових комісаріатів, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Згідно зазначеному додатку до шостої категорії державних службовців прирівняні, зокрема, начальник відділу, відділення, групи та інших структурних підрозділів…військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ІНФОРМАЦІЯ_8 .

При цьому згідно п.7 «Положення про військові комісаріати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від 3 червня 2013 р. №389, обласні військові комісаріати є юридичними особами, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства, в той час як інші військові комісаріати є відокремленими підрозділами відповідних обласних військових комісаріатів.
Таким чином, ОСОБА_8 займав посаду начальника відокремленого структурного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка прирівняна до шостої категорії державних службовців, отже, був службовою особою, яка займає відповідальне становище.
Колегія суддів відхиляє посилання сторони захисту на відповідь на адвокатський запит голови Національного агентства України з питань державної служби ОСОБА_37 без номеру і дати, в якому зазначається, що посада військового комісара не відноситься до посад державних службовців, оскільки це роз`яснення не відповідає фактичному змісту законодавства, яке діяло на час вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення (т.3, а.к.п.208,205).
За таких умов кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України колегія суддів визнає правильною і не вбачає підстав для зміни кваліфікації на ч.1 ст. 426 КК України.
При цьому доводи апеляційної скарги щодо безпідставності посилання суду на Постанову Кабінету міністрів України від 25.07.2016 року №680 «Про питання присвоєння рангів державним службовцям та визначення співвідношень між рангами державних службовців і рангами посадових осіб органів місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями» колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки зазначена постанова дійсно не набула чинності. Дане посилання слід виключити з мотивувальної частини вироку.
Матеріали кримінального провадження не містять та під час судового розгляду не встановлено будь-яких даних, які би свідчили про те, що ОСОБА_8 заважав в реалізації сепаратистських планів будь-яким керівникам правоохоронних органів, і це нібито потягло за собою незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності.

Сам ОСОБА_8 не зміг назвати ні прізвищ таких осіб, ні конкретних сепаратистських планів, реалізації яких він, начебто, заважав, ні в чому саме виразилися його дії.

Відповідні доводи апеляційної скарги колегія суддів оцінює як спосіб захисту обвинуваченого.

Також колегія суддів вважає, що така ознака як вимагання незаконної винагороди, у тому вигляді, як вона викладена в обвинувальному акті, не знайшла свого підтвердження у судових засіданнях, зважуючи на наступне.
В обвинувальному акті зазначено, що вимагання в діях ОСОБА_8 знайшло прояву в тому, що він погрожував направити ОСОБА_9 для подальшого проходження військової служби в зону проведення антитерористичної операції, де проводяться бойові дії, якщо останній не погодиться передавати частину грошового забезпечення.
Проте у судовому засіданні потерпілий не надавав показань про наявність таких загроз з боку ОСОБА_8 , розмова про можливість їхати в зону АТО чи залишитися при військоматі обговорювалася між ними ще в березні 2014 року і не була поєднана з погрозами. Відмовляючи на його, ОСОБА_10 , прохання розірвати контракт, ОСОБА_8 висловив пропозицію, аби він знаходився вдома і доглядав за матір`ю, а частину грошового забезпечення віддавав йому.
Таким чином, така ознака, як вимагання незаконної винагороди під загрозою направлення ОСОБА_9 в зону бойових дій, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшла.
Разом з тим, ОСОБА_8 не пред`являлося обвинувачення в умисному створенні ним умов, за яких ОСОБА_9 був вимушений надати незаконну винагороду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів, отже суд не мав підстав для визнання дій ОСОБА_8 щодо отримання незаконної винагороди, як поєднаних з вимаганням.
В цій частині колегія суддів вважає апеляційні доводи обґрунтованими, а тому таку ознаку, як вимагання слід виключити з мотивувальної частини вироку, при цьому кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України вважає правильною.

Всупереч доводам апеляційної скарги, журнал судового засідання не містить порушень вимог КПК України, які тягли б за собою скасування вироку.

Доводи апелянта про порушення судом таємниці нарадчої кімнати, оскільки в цей самий час суддею ОСОБА_14 проводився і інший судовий процес, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно журналу судового засідання суд видалився до нарадчої кімнати 08.07.2015 року о 12 годині 08 хвилин, а вирок проголошував 10.07.2015 року, починаючи з 10 години 01 хвилини. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру судових рішень суддею ОСОБА_14 10.07.2015 року розглянуто також справу про адміністративне правопорушення, проте час розгляду цієї справи в реєстрі не зазначений і колегія суддів немає підстав вважати, що вона розглянута саме під час знаходження судді у нарадчій кімнаті.

Доводи апелянта про те, що останнє судове засідання проводилося без участі його захисника спростовуються журналом судового засідання, з якого видно, що захисник обвинуваченого ОСОБА_38 був присутній 08.07.2015 року у судовому засіданні та виступав у судових дебатах.

Всупереч доводам апеляції ОСОБА_8 повідомлено про підозру без порушення строків, а саме 26.02.2015 року, у зв`язку з чим його тримання під вартою з 25 лютого по 5 березня 2015 року є законним.

Прокурор не посилався в обвинувальному акті на докази, зібрані під час обшуку за місцем проживання обвинуваченого, а тому можливі порушення КПК України при проведенні цього обшуку не впливають на доведеність вини обвинуваченого.

Всупереч доводам апелянта відеозапис огляду кабінету 25.02.2015 року свідчить про те, що ОСОБА_8 перед початком проведення слідчої дії була оголошена постанова слідчого та роз`яснені процесуальні права.

Також матеріали кримінального провадження містять свідчення про те, що про затримання ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.1 ст. 213 КПК України була повідомлена його дружина.

Посилання ОСОБА_8 на такі порушення КПК України під час досудового слідства, як невручення копії протоколу про затримання; ненадання копії постанови прокурора про його освідування та відповідної копії протоколу не є такими, що вплинули на доведеність вини обвинуваченого, та в майбутньому перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В обґрунтування доведеності вини ОСОБА_8 суд послався на протокол огляду місяця події від 25.02.2015 року, під час якого у службовому кабінеті ОСОБА_8 було виявлено 33 патрони, висновок експерта №80 від 16.03.2015 року, згідно якому вилучені у ОСОБА_8 патрони є боєприпасами та довідку начальника Білокуракинського РВ ГУМВС України в Луганській області про те, що ОСОБА_8 не перебуває на обліку дозвільної системи СОГП Білокуракинського РВ ГУМВС станом на 06.02.2015 року, будь-якої зброї за ним не значиться, дозволу на її зберігання він не отримував.

Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Ці вимоги органами досудового слідства не виконані.

Протокол огляду місця події свідчить про те, що 25.02.2015 року у службовому кабінеті ОСОБА_8 було виявлено 33 патрони.

Таким чином, саме в цей день, 25.02.2015 року, органам досудового слідства самостійно було виявлено обставини, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

За таких умов протягом 24 годин, тобто, не пізніше 26.02.2015 року, відповідні відомості повинно було внести до ЄРДР та розпочати досудове розслідування, проте органами досудового слідства цього зроблено не було.

Відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 06.04.2015 року з посиланням на самостійне виявлення слідчим під час досудового розслідування.

При цьому судова балістична експертиза щодо з`ясування питання, чи являються вилучені у службовому кабінеті ОСОБА_8 патрони бойовими припасами, була призначена слідчим 17.03.2015 року, тобто до внесення відомостей за ч.1 ст. 263 КК України до ЄРДР, в іншому кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000036 за фактом отримання посадовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди.

За таких умов колегія суддів задовольняє клопотання захисту і визнає висновок судової балістичної експертизи №80 від 16.03.2015 року недопустимим доказом, оскільки на порушення вимог ч.1 ст. 86 КПК України його отримано з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом.

Інші докази, які б підтверджували, що виявлені у службовому кабінеті ОСОБА_8 патрони є бойовими припасами, у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Таким чином, у судовому засіданні не встановлено достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_8 у придбанні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу

Разом з тим вичерпана і можливість отримання таких доказів, оскільки досудове слідство в даному кримінальному провадженні закінчено.

У зв`язку з викладеним, вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст. 263 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження підлягає закриттю відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Відповідно посилання на призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України підлягає виключенню з вироку.

Також скасуванню підлягає вирок в частині стягнення з ОСОБА_8 судових витрат за проведення балістичної експертизи.

Покарання ОСОБА_8 призначено відповідно до вимог ст.65 КК України, тобто у межах санкції частини 3 статті 368 КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, з урахуванням ступені тяжкості злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в тому числі і тих, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.

Призначене ОСОБА_8 покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суд о бґрунтовано не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_8 від покарання з випробуванням, оскільки його визнано винним у вчинені корупційного злочину.

Питання про позбавлення ОСОБА_8 військового звання вирішено відповідно до вимог ст. 54 КК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 був затриманий 25.02.2015 року, а тому суд припустився помилки, вказавши початком строку тримання під вартою 27.02.2015 року. В цій частині вирок суду слід змінити.

Відповідно до вимог ст.58 КК України службове обмеження є видом кримінального покарання для військовослужбовців і призначається воно виключно судом. Відсторонення ОСОБА_8 від посади не є службовим обмеженням і не надає підстав для зарахування строку такого відсторонення у строк призначеного покарання.

За таких умов колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку.

Керуючись статтями 407 та 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Білокуракинського районного суду Луганської області від 10.07.2015 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Скасувати вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України та закрити кримінальне провадження в цій частині у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Скасувати вирок в частині стягнення з ОСОБА_8 процесуальних витрат за проведення судової балістичної експертизи №80 від 16.03.2015 року у сумі 306,90 грн. на користь держави.

Виключити з вироку посилання на призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України.

Виключити з мотивувальної частини вироку таку ознаку об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, як «поєднане з вимаганням».

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на Постанову Кабінету міністрів України від 25.07.2016 року №680 «Про питання присвоєння рангів державним службовцям та визначення співвідношень між рангами державних службовців і рангами посадових осіб органів місцевого самоврядування, військовими званнями, дипломатичними рангами та іншими спеціальними званнями».
Вважати засудженим ОСОБА_8 за ч.3 ст. 368 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-фінансових функцій строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного йому майна, без спеціальної конфіскації.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк тримання під вартою з 25 лютого по 05 березня 2015 року та строк перебування у місцях позбавлення волі з 10 липня 2015 року по 7 листопада 2016 року включно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 8 листопада 2016 року по 30 травня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3