Справа № 484/1090/17
Провадження: № 1-кп/484/153/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.04.2017р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді: - ОСОБА_1

секретар судового засідання : - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000195, по обвинуваченню

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Галущинці Підволочиського району Тернопільської області, громадянина України, українця, не одруженого, на утриманні осіб не має, працює на ТОВ «Надзбуччя Млин», має середню спеціальну освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України;

за участю учасників судового провадження

прокурора: - ОСОБА_4

обвинуваченого: - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

30.07.2015 р. обвинувачений ОСОБА_3 . Підволочиським РВК Тернопільської області призваний за мобілізацією для проходження військової служби. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) від 12.08.2015р. № 156 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду кухаря їдальні взводу забезпечення роти матеріального забезпечення зазначеної військової частини. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 01.02.2017р. № 29 солдат ОСОБА_3 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та направлений для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_3 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання. Однак, 12.11.2015 о 08 год. 15 хв. обвинувачений, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, самовільно залишив військову частину-польова пошта НОМЕР_1 та перебував за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

29.01.2017 о 10 год. 00 хв. солдат ОСОБА_3 , з`явився до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

Обвинувачений у судовому засіданні, свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно йому відомо про особливий період несення військової служби та порядок її проходження. У 2015 р. він проходив службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 в АДРЕСА_4 . У листопаді 2015р. він самовільно залишив вказану військову частину, оскільки його мати потрапила у лікарню та їй була потрібна допомога. Потім у нього виникли певні сімейні проблеми. Повернувся до військового частини у січні 2017р. Просив не позбавляти його волі.
Враховуючи те, що обвинувачений визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, інкримінованого йому органами досудового розслідування за обставин, викладених в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються учасниками судового провадження, та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснив, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити обставини, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, в апеляційному порядку.
Відповідно до ст.. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно з положеннями ст..1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також, у ст.. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період - особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Фактичні обставини злочину свідчать про те, що солдат ОСОБА_3 в умовах особливого періоду самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , де проходив військову службу.

Таким чином, суд вважає, що дії обвинуваченого вірно кваліфіковані органами досудового слідства за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Пленум Верховного Суду України у п. 2 вище вказаної постанови роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому.
Обираючи міру покарання суд враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, є учасником АТО, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, проживає однією сім`єю разом із ОСОБА_5 , яка перебуває у стані вагітності.
З 15.05.2001р. ОСОБА_3 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: розлад психологічного розвитку. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №78 від 28.02.2017р. обвинувачений страждає в теперішній час та страждав в період часу, до якого відноситься діяння, що йому інкримінується, психічним розладом, яке відноситься до категорії інших хворобливих станів психіки інфантильний розлад особистості на фоні низького інтелекту, стан компенсації. В період часу, до якого відноситься діяння, що йому інкримінують, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає повне визнання своєї вини, щире каяття у скоєному.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, дані про його особу, обставини вчинення злочину, незважаючи на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дають підстави для призначення йому покарання в межа санкцій статті, яка встановлює відповідальність за вчинення злочину, яке йому інкримінують, та свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України.
На думку суду таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Цивільний позов не заявлений. Процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавленні волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого від відбуття призначеного покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. Відповідно до ч.1ст. 76 КК України покласти на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
На вирок може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Миколаївської області протягом 30 днів через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
СУДДЯ: