Ухвала іменем україни 26 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000207,

за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня

2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово засудженого, останнього разу за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 зазначеного Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням

з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

За вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року, залишеним без зміни оскаржуваною ухвалою, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України

до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 цього ж Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

1 рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року, більш суворим, призначеним за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання

у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 30 січня 2016 року приблизно о 15.00 год. у приміщенні гіпермаркету ТОВ «Група Рітейлу України», розташованому в ТРЦ «Караван»

на вул. Нижньодніпровській, 17 у смт Ювілейному Дніпропетровського району Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу таємно викрав сир «Парміджано Реджано Занетті» вагою 1196 г вартістю 948,42 грн, сховавши його під одяг. Однак вчинивши всі умисні дій для скоєння крадіжки, довести свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_6 не зміг, оскільки був затриманий працівниками охорони.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуване рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу і просила залишити її без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як видно з матеріалів провадження, ОСОБА_6 за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2016 року був засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення 11 листопада 2015 року. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
У подальшому ОСОБА_6 за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 рокубуло засуджено за вчинення кримінального правопорушення 30 січня 2016 року, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України. Тобто за цим вироком ОСОБА_6 було засуджено за кримінальне правопорушення, яке він вчинив до постановлення попереднього вироку від 19 лютого 2016 року.

При цьому винному було призначено покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, після чого на підставі положень ч. 4 ст. 70 цього ж Кодексу суд визначив ОСОБА_6 остаточне покарання, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України у разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, скоєномуним до постановлення попереднього вироку, то покарання призначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті.

Таким чином, призначаючи остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення покарання у виді позбавлення волі покаранням, призначеним за вироком суду від 09 вересня 2012 року також у виді позбавлення волі, але у той час, як засудженого було звільнено від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції діяв відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України.
Також, аналогічні доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор наводив у своїй апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції, належним чином перевіривши їх, визнав їх безпідставними, відобразивши це у своєму рішенні. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня

2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3