Ухвала
іменем україни

13 грудня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Донецької області на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 травня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00001092, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 05 листопада 2014 року, залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі статей 70, 72 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі статей 75, 76 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, провадження щодо якого закрито ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК.
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок м`якості. Вважає, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, оскільки не містить належного обґрунтування на спростування доводів апеляції прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції в достатній мірі не врахував значної кількості епізодів злочинів вчинених з корисливих мотивів, суми спричинених потерпілим збитків і відсутності будь-яких дій зі сторони засудженого на відшкодування завданої шкоди, а також обставин, що обтяжують покарання скоєння злочинів у стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 , за обставин детально наведених у вироку, у період часу з 8 червня по 16 вересня 2014 року, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, на території м. Українська Донецької області повторно, шляхом проникнення до приміщень домоволодінь, вчинив таємне викрадення майна потерпілих:
- ОСОБА_9 на суму 11 100 грн;
- ОСОБА_10 на суму 22 000 грн;
- ОСОБА_11 на суму 5 840 грн;
- ОСОБА_12 на суму 2 800 грн;
- ОСОБА_13 на суму 7 940 грн;
- ОСОБА_14 на суму 6 122 грн.
Крім того аналогічним способом він заволодів військовим квитком, паспортом громадянина України, ідентифікаційним кодом та талоном на вугілля на імя ОСОБА_15 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
За змістом ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Свій висновок про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд першої інстанції зробив, пославшись на ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який характеризується задовільно, раніше не судимий, працює, має на утриманні одну неповнолітню дитину, а також на те, що він злочин вчинив уперше, щиро розкаявся та активно сприяв його розкриттю. При цьому, як зазначив у вироку суд, з огляду на поведінку засудженого до вчинення кримінальних правопорушень та його роль під час скоєння злочинів, він дійшов висновку про те, що «ступінь небезпечності ОСОБА_5 для суспільства не перевищує принципу поваги до особистої свободи».
Однак з таким рішенням колегія суддів погодиться не може та вважає, що воно прийнято без належного урахування усіх обставин кримінального провадження, зокрема значної кількості епізодів злочинів (сім), розміру завданої шкоди потерпілим, а також активної ролі ОСОБА_5 у складі злочинної групи під час скоєння кримінальних правопорушень. Крім того,без належної уваги суду зосталася наявність двох обтяжуючих покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку. Усе наведене у своїй сукупності свідчить про стійку антисуспільну направленість поведінки засудженого ОСОБА_5 та його небажання ставати на шлях виправлення.
Приймаючи рішення про наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, суд належним чином свого рішення не мотивував і не навів переконливих аргументів на підтвердження свого висновку щодо ступеня його суспільної небезпечності та можливості виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Колегія суддів вважає, що усі, наведені судом першої інстанції дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання, які начебто давали суду підстави для застосування ст. 75 КК, були вже враховані судом при призначенні йому покарання у розмірі близькому до мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 185 КК. Формальне посилання суду на поведінку засудженого до скоєння інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також його роль під час вчинення злочину, яка до того ж є значною, не є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_5 за умови застосування ст. 75 КК.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, в якій ставилося питання про його скасування та ухвалення нового вироку, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів і особі засудженого, суд апеляційної інстанції не дав переконливих відповідей на всі її доводи та залишив його без зміни.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Однак, суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вимог кримінального процесуального закону та не перевірив належним чином наведених в апеляційній скарзі прокурора доводів, рішення про законність вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_5 покарання належним чином не обґрунтував.
За таких обставин, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції скасуванню, як така, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Під час нового розгляду апеляційної скарги,суд повинен належно оцінити відомості про особу винного, обставини, які впливають на призначення покарання, і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, маючи на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують покарання, призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК є таким, що не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Донецької області, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3