Дата документу 09.08.2017
Справа № 521/4695/15-к

У Х В А Л А
09 серпня 2017 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 ,
перекладача ОСОБА_32 ,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт.Лиманське Роздільнянського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м.Одеси, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ,
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, уродженця с. Діксон Діксонського району Красноярського краю, Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,
ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, уродженця м.Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 ,
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, уродженця м.Орел Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 ,
ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянина України, уродженця м.Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_7 ,
ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_8 ,
ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_9 ,
ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , громадянина України, уродженця с. Любомирка, Чечельницького району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_10 ,
ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_11 ,
ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , громадянина України, уродженця м. Чорноморська, який проживає за адресою: АДРЕСА_12 ,
ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , громадянина України, уродженця с.Велика Офірна, Фастівського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_13 ,
ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина Російської Федерації, уродженця м.Йошкор-Ола, Російської Федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_14 ,
ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , громадянина України, уродженця м.Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_15 ,
ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , громадянина України, уродженця с.Ставки, Комінтернівського району Одеської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_16 ,
ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_17 ,
ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , громадянина Російської Федерації, уродженця м. Тираспіль, Молдова, який проживає за адресою: АДРЕСА_18 ,
ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який проживає за адресою: АДРЕСА_19 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.294 КК України;
ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , громадянина України, уродженця м. Тирасполь, Молдова, мешкає за адресою: АДРЕСА_20 ,
за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.294, ч.2 ст.263 КК України,
Іллічівський міський суд Одеської області здійснює зазначене кримінальне провадження.
ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 .
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала своє клопотання.
Захисники та обвинувачені проти задоволення клопотання заперечували, мотивуючи незаконністю отримання стороною обвинувачення зазначених доказів та порушенням принципу рівності сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду доказів.
Однак цим правом сторона захисту не змогла скористатися через відмову слідчих органів в доступі до зазначених матеріалів.
Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню.
1.Висновки суду щодо визнання доказів очевидно недопустимими
Відповідно до ч.8 ст.223 КПК України слідчі (розшукові) дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування, крім їх проведення за дорученням суду у випадках, передбачених частиною третьою статті 333 КПК України. Будь-які слідчі (розшукові) або негласні слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази - недопустимими.
Тобто, діючий КПК України забороняє проводити досудове розслідування щодо осіб, обвинувальний акт відносно яких направлений до суду.
Суд вважає, що така заборона розповсюджується і на випадок продовження досудового розслідування щодо певних осіб в кримінальному провадженні, з якого матеріали відносно цих осіб виділені в окреме провадження.
Суд вважає, що продовження досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке штучно створено шляхом виділення із нього матеріалів, за допомогою якого органи досудового розслідування мали б можливість безконтрольно та безстроково збирати докази щодо таких осіб, не відповідає вимогам закону.
Суд вважає, що сторона обвинувачення, закінчивши досудове розслідування в кримінальному провадженні щодо певних осіб та направивши обвинувальний акт щодо них до суду, приймає на себе ризик визнання достатності зібраних під час досудового розслідування доказів для доведеності у суді висунутого щодо цих осіб обвинувачення, а також приймає на себе тягар неможливості використання доказів, отриманих в порушення порядку, встановленого ч.8 ст.223 КПК України.
Суд вважає, що докази, встановлені в такому штучно створеному кримінальному провадженні, можуть бути використані тільки для доведеності винуватості інших осіб, як то невстановлених, або тих, що перебувають у розшуку.
В іншому випадку, здійснюючи досудове розслідування щодо встановлених осіб та збираючи докази їх винуватості, сторона обвинувачення має прийняти на себе певні обов`язки, як-то передбачені ст.219 КПК України щодо обмеження строків досудового розслідування та т.і., та забезпечити стороні захисту її права, зокрема передбачені ст.303 КПК України - щодо можливості оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування та т.і.
Згідно ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України.
Згідно ч.2 ст.86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно ч.2 ст.87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит;
Згідно ч.3 ст.87 КПК України недопустимими є також докази, що були отримані:
1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Згідно ч.4 ст.87 КПК України докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Згідно ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Згідно ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора про долучення до матеріалів судового провадження та дослідження в судовому засіданні копій матеріалів, отриманих прокурором на підставі ухвали суду від 20 липня 2017 року про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів, та визнає ці докази очевидно недопустимими через їх отримання з порушенням правила, передбаченого ч.8 ст.223 КПК України, тобто не в порядку, встановленому КПК України та внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України.
Як зазначалося вище, відповідно до ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є, в тому числі, показання.
Суд вважає, що показання осіб, яких прокурор просила допитати в судовому засіданні в якості свідків, є таким самим джерелом доказів, як і матеріали, які судом визнані очевидно недопустимими, та отримані в той самий спосіб - з порушенням правил, встановлених ч.8 ст.223 КПК України.
За таких обставин суд визнає докази, джерелом яких є показання зазначених свідків, також очевидно недопустимими.
Враховуючи вимогу ч.2 ст.89 КПК України, суд, визнавши докази очевидно недопустимим, вважає за неможливе дослідження їх в судовому засіданні.
2.Врахування судом позбавлення сторони захисту права на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, в якому збираються докази винуватості підсудних
Як вже зазначалося судом, здійснюючи досудове розслідування в кримінальному провадженні, в якому певним особам не оголошена підозра, та збираючи в цьому провадженні докази винуватості цих осіб у іншому кримінальному провадженні, в якому відносно цих осіб обвинувальний акт направлений до суду, сторона обвинувачення має забезпечити в кримінальному провадженні, в якому проводиться досудове розслідування, стороні захисту її права, передбачені КПК України.
Так, згідно ч.1 ст.290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Згідно ч.2 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Згідно ч.5 ст.290 КПК України у документах, які надаються для ознайомлення, можуть бути видалені відомості, які не будуть розголошені під час судового розгляду. Видалення повинно бути чітко позначено. За клопотанням сторони кримінального провадження суд має право дозволити доступ до відомостей, які були видалені.
Зазначені норми КПК України однозначно вимагають відкриття стороні захисту усіх матеріалів досудового розслідування на момент передачі обвинувального акту до суду.
Враховуючи, що обвинувальний акт щодо підсудних на даний час знаходиться на розгляді в суді, а також що фактично продовжується проведення досудового розслідування щодо них в іншому кримінальному провадженні і зібрані на підставі цього розслідування докази використовуються стороною обвинувачення в суді, суд вважає, що сторона захисту має право на відкриття усіх матеріалів кримінального провадження, яке фактично продовжується.
При цьому суд вважає, що це право не може бути обмежене з огляду на існування статті 221 КПК України, яка передбачає можливість ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторони захисту за виключенням матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню.
В іншому випадку, враховуючи безстроковість та безконтрольність з боку сторони захисту досудового розслідування у штучно створеному кримінальному провадженні, в якому збираються докази щодо винуватості підсудних, сторона захисту взагалі буде позбавлена можливості ознайомитися із матеріалами цього кримінального провадження та буде усунута від права надати суду зібрані під час досудового розслідування докази, які виправдовують обвинувачених, а також, що є найбільш вагомим, буде позбавлена можливості перевірити правильність та законність збирання доказів, які використовуються стороною обвинувачення.
Так, сторона захисту, у разі її відсторонення від контролю за досудовим розслідуванням та від ознайомлення із матеріалами досудового розслідування, позбавляється можливості, між іншим, перевірити допустимість зібраних під час цього розслідування доказів.
Крім того, сторона захисту у такому випадку позбавляється наданих їй КПК України прав, передбачених ст.42, ч.4 ст.46 КПК України, зокрема: права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування (ст.303 КПК України); права на звернення із клопотаннями до слідчого або прокурора про виконання будь-яких процесуальних дій (ст.220 КПК України) та т.і.
Більш того, у разі продовження досудового розслідування у виділеному (чи у первісному) кримінальному провадженні сторона обвинувачення позбавляється обов`язків, покладених на неї КПК України, зокрема: щодо обмеження строків досудового розслідування (ст.219 КПК України); щодо відкриття матеріалів досудового розслідування (ст.290 КПК України).
На думку суду, розглянута ситуація вочевидь надає стороні обвинувачення переваг у реалізації наданих їй прав у порівнянні із правами сторони захисту та створює грунт для зловживань з боку сторони обвинувачення, направлених на звуження можливостей сторони захисту у реалізації її прав на захист.
На думку суду, в розглянутому випадку вбачається саме таке зловживання.
Як зазначалося вище, суд вважає, що у будь-якому разі докази, зібрані з порушенням правил, встановлених ч.8 ст.223 КПК України, є очевидно недопустимими.
Тому суд, визнаючи порушення права сторони захисту на ознайомлення із матеріалами досудового розслідування, тільки підкреслює цим обґрунтованість свого рішення про визнання доказів недопустимими.
3.Врахування судом відсутності рівності сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду доказів
Відповідно до ст.ст.7, 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Тобто, діючі норми кримінального процесуального законодавства надають сторонам кримінального провадження рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Судом встановлено, що одна із сторін кримінального провадження, а саме сторона обвинувачення, мала переважне право на ознайомлення із матеріалами іншого кримінального провадження.
Сторона захисту цього права була позбавлена.
Так, ухвалою суду від 20 липня 2017 року стороні обвинувачення в порядку ст.333 КПК України було надано тимчасовий доступ до зазначених в клопотанні прокурора ОСОБА_5 матеріалів, та це право прокурором було реалізовано.
Однак надане судом право на доступ до речей і документів стороною захисту реалізовано не було через відмову в цьому доступі слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області.
За таких обставин суд констатує порушення загальних засад кримінального провадження, передбачених ст.7 КПК України, а саме - принципу змагальності сторін та свободи в подання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.15 ч.1 ст.7 КПК).
При цьому суд враховує практику Європейського Суду з прав людини.
Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) зазначено наступне.
Заборона можливості стороні захисту ознайомитися з матеріалами вказаного кримінального провадження, надаючи такий привілей виключно стороні обвинувачення шкодить авторитету судової влади, оскільки воно зменшує прозорість розгляду і може дати грунт для сумнівів в безсторонності суду, оскільки "правосуддя повинне не лише вершитися, повинно бути видно, що воно вершиться" ( Постанова Європейського Суду від 26 жовтня 1984 р. у справі "Де Кюббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), Series A, N 86, р. 14 § 26).
Як зазначалося вище, суд вважає, що у будь-якому разі докази, зібрані з порушенням правил, встановлених ч.8 ст.223 КПК України, є очевидно недопустимими.
Тому суд, визнаючи відсутність рівності сторін кримінального провадження на збирання та подання до суду доказів, тільки підкреслює цим обґрунтованість свого рішення про визнання доказів недопустимими.
Керуючись ст.ст.7, 22, 84-89, 221, 223, 333, 290, 370-372 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
та визнати докази, джерелом яких є ці документи, очевидно недопустимими.
та визнати докази, джерелом яких є показання цих свідків, очевидно недопустимими.
Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судові рішення, передбачені ч.1 ст.392 КПК України.
Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3