Справа № 675/102/17
Провадження № 1-в/675/141/2017
У Х В А Л А

"30" січня 2017 р.
Суддя Ізяславського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , розглянувши матеріали скарги ОСОБА_2 на рішення Апеляційної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі та щодо розгляду питання направлення для відбуття покарання в межах адміністративно-територіальної одиниці-Івано-Франківської області, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з скаргою, у якій просить скасувати рішення Апеляційної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі та розглянути питання направлення для відбуття покарання в межах адміністративно-територіальної одиниці- Івано-Франківської області.
Вивчивши скаргу ОСОБА_2 , приходжу до висновку про відсутність законних підстав для її прийняття до розгляду Ізяславським районним судом Хмельницької області.
У відповідності зі ст. 537 Кримінального процесуального кодексу України (по тексту КПК України) під час виконання вироків суд, має право вирішувати наступні питання:
1) про відстрочку виконання вироку;
2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;
3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;
4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;
5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;
6) про звільнення від покарання за хворобою;
7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;
8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;
9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;
10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;
11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;
12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;
13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;
13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;
13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);
13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;
14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Даний перелік є вичерпним і вирішення питань, повязаних з переведенням засудженого до відбування покарання в іншій колонії, в ньому не передбачено.
Слід констатувати і те, що згідно ч. 2 ст. 537 КПК України оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту 13-1 частини першої цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Тобто ст. 539 КПК України чітко передбачено, що розгляд питань, що виникають під час виконання вироку вирішується судом у випадках, встановлених законом.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, вимог інших актів законодавства.
Разом з тим, статтею 100 КВК України передбачена можливість зміни умов тримання засуджених до позбавлення волі. Зокрема передбачена можливість зміни таких умов в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.
Можливість переведення засуджених до позбавлення волі та умови такого переведення передбачені ст. 101 КВК України.
Однак, відповідно до положень статті 86 Кримінально-виконавчого кодексу України, вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань.
Відповідно до пункту 1.2 «Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року № 222/5, розподіл, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, здійснюються регіональними комісіями з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, що утворюються в територіальних органах Державної пенітенціарної служби України, та Апеляційною комісією Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, що утворюється в Державній пенітенціарній службі України.
Пунктами 2.1, 3.1 вказаної Інструкції визначено, що розподіл і направлення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі, із слідчих ізоляторів до установ виконання покарань здійснюються регіональними комісіями безпосередньо у СІЗО. Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється Апеляційною комісією за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником територіального органу ДПтС України, а переведення засуджених, які досягли вісімнадцятирічного віку, із виховної колонії до виправної колонії мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання - за рішенням педагогічної ради і поданням адміністрації виховної колонії, погодженим зі службою у справах дітей. У випадках, якщо подання передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, воно обовязково погоджується зі спостережною комісією. За результатами розгляду Апеляційною комісією ДПтС України територіальному органу управління видається відповідний дозвіл на переведення в межах регіону чи персональний наряд на переведення.
Відповідно до пункту 8 «Положення про Регіональну комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженого вищевказаним Наказом, рішення Регіональної комісії може бути оскаржене начальнику територіального органу Державної пенітенціарної служби України.
Згідно з пунктом 3 «Положення про Апеляційну комісію Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року № 222/5, Апеляційна комісія здійснює, зокрема, розгляд звернень громадян, державних або громадських установ та організацій з питань визначення рівня безпеки виправної колонії, скарг засуджених до позбавлення волі, їхніх захисників, законних представників на рішення Регіональних комісій, переглянуті в порядку, передбаченому пунктом 8 Положення про Регіональну комісію з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі; розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи до іншої згідно з вимогами частини другої статті 93 та статей 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Пунктом 10 вищевказаного Положення визначено, що скарги на рішення Апеляційної комісії подаються на розгляд Голові Державної пенітенціарної служби України.
Таким чином, на підставі аналізу вищезазначених положень законодавства України, приходжу до висновку, що вирішення питань, зазначених у скарзі ОСОБА_2 , віднесено до компетенції органів з питань виконання покарань і не підлягає розгляду в порядку статті 537 та 539 КПК України.
Слід також враховати і практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 23.10.2014 року у справі «Вінтман проти України». Зокрема те, що заявник не скориставшись встановленими законодавством засобами захисту одразу звернувся до суду.
Пунктом 85 вказаного рішення передбачено, що законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі. Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання
Згідно п. 89 рішення Європейського суду з прав людини видно, що Суд не погодився з доводами заявника про те, що відсутність у законодавстві усіх можливих винятків слід вважати такою, що негативно впливає на якість застосовного закону - всупереч вимогам статті 8 Конвенції. Передбачити усі можливі винятки із зазначеної загальної норми практично неможливо, і це зробило б такий закон надміру жорстким.
Таким чином, Європейський суд з прав людини вказав, що національне законодавство України передбачає можливість за певних виняткових умов переведення засудженого з однієї виправної колонії до іншої.
Згідно пунктів 91, 92 вказаного рішення вбачається, що органи влади впродовж всього часу відмовляли у задоволенні клопотань особи про переведення до колонії, розташованої ближче, тому вказана особа, використавши всі засоби національного захисту, звернулася за захистом до Європейського суду з прав людини.
Крім того, слід відмітити, що згідно п. 111, 112, 113 рішення Європейського суду з прав людини у вказаній справі, Суд зауважує, що згідно з наявною у матеріалах справи інформацією, заявник або його мати, яка діяла від його імені, продовжували подавати клопотання про його переведення до колонії, розташованої ближче до місця його проживання, приблизно девять років (з грудня 2001 року до листопада 2010 року - див. пункти 10, 11 і 26). Вони адресували ці клопотання здебільшого ДДУПВП або його обласній комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, або ж апеляційній комісії.
У п 112 Суд зазначає, що вищезгадані засоби використовувались згідно з чинним національним законодавством, а саме - зі статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, якою передбачалось, що порядок переведення засуджених з однієї пенітенціарної установи до іншої має визначатися ДДУПВП (а згодом, з квітня 2009 року, - Міністерством юстиції України) та відповідними Інструкціями ДДУПВП та Міністерства юстиції України (див. пункти 42 і 43).
У п 113 Суд також зауважує, що єдиною можливістю оскаржити рішення апеляційної комісії, яка прямо передбачалася вищезазначеними Інструкціями, було їхнє оскарження до Голови ДДУПВП (Державної пенітенціарної служби України). Він міг скасувати таке рішення та повернути справу до апеляційної комісії на новий розгляд. Заявник явно вичерпав ці засоби юридичного захисту, які були безпосередньо йому доступні.
У поданій скарзі ОСОБА_2 не зазначає про те, що він звертався у встановленому порядку до Державної пенітенціарної служби України і йому було відмовлено в переведенні. Відсутні посилання й докази того, що він оскаржував будь-які відмови в переведенні до Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі та до Голови Державної пенітенціарної служби України.
Тобто вбачається, що заявник не скориставшись встановленими засобами захисту прямо передбаченими законодавством, що регулює такі правовідносини.
Таким чином, на підставі аналізу вищезазначених положень законодавства України, судової практики Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що вирішення питань, зазначених у скарзі ОСОБА_2 , віднесено до компетенції органів з питань виконання покарань і не підлягає розгляду в порядку статті 537 та 539 КПК України.
Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Відмовити у прийнятті до розгляду та відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 .
Скаргу повернути засудженому- ОСОБА_2 .
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її отримання.

Суддя ОСОБА_1