Справа № 344/8923/16-к
Провадження № 1-кс/344/3050/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

скаржника адвоката ОСОБА_3

прокурор ОСОБА_4

слідчого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження № 0002620 від 30/06/2016 р., -

ВСТАНОВИВ:
в скарзі вказано, що слідчим закрито кримінальне провадження щодо заяви ОСОБА_6 про вчинення злочину щодо її дитини державним виконавцем за обставин проведення виконавчих дій щодо виселення доньки заявниці.

В судовому засіданні адвокат надав пояснення про те, що слідчим повторно закрито кримінальне провадження від 2013 року, однак адвокат не погоджується із оцінкою фактичних обставин, здійсненою слідчим та прокурором, оскільки вважає, що державний виконавець не повинен був здійснювати виконавче провадження за обставин наявної інформації про те, що у скаржника є дитина, яка має право користування спірним житлом і не отримання згоди органу опіки та піклування.

В судовому засіданні прокурор надала пояснення про те, що усі слідчі дії в спірному кримінальному провадженні було виконано, усіх осіб допитано, проведено одночасні допити між собою усіх учасників; не встановлено доказів вчинення державним виконавцем злочину; встановлено, що державний виконавець діяв в порядку і з підстав, що визначені в інструкції про вчинення виконавчих дій, дитина скаржниці не була виселена, будь-якого порушення прав заявника та її дитини не було, а тому кримінальне провадження було закрито.

Судом встановлено наступні обставини.

30/06/2016 р. слідчий закрив зазначене кримінальне провадження з тих підстав, що заявник уклала договір іпотеки на забезпечення виконання її зобов`язань за позикою, належним чином не виконала свої зобов`язання, було стягнуто спірні грошові кошти, після публічних торгів банк вирішив залишити право власності на предмет іпотеки за собою. Будь-яких доказів щодо вчинення державним виконавцем умисних дії, що б полягали у зловживанні посадовим становищем, умисно з метою одержання неправомірної вигоди, всупереч інтересам служби не встановлено.

21/06/2016 р. ухвалено рішення Івано-Франківського міського суду, яким в позові до заявника про усунення перешкод в користуванні спірним майном було відмовлено.

09/12/2015 р. ухвалено рішення Івано-Франківського міського суду, яким в позові банку про виселення відмовлено.

04/02/2016 р. вказане рішення залишено без змін.

Відповідно до акту службового розслідування від 11/03/2016 р. державним виконавцем вжито усіх заходів для належного виконання судового рішення.

19/09/2006 р. заявник уклала договір іпотеки, за яким передала в заставу спірну квартиру.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-589цс16 за змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Доказу визнання спірного договору недійсним суду не надано.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови.

Відповідно до п. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Мотивувальна частина постанови містить відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу зібраних по справі матеріалів і доказів.

Питання закриття кримінального провадження або внесення і його підтримання в суді є виключною компетенцією представника державного обвинувачення. Тому не погодження скаржника із висновками державного обвинувачення не є підставою для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки усі дії, які необхідно було вчинити для перевірки та спростування припущень скаржника досудовим слідством здійснено.

Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03), якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції" (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

Так само відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Отже рішення про закриття кримінального провадження в частині цивільно-правових спорів ухвалено уповноваженою посадовою особою досудового слідства, яка діяла в порядку і з підстав, що встановлені законом.

Так само в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже даному суду не належить компетенція щодо оцінки доказів для встановлення складу злочину чи наявності правових підстав для вирішення цивільно-правового спору сторін. Досудовим слідством однозначно доведено правові підстави для ухвалення оскаржуваного рішення, воно є обґрунтованим відповідними доказами, засоби доказування, що передбачені законом для встановлення спірних фактичних обставин досудовим слідством вичерпані.

Тому національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантується право на кримінально-правове переслідування за виконання державним виконавцем своїх посадових обов`язків.

Будь-яких доказів щодо вчинення державним виконавцем умисних дії, що б полягали у зловживанні посадовим становищем, умисно з метою одержання неправомірної вигоди, всупереч інтересам служби суду не надано, досудовим слідством не встановлено.

За вказаних обставин досудовим слідством вжито усі необхідні дії для спростування обставин із заяви про вчинення злочину.

Право на кваліфікацію обвинувачення відповідно до змісту КПК України належить виключно прокурору, будь-які інші особи, в будь-який спосіб не можуть впливати на прокурора щодо внесення обвинувачення до суду.

Відповідно до зазначеного та на підставі ст.ст. 7, 22 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в скарзі ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження № 0002620 від 30/06/2016 р., відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено протягом 5 днів до Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя ОСОБА_1