Справа № 304/507/15-к
Провадження № 1-кп/304/19/2016
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2016 року м. Перечин
Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ворочево Перечинського району, мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, непрацюючого, вдівця (має на утриманні двох малолітніх дітей), українця, громадянина України, раніше не судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, -
як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_5 21 квітня 2010 року, працюючи начальником Перечинського відділення Закарпатської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», знаходячись у службовому кабінеті, умисно, з корисливих спонукань, з метою заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами ОСОБА_6 , склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме договір № 72 на вклад «Премія» (з пролонгацією/без пролонгації) між відділенням в його особі та ОСОБА_6 , який завірив своїм підписом та відбитком круглої печатки Перечинського відділення «Райффайзен Банк Аваль», на підставі якого отримав від нього грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, які на депозитний рахунок банку не перерахував, а використав на власні потреби, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 190 КК України.
Крім цього, в період з травня по грудень 2010 року ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою подальшої легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, використав частину коштів, якими заволодів у ОСОБА_6 , у сумі 22 972,79 грн. для погашення тіла та відсотків по кредиту, отриманому ним в ЗОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також у сумі 39 272,90 грн. для погашення кредиту, отриманого його дружиною ОСОБА_7 у ВАТ «Ерсте Банк» для придбання автомобіля «Toyota RAV-4», чим легалізував доходи, одержані злочинним шляхом на загальну суму 62 245,69 грн., за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 209 КК України.
У судовому засіданні ОСОБА_5 заявив суду клопотання про те, що обвинувальний акт відносно нього не відповідає вимогам кримінального процесуального Закону, оскільки не містить формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим просив повернути його прокурору.
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні проти вказаного клопотання заперечив та просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту немає.
У судовому засіданні представник потерпілого адвокат ОСОБА_4 клопотання обвинуваченого підтримав та не заперечив проти задоволення такого.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дане провадження не може бути призначено до судового розгляду виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Згідно ч. 4 ст. 110 цього Кодексу, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам передбаченим ст. 291 КПК України.
Частина 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт, окрім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; формулювання обвинувачення.
Як вбачається з положень вищевказаної статті, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями.
У відповідності до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.
Отже закріплення у Кримінальному процесуальному кодексі України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).
В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів «а» та «b» п. 3 ст. 6 Конвенції, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).
З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.
Окрім того, у рішенні від 25 липня 2000 року Європейський Суд у справі «Матточіа проти Італії» зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.
Так, згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.
Згідно ч. 4 ст. 291 КПК України до обвинувального акту додається: реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акту, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування, розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.
Так, ст. 91 КПК України передбачено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Ця норма відповідає на питання встановлення яких фактів і обставин є метою доказування. Обставини, викладені у ст. 91 КПК України, мають узагальнюючий, орієнтуючий характер для всіх видів кримінального провадження. Водночас, індивідуалізація предмета доказування по конкретному провадженню здійснюється з урахуванням вимог диспозиції статті Кримінального кодексу, за якою кваліфікується діяння, що підлягає доказуванню. Аналіз змісту вказаної статті вказує на те, що в ній йдеться про обставини, які вказують на наявність або відсутність у досліджуваному діянні складу злочину, що впливають на визначення міри покарання, чи звільнення від кримінальної відповідальності, або є підставами для закриття кримінального провадження.
Відповідно ж до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Це твердження має містити характеристику (опис) кримінального правопорушення, його юридичну кваліфікацію.
Так, в обвинувальному акті викладено фактичні обставини кримінальних правопорушень, які закінчуються вказівкою на те, що «своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому; а також кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 209 КК України, тобто вчинення фінансової операції чи правочину з коштами або іншим майном, одержаних внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів» та зазначено, що у сукупності ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст.209 КК України.
Такий виклад правової кваліфікації кримінальних правопорушень не є належним, оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність повинна завершувати виклад встановлених при проведенні досудового розслідування фактичних обставин кримінального правопорушення та містити чіткий опис ознак кримінального правопорушення згідно диспозиції статті (частини статті), за якою кваліфіковано дії обвинуваченого, із переліченням інкримінованих кваліфікуючих ознак.
Таким чином, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону й статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які становили предмет та межі доказування у обвинувальному акті відсутні.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» від 03 жовтня 2012 року повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Тому в даному випадку зазначені вище порушення розцінюються судом як порушення права обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Суд також звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.
Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.
Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустимим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.
Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.
Таким чином, враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що ст. 314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, які може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження відносно ОСОБА_5 прокуророві для усунення недоліків, у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 314, 369-372 КПК України, с у д, -
П О С Т А Н О В И В :
клопотання задовольнити.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Перечинський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Копію ухвали суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. ч. 6, 7 ст.376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1