15.11.2016
Справа №1-59/2002
Провадження №1-в/642/282/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2016 року Ленінський районний суд м.Харкова у складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1 ,
За участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова заяву ОСОБА_4 про звільнення від відбування додаткового покарання та зняття арешту з частини квартири,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про звільнення від відбування покарання та зняття арешту з частини квартири.
Свої вимоги мотивує тим, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2002 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчинення злочину, передбаченого ст. 142 ч.1, ч. 2, ч. 3, ст.. 101 ч. 3 КК України та на підставі ст. 42 КК України призначено покарання у виді 14 років 6 місяців позбавлення волі.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.06.2003р. вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2002 р. змінено, дії ОСОБА_4 перекваліфіковано та визнано засудженим за ст. 187 ч.1, ч. 2, ст. 186 ч. 2, 121 ч. 2 КК України (2001р.), 141 ч. 2, ст. 142 ч. 3 КК України (1960р.), 42 КК України (1960 р.) до покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
У ході досудового слідства, з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна постановою слідчого по ПВС відділу «ОП» СУ УМВС України в Харківській області від 31.07.2001р., б/н. на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві спільної власності, було накладено арешт. З постановою його ніхто не ознайомлював.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 був засудженим до покарання з конфіскацією майна, вирок суду в цій частині не виконаний, просить зняти накладений арешт на вищевказане майно.
Прокурор в судовому засіданні вважав, що наявні підстави для задоволення даної заяви.
В судове засідання захисник ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не з`явилися, через канцелярію суду надали заяву в якій просили розглядати заяву без їх участі, просили задовольнити заяву в повному обсязі.
Відповідно до ч.5 ст.539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.
Вислухавши думку прокурора та дослідивши необхідні матеріали кримінальної справи №1-59/2002 року, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2002 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчинення злочину, передбаченого ст. 142 ч.1, ч. 2, ч. 3, ст.. 101 ч. 3 КК України та на підставі ст. 42 КК України призначено покарання у виді 14 років 6 місяців позбавлення волі.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.06.2003р. вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2002 р. змінено, дії ОСОБА_4 перекваліфіковано та визнано засудженим за ст. 187 ч.1, ч. 2, ст. 186 ч. 2, 121 ч. 2 КК України (2001р.), 141 ч. 2, ст. 142 ч. 3 КК України (1960р.), 42 КК України (1960 р.) до покарання у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
У ході досудового слідства, з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна постановою слідчого по ПВС відділу «ОП» СУ УМВС України в Харківській області від 31.07.2001р., б/н. на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві спільної власності, було накладено арешт. З постановою його ніхто не ознайомлював.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 лютого 2000 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 324 КПК України (1960р.), постановляючи вирок, суд повинен вирішити, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.
Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні вироку Ленінським районним судом м. Харкова від 24 жовтня 2002 року не було вирішено питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Так само не була усунута ця прогалина й при винесенні апеляційним судом Харківської області ухвали від 02.06.2003року.
Судом були видані виконавчі листи лише на стягнення з ОСОБА_4 шкоди відповідно до заявлених цивільних позовів, а також судових витрат, які ним сплачені в повному обсязі, провадження за цими виконавчими листами закриті.
Питання про виконання додаткового покарання у виді конфіскації с особистого майна не вирішувалось.
Після сплати ОСОБА_4 майнових позовів судовий виконавець виніс постанову про зняття арешту з майна, що також підтверджує відсутність провадження в частині конфіскації належного йому майна.
Тобто, вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2002 р. в частині конфіскації належного йому особистого майна не виконувався й дотепер не виконаний.
Як передбачено у ст. 49 КК України обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: 4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
Так само і у ч. 1 ст. 80 КК України закріплено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
При цьому за ч. 2 ст. 80 КК України строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.
Відповідно до п. 11 Прикінцевих та Перехідних положень КК України (2001р.), правила, встановлені КК України (1960 р.) щодо давності, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, погашення і зняття судимості, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом.
Вирок щодо ОСОБА_4 набув законної сили 24 жовтня 2002 р.
ОСОБА_4 засуджений виключно за тяжкі злочини, особливо тяжкі ним не вчинялись.
Тобто, з моменту вступу вироку щодо нього в законну силу минуло вже більше чотирнадцяти (14) років. Перебіг давності не переривався. Додаткове покарання у виді конфіскації майна не виконувалось з незалежних від нього причин.
Таким чином, стосовно призначеного ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації особистого майна сплинув визначений у Кримінальному Кодексі України строк давності виконання вироку, зокрема і в частині додаткових покарань, що в свою чергу є підставою для звільнення останнього від відбування додаткового покарання.
У відповідності до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково за ухвалою суду за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

ОСОБА_4 відбув призначене за вироком Ленінського районного суду м. Харкова року покарання.

Отже, арешт, накладений за постановою слідчого по ПВС відділу «ОП» СУ УМВС України в Харківській області від 31 липня 2001 року, № б/н на квартиру АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 174, 539 КПК України, на підставі п. 8 ч.1 ст. 324 КПК України (1960р.), ст. 49 КК України (1960р.) та ст. 80 КК України (2001р.) суд,-

УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_4 про звільнення від відбування додаткового покарання та зняття арешту з частини квартири - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації всього особистого майна на підставі закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.
Скасувати арешт, накладений на частину квартири АДРЕСА_1 , постановою слідчого по ПВС відділу «ОП» СУ УМВС України в Харківській області від 31.07.2001 року, б/н.
Ухвала не оскаржується.

Суддя ОСОБА_1