Справа №613/75/16-к Провадження № 1-в/613/97/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богодухові дистанційно в режимі відеоконференції між Богодухівським районним судом Харківської області та Сумським слідчим ізолятором, клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд вироку Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року за ст. 142 ч. 1, ст. 206 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року), -

ВСТАНОВИВ:

До Богодухівського районного суду Харківської області звернувся засуджений ОСОБА_4 з клопотанням від 22 січня 2016 року, в якому він просить: визначитись на підставі законів, чинних станом на 1983 рік та станом на 2001 рік - вирішити достовірно про наявність або відсутність у нього судимості за ст. 206 ч. 2 та ст. 142 ч. 1 КК України (1960 року) Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року, викласти висновок у вмотивованій ухвалі або постанові та надіслати засудженому на адресу СІЗО м. Суми;

Та з клопотанням від 10 лютого 2016 року в якому він просить: з вироку Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року виключити призначення йому покарання за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) до двох років позбавлення волі, зменшивши при цьому загальний строк позбавлення волі до трьох років (за ч. 1 ст. 142 КК України (1960 року), та вважати його, станом на час набрання чинності КК України 2001 року - таким, що судимість за вироком від 30.05.1983 року - погашена.

Свої вимоги засуджений ОСОБА_4 мотивує тим, що 30.05.1983 року його у неповнолітньому віці було засуджено Богодухівським районним судом Харківської області за ст. 142 ч. 1 КК України (1960 року) до 3-х років позбавлення волі, за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) до 2-х років позбавлення волі та остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань - до 5 років позбавлення волі (ВК № 12 м. Харків).

07.01.1988 року він був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання.

15.12.1988 року ОСОБА_4 було засуджено Охтирським міським судом Сумської області за ст. 196-1 ч. 1, ст. 14 КК України до одного року позбавлення волі (ВК № 43 м. Харків).

11.11.1989 року він був звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання.

ОСОБА_4 зазначає, що у 2001 році було прийнято новий КК України яким декриміналізовано значну частину діянь які за КК 1960 року визнавались злочинними. (Стосовно нього це ст. 196-1 ч. 1 та частково має значення декриміналізація ч. 1 ст. 206 КК 1960 року). Тобто, згідно з п. 11 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року, правила щодо погашення і зняття судимості встановлені КК 1960 року поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності новим Кодексом, за винятком випадків, коли відповідно до його положень, пом`якшується кримінальна відповідальність цих осіб.

Таким чином, ОСОБА_4 вважає, враховуючи те, що у 1983 році він був засуджений у неповнолітньому віці за ст. 142 ч. 1 КК України (1960 року) до 3-х років позбавлення волі, за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) до 2-х років позбавлення волі та остаточно на підставі ст. 42 КК України (1960 року) призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань - до 5 років позбавлення волі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 108 КК 2001 року якщо засуджений у неповнолітньому віці за злочин середньої тяжкості (а ст. 142 ч. 1 станом на 1983 рік це середня тяжкість) та строк погашення судимості становить 1 рік. ОСОБА_4 посилається на те, що п. 1 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року декриміналізовано ч. 1 ст. 206, ч. 1 ст. 196-1 КК України 1960 року. Стаття 88 КК України 2001 року визначає його як особу, яка не має судимості за ч. 1 ст. 196-1 КК України.

Звільнився він з місць позбавлення волі 07.01.1988 року. 12.11.1989 року був заарештований за злочин за ст. 94 КК України 1960 року. Тобто, вважає, що він станом на квітень 2004 року не має судимості (тобто вона погашена) за ч. 1 ст. 142 та ч. 2 ст. 206 КК України 1960 року.

Також, ОСОБА_4 вказує на те, що у 2001 році у новій редакції КК України ст. 296 значно звузила поняття кримінального хуліганства порівняно з ст. 206 КК України 1960 року. Чинний КК диференціює відповідальність за хуліганство у чотирьох частинах ст. 296, залежно від відсутності чи наявності певних кваліфікуючих ознак, серед яких новою ознакою є вчинення хуліганства групою осіб (ч. 2 ст. 296).

У 1983 році його було засуджено за такими кваліфікуючими ознаками: порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства; особлива зухвалість; винятковий цинізм. Всі вищевикладені кваліфікуючі ознаки, у повному обсязі охоплені ч. 1 ст. 296. Водночас ч. 1 ст. 296 КК України 2001 року, покарання у виді позбавлення волі - не передбачає. Обмеження волі або арешт також до нього не може бути застосовано, так як він вчинив злочин будучи неповнолітнім, а арешту - станом на 1983 рік не існувало в КК. Засуджений посилається на ч. 3 ст. 5 КК України 2001 року, де вказано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи (це ч. 2 ст. 296 КК України 2001 року), має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Отже, засуджений вважає, що відповідно до п. 2 а Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року передбачає перегляд та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 206 КК України, яка з урахуванням інкримінованих йому кваліфікуючих ознак, у повному обсязі відображена у ч. 1 ст. 296 КК України 2001 року. У зв`язку з чим засуджений звернувся до суду з даними клопотаннями.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні наполягав на задоволенні його клопотань у зв`язку з вищевикладеними обставинами.

Прокурор в судовому засіданні вважав за необхідне відмовити засудженому ОСОБА_4 у задоволенні його клопотань. Пояснив, що дане клопотання не підлягає розгляду судом, у зв`язку з тим, що вирок набрав законної сили та виконаний, відповідно до діючого на той момент законодавства. Таким чином будь які зміни до вказаного вироку внесені бути не можуть. А питання щодо наявності або відсутності судимостей за вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 30.05.1983 року повинні враховуватися тими судами, які виносили рішення після набрання чинності Кримінального кодексу України 2001 року, в зв`язку з чим засуджений може звернутися на поновлення строку на апеляційне оскарження послідуючих вироків.

Суд, вислухавши засудженого, прокурора, дослідивши матеріали клопотань в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, 11.10.2004 року ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області за ст. 115 ч. 2 п. 13, ст. 296 ч. 3, 162 ч. 1, ст. 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі та на даний час відбуває покарання у Сумському СІЗО.
Ухвалою суду від 26 серпня 2016 року клопотання ОСОБА_4 від 22.01.2016 року та від 10.02.2016 року, згідно яких він просить переглянути один і той самий вирок суду, були об`єднані в одне провадження.

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року неповнолітній ОСОБА_4 засуджений за ст. 142 ч. 1 КК України (1960 року) до 3-х років позбавлення волі, за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) до 2-х років позбавлення волі та остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань - до 5 років позбавлення волі. Даний вирок виконаний, так як ОСОБА_4 відбув покарання у виді 5 років позбавлення волі та 07.01.1988 року був звільнений з місць позбавлення волі.

Згідно Кримінального кодексу України 2001 року відповідальність за скоєння хуліганських дій передбачена статтею 296 ч. 1, з призначенням покарання у виді штрафу від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років, що відповідно з вимогами ст. 12 КК України 2001 року кваліфікується як злочин невеликої тяжкості; за вчинення грабежу передбачена відповідальність за ст. 186 ч. 1, з призначенням покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до чотирьох років, що відповідно з вимогами ст. 12 КК України 2001 року кваліфікується як злочин середньої тяжкості.

В силу п. 3 ч. 2 с. 108 КК України такими, що не мають судимості визнаються неповнолітні, засуджені до позбавлення волі за злочини середньої тяжкості, якщо вони протягом одного року з дня відбуття покарання не вчинять нового злочину.

Згідно довідки ОСК УМВСУ в Сумській області від 26.05.2004 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений 30.05.1983 року Богодухівським районним судом Харківської області за ст. 142 ч. 2, ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

Засуджений 15.12.1988 року Охтирським міським судом Сумської області за ст. 196-1 ч. 1 КК України до одного року позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 12.01.1989 року. Прибув 19.01.1989 року до Харківської ВК (№ 43). Звільнений 11.11.1989 року з Харківської ВК (№ 43) по відбуттю строку покарання;

Засуджений 07.02.1990 року Охтирським міським судом Сумської області за ст. 94, ст. 100 ч. 3, ст. 42, 14 КК України (1960 року) до 12 років позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 06.03.1990 року. Прибув 30.03.1990 року до Катеринівської ВК Рівненської області (№ 46). Звільнений 13.11.2001 року з Катеринівської ВК Рівненської області (№ 46) по відбуттю строку покарання.

Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року декриміналізовано ч. 1 ст. 196-1 КК України 1960 року.

Отже, стаття 88 КК України 2001 року визначає ОСОБА_4 як особу, яка не має судимості за ч. 1 ст. 196-1 КК України.

З огляду на наведене, а також враховуючи вимоги ст. ст. 5, 12, 88, 108 КК України 2001 р., суд вважає, що судимість ОСОБА_4 за вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року погашена, оскільки він у неповнолітньому віці вчинив злочин, який відповідно до діючого кримінального процесуального закону є середньої тяжкості, строк погашення котрого один рік, протягом якого з дня відбуття покарання, тобто з 07.01.1988 року він не вчинив нового злочину.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 5 КК України 2001 року, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Клопотання ОСОБА_4 про перегляд вироку Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року за ст. 142 ч. 1, ст. 206 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року) в частині виключення призначення йому покарання за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) задоволенню не підлягає так, як даний вирок набрав чинності та ОСОБА_4 покарання за даним вироком відбув повністю.

Керуючись ст. ст. 5, 9, Розділом ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України (2001 року), ст.ст. 336, 395, 537, 539 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити частково.

Вважати погашеною судимість ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженого вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 30 травня 1983 року за ст. 142 ч. 1, ст. 206 ч. 2 КК України (в редакції 1960 року).

В частині клопотання ОСОБА_4 про виключення призначення йому покарання за ст. 206 ч. 2 КК України (1960 року) відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Харківської області протягом 7 діб з дня її оголошення, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя