УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" серпня 2016 р. м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю слідчого - ОСОБА_3 ,
30.08.2016 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання старшого слідчого Київського відділу поліції ГУ НП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Харківської місцевої прокуратури № 2 юристом 1 класу ОСОБА_4 , про накладення арешту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заборонивши власнику розпорядження вищевказаною квартирою.
Слідчий на обґрунтування клопотання зазначає, що в період часу з 07.02.2014 по 09.03.2016 невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час досудового розслідування встановлено, що однокімнатна квартира розташована за адресою: АДРЕСА_3 належала ОСОБА_6 на праві власності. Близьких родичів ОСОБА_6 не мав. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 05.02.2016 державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 , на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.06.2015, видано свідоцтво на право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем ОСОБА_6 визнано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не є родичкою померлого ОСОБА_6 .. 09.03.2016 ОСОБА_8 продала вищевказану квартиру ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Допитаний у якості потерпілого ОСОБА_9 пояснив, що він є родичем померлого ОСОБА_6 , який приходився йому двоюрідним дядею. За життя ОСОБА_6 , він доглядав його та допомагав. Про те, що квартирою померлого ОСОБА_6 заволоділи невстановлені особи, йому стало відомо від співробітників поліції.
Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 .
Орган досудового розслідування зазначає, що квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , є предметами скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а також приймаючи до уваги, що не застосування заборони на розпорядження вищевказаною квартирою, може привести до подальшої передачі майна, а саме подальшого продажу квартири, які можуть перешкодити повному та всебічному розслідуванню всіх обставин скоєного кримінального правопорушення.
При розгляді клопотання в судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 підтримала клопотання про арешт майна.
Оскільки сторона кримінального провадження, яка звернулась з клопотанням, довела наявність достатніх підстав вважати, що майно, яке не було тимчасово вилучене, власником може бути відчужене, з метою забезпечення арешту майна, відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, дане клопотання розглядається слідчим суддею без повідомлення власника майна.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказі.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчим доведено, що вищевказана квартира, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
За вказаних слідчим у клопотанні обставин, які внесені до ЄРДР та на теперішній час здійснюється досудове розслідування, вказана квартира може бути об`єктом кримінально протиправних дій, або набута кримінально протиправним шляхом.
Тому, квартира АДРЕСА_1 , підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст.107 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони її розпорядження до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.
Відповідно до 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Ухвала виготовлена в нарадчій кімнаті, є оригіналом.
Слідчий суддя ОСОБА_1