Дата документу Справа № 316/1012/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/246/16 Головуючий в 1-й інстанції
Єдиний унікальний №316/1012/15-к ОСОБА_1
Категорія: ст.286 ч.2 КК України Доповідач у 2-й інстанції
ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001188, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Енергодара Запорізької області, громадянина України, працюючого електрослюсарем ПП «ЕНХОЛ», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, мотивуючи тим, що суд не врахував в якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_8 , вчинення злочину щодо малолітньої особи, а також безпідставно врахував посередню характеристику як позитивну. Також не врахував, що обвинувачений намагався уникнути кримінальної відповідальності, цивільний позов не визнав та не відшкодував завдані збитки. Також суд в достатній мірі не врахував тяжкість спричинених злочином наслідків, його суспільну небезпеку та стан потерпілої, внаслідок чого призначив обвинуваченому м`яке покарання та ще й безпідставно звільнив від його відбування на підставі ст.75 КК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 просять вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діях останнього складу кримінального правопорушення. Також в апеляційній скарзі зазначили, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на недопустимих доказах, а докази та доводи, які надавалися стороною захисту в обґрунтування своєї позиції, судом не взяті до уваги. Крім того, суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов, оскільки ОСОБА_8 застрахував свою цивільну відповідальність, а тому за наявності правових підстав для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_8 , суми страхових виплат, які повинна здійснити страхова компанія, достатньо для задоволення позовних вимог.
Вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 листопада 2015 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2125 грн. і 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 просять залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки наведені в ній доводи є необґрунтованими, при цьому самим прокурором в обвинувальному акті зазначено, що обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти апеляційної скарги обвинуваченого і захисника; обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Вислухавши доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду відповідно до положень ст.ст.368, 374 КПК України судом були встановлені фактичні обставини вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, при цьому у мотивувальній частині вироку викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення та наслідків кримінального правопорушення.

Так, згідно з вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.

07 листопада 2014 року, приблизно о 15 годині, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Mersedes-Benz 300D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині пр.Енергетиків в м.Енергодарі з боку пр.Будівельників у напрямку вул.Комсомольської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, визначеного дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» і дорожнім знаком 5.35.2 «Пішохідний перехід».

У цей же час, в районі ЗОШ №1 м.Енергодара, розташованої у буд.№7 по пр.Енергетиків м.Енергодара, проїжджу частину пр.Енергетиків по вказаному нерегульованому пішохідному переходу стала переходити малолітня пішохід ОСОБА_10 , 2004 року народження.

Водій ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_10 та маючи технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної події шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу до місця наїзду, своєчасних дій для забезпечення безпеки руху не вжив, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_8 , згідно з висновками судово-автотехнічних експертиз №45/15 від 28.01.2015р. та 134/15 від 17.03.2015р., порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з висновками вищевказаних судово-автотехнічних експертиз, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження: відкритий осколковий перелом обох кісток лівої гомілки в нижній третині зі зміщенням, що є небезпечним для життя і кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження; закритий перелом нижньої третини лівої променевої кістки без зміщення, який не був небезпечним для життя, але спричинив тривалий розлад здоров`я (більше 21 дня) і кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості; підшкірна гематома другого - четвертого пальця лівої кисті, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Зазначені висновки суду про вчинення ОСОБА_8 злочину за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
В той же час доводи сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, на відміну від судового рішення, в апеляційній скарзі нічим не обґрунтовані.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції, незважаючи на положення ч.1 ст.47 КПК України про те, що захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом з метою забезпечення з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого, а також всупереч принципу змагальності, закріпленому у ст.22 КПК України, не надав суду будь-які докази на спростування фактичних обставин справи, які містилися в обвинувальному акті. Також в підготовчому судовому засіданні стороною захисту не ставилося питання про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.291 КПК України з тих підстав, що в ньому не містилися всі ті обставини, які відповідно до ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Доводи захисника та обвинуваченого про те, що у вироку висновки суду про вчинення останнім злочину за обставин, викладених у вироку, не ґрунтуються на доказах, а також про те, що під час судового розгляду не були встановлені обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, є необґрунтованими.
Як вбачається з матеріалів провадження та тексту вироку, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні.
В той же час, стороною захисту не були надані суду першої інстанції будь-які докази на спростування тих фактичних обставин, на які посилалися сторона обвинувачення та потерпіла.
Також не були надані стороною захисту суду першої інстанції й докази, які б свідчили про заподіяння потерпілій виявлених у неї тілесних ушкоджень за інших обставин.
Так, суд на обґрунтування своїх висновків послався на покази неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які він згідно з вимогами ч.4 ст.95 КПК України, безпосередньо дослідив під час судового засідання.

Неповнолітня потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що 07.11.2014р. після занять вона йшла зі школи додому, назустріч їй йшов чоловік з дітиною. Коли вона почала рух по пішохідному переходу, одне світле авто зупинилось і вона пройшла по переду нього, а потім виїхала машина чорного кольору, яка не зупинилась та збила її. Із-за керма даної автомашини вийшов обвинувачений, також до неї підбіг ще й інший чоловік, який підняв та поклав її на сидіння автомобіля обвинуваченого, після чого останній повіз її до лікарні.

Зазначені покази потерпілої підтверджуються показами свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що він зі своєю дитиною по пр. Енергетиків в м.Енергодарі в напрямку школи №1 переходив дорогу по пішохідному переходу, при цьому по правій полосі рухалися один за одним два автомобілі ДЕУ «Ланос», які зупинились біля правої обочини та пропустили їх. Назустріч їм зі школи йшла дівчинка, яка теж пішла переходити дорогу по пішохідному переходу. Почувши стук, але при цьому не учувши тормозного писку чи звуку гальмування, він озирнувся і побачив, що на пішохідному переході стоїть автомобіль «Мерседес» чорного кольору задньою частиною, а з правої сторони від нього сиділа вказана дівчинка. Він швидко направився до пішохідного переходу. За кермом «Мерседеса» сидів обвинувачений ОСОБА_8 , який сказав, що не помітив дівчинку. Потім він взяв дитину і поклав на сидіння автомобіля обвинуваченого, а останній повіз її до лікарні.

Згідно з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.11.2014р. повідомлення про ДТП надійшло до Енергодарського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області по тел. «102».

Відповідно до п.2.10 ППД у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, чекати прибуття працівників міліції; не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди.

Відповідно до ст.237 КПК України огляд місцевості проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. При огляді можуть проводитися вимірювання, фотографування, складатися схеми.

Згідно з протоколом від 07.11.2014р. під час огляду було зафіксовано місце ДТП та встановлено, що до прибуття працівників міліції транспортний засіб автомобіль «Mersedes-Benz 300D» переміщувався, оскільки, як пояснив обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції, він одразу після ДТП відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом. Ці обставини підтверджуються і показами неповнолітньої потерпілої та свідка ОСОБА_11 .

У зв`язку з тим, що транспортний засіб автомобіль «Mersedes-Benz 300D», яким керував обвинувачений, до прибуття працівників міліції переміщувався, відповідно до положень п.2.10 ПДД саме на водія транспортного засобу покладається обов`язок попередньо зафіксувати розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки. І саме з цих підстав у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.11.2014р. були зафіксовані пояснення ОСОБА_8 про розташування слідів пригоди, а також положення його транспортного засобу після зупинки.

За таких обставин доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.11.2014р. недопустимим доказом, оскільки він містить пояснення ОСОБА_8 , є необґрунтованими.

Також безпідставними є доводи сторони захисту про те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні їхнього клопотання про доручення органу досудового розслідування провести слідчий експеримент за участю обвинуваченого, потерпілої та свідка ОСОБА_11 .
Як вбачається з матеріалів провадження під час досудового розслідування слідчим в порядку ст.240 КПК України були проведені слідчі експерименти за участю ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 . При цьому при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 був присутній його захисник адвокат ОСОБА_7 . Хід і результати проведення слідчого експерименту відповідно до вимог ст.ст.104, 240 ч.6 КПК України були зафіксовані у протоколі, який був підписаний ОСОБА_8 та його захисником без будь-яких зауважень або доповнень.

Суд в судовому засіданні, виходячи з положень ч.2 ст.84, п.3 ч.2 ст.99, 358 КПК України, безпосередньо дослідив цей протокол (а.с.86-90), а також і протоколслідчого експерименту від 11.11.2014р., проведеного за участю свідка ОСОБА_11 (а.с.91-96).

Відмовляючи у задоволенні клопотання сторони захисту про доручення органу досудового розслідування провести слідчий експеримент за участю обвинуваченого, потерпілої та свідка ОСОБА_11 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що під час досудового розслідування стороною захисту, незважаючи на принцип змагальності, в порядку ст.220 КПК України не подавалися слідчому або прокурору будь-які клопотання про додаткове проведення будь-якої слідчої дії, в тому числі й слідчого експерименту за участю відповідних осіб. Крім того, суд врахував, що обставини, про перевірку яких просила сторона захисту, органом досудового розслідування були належним чином встановлені, при цьому стороною захисту не були наведені переконливі причини, які б свідчили, що слідчий експеримент за участю обвинуваченого або свідка ОСОБА_11 були здійснені слідчим неналежним чином. Також з показів обвинуваченого і свідка ОСОБА_11 , та з протоколів проведення слідчих експериментів вбачається, що пояснення вказаних осіб зафіксовані повно та правильно, і це зазначено у відповідних протоколах, які підписані зазначеними особами без будь-яких зауважень.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно не визнав протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 недопустимим доказом, оскільки свідок при проведенні цієї слідчої дії давав пояснення російською мовою, не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

Відповідно до положень ч.3 ст.29 КПК України слідчий забезпечує учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання рідною або іншою мовою, якою вони володіють.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину також підтверджуються висновками експертів.

Так, відповідно до висновку експерта №41/15 від 28.01.2015р. рульове керування, робоча гальмівна та ходова частина автомобіля «Mersedes-Benz 300D» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходились у працездатному стані (а.с.101-108).

Відповідно до висновку експерта №45/15 від 28.01.2015р. дії водія автомобіля «Mersedes-Benz 300D» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 в даній дорожній обстановці слід оцінювати, як невідповідні вимогам п.18.1 ПДД України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної події. Водій автомобіля «Mersedes-Benz 300D» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом зупинки транспортного засобу до місця наїзду (а.с.111-115).

Відповідно до висновку експерта №134/15 від 17.03.2015р. оцінити дії водія ОСОБА_8 , згідно з наданими ним в ході проведення слідчого експерименту за його участі поясненнями, стосовно виконання п.18.1 ПДД України та наявності технічної можливості уникнути ДТП, не представляється можливим по причині неспроможності його пояснень, наданих в ході вищезазначеної слідчої дії (а.с.117-121).

Відповідно до висновку експерта №39 від 21.02.2015р. в результаті ДТП потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження: відкритий осколковий перелом обох кісток лівої гомілки в нижній третині зі зміщенням, що є небезпечним для життя і кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження; закритий перелом нижньої третини лівої променевої кістки без зміщення, який не був небезпечним для життя, але спричинив тривалий розлад здоров`я (більше 21 дня) і кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості; підшкірна гематома другого - четвертого пальця лівої кисті кваліфікується як легке тілесне ушкодження (а.с.97-98).

З матеріалів провадження вбачається, що суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону, об`єктивно з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши відповідно до положень ст.94 КПК України досліджені докази, та навівши належні і достатні мотиви, на підставі яких він не взяв до уваги доводи сторони захисту, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину і правильно кваліфікував його дії за ст.286 ч.2 КК України.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі стороною захисту не були наведені доводи з посиланням на положення конкретних норм кримінального процесуального закону та конкретні обставини, які б свідчили про те, що зазначені у вироку докази є неналежними чи недопустимими, недостовірними або недостатніми.
Доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду внаслідок є безпідставними.
Відповідно до ст.ст.7, 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст.93 ч.1 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.13 ст.7, ч.1 ст.20 КПК України підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений брав особисту участь у кримінальному провадженні і мав можливість надати усні пояснення з приводу обвинувачення, користувався правовою допомогою захисника, а також реалізовував інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Однак згідно з поясненнями захисника та обвинуваченого в апеляційній інстанції ними не були надані суду першої інстанції докази на спростування тих фактичних обставин, на які посилалися сторона обвинувачення та потерпіла.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, та особі обвинуваченого є необґрунтованими.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи його ступінь тяжкості, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З матеріалів провадження вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд, відповідно до положень ст.65 КК України, врахував його тяжкість; дані про особу винного, а також обставини, що впливають на покарання.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, і відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України. Підстав для призначення більш суворого покарання не вбачається.

Також доводи прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, є необґрунтованими.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений раніше не судимий, працює, має постійне місце проживання, за місцем проживання та праці характеризується позитивно, частково відшкодував матеріальну шкоду.

Приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд, застосувавши принцип індивідуалізації призначення покарання, обґрунтовано дійшов висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, при цьому навів у вироку переконливі мотиви та підстави такого рішення.

Підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, неправильного застосування ст.75 КК України, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 про безпідставне задоволення цивільного позову є необґрунтованими.
Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив відносно потерпілої злочин, внаслідок чого потерпілій було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до ст.56 КПК України потерпілі мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно з ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

З матеріалів провадження вбачається, що під час судового розгляду цивільного позову в суді першої інстанції всупереч принципу змагальності стороною захисту клопотання про притягнення в якості цивільного співвідповідача страхової компанії не заявлялося.

Розглядаючи цивільний позов потерпілої та визначаючи розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілій кримінальним правопорушенням, суд першої інстанції в повній мірі дослідив надані докази, а також врахував всі обставини справи, тривалість фізичних та моральних страждань потерпілої, необхідність лікування, суттєве змінення способу життя. Крім того, задовольняючи вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди частково, суд першої інстанції виходив і з принципів розумності та справедливості.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, а також обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 є необґрунтованим, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 листопада 2015 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4