Ухвала іменем україни 19 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора засудженогоОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000194,

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Чернігова, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимосте не мав.

За вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області

від 06 жовтня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 190 КК України на строк

1 рік 6 місяців, за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України (в редакції Закону від 13 травня 2014 року № 1261-VII) на строк 2 роки 6 місяців.
Відповідно до ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим

ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі п. 3 ч. 1, ч. 5 ст. 96-2 КК України спеціальну конфіскацію не застосовано.

Згідно з ч. 2 ст. 55 КК України ОСОБА_6 призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 2 роки.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

ОСОБА_6 , працюючи дільничним інспектором міліції сектору ДІМ Ріпкинського РВУ МВС України в Чернігівській області, достовірно знаючи, що згідно з положеннями кримінального процесуального закону за своєю посадою він не має повноважень на прийняття жодних процесуальних рішень у кримінальних провадженнях, 19 червня 2015 року у приміщенні Ріпкинського РВУ МВС України у Чернігівській області, розташованому на вул. Васильєва. 71 в смт. Ріпках Ріпкинського району Чернігівської області, відібравши у ОСОБА_7 пояснення за заявою ОСОБА_8 про притягнення до відповідальності невідомих осіб, які 19 червня 2015 року демонтували непрацюючу водонапірну башту на території колишнього колгоспу в с. Сиберіді Ріпкинського району, з`ясував причетність до цих дій ОСОБА_7 .
Після цього, ОСОБА_6 умисно з метою заволодіння шляхом обману грошима ОСОБА_7 ввів останнього в оману та запевнив, що вирішить питання зі службовими особами Ріпкинського РВУ МВС України у Чернігівській області щодо закриття кримінального провадження, яке підлягало реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за фактом демонтажу башти, якщо ОСОБА_7 у майбутньому передасть йому

4000 дол. США, нібито для подальшої передачі зазначених коштів у якості неправомірної вигоди службовим особам зазначеного відділення.
02 липня 2015 року неподалік приміщення Ріпкинського РВУ МВС України у Чернігівській області під час особистої зустрічі з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 роз`яснив йому про наслідки закриття кримінального провадження та про наслідки умовного засудження, запевнив, що для позитивного вирішення питання щодо закриття кримінального провадження останньому, необхідно передати йому 40 000 грн. Не вчиняючи жодних дій, спрямованих на спонукання чи схилення уповноважених службових осіб органу досудового розслідування чи прокуратури до прийняття процесуального рішення про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000245 від 20 червня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, досудове розслідування по якому проводилося слідчим слідчого відділу Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_9 , вказав

ОСОБА_7 , шо він цікавився у службових осіб Ріпкинського РВ УМВС України в Чернігівській області можливістю закриття даного кримінального провадження.
17 липня 2015 року під час телефонної розмови ОСОБА_6 запевнив ОСОБА_7 , що для позитивного вирішення питання щодо закриття провадження, останньому достатньо передати йому 2000 дол. США.
ОСОБА_7 , вважаючи що у разі незгоди з пропозицією

ОСОБА_6 , останній як працівник правоохоронного органу, який проводив його опитування з приводу демонтажу водонапірної башти, за фактом чого розпочато кримінальне провадження, може вплинути на прийняття процесуальних рішень стосовно нього, з метою ненастання для себе негативних наслідків погодився з умовами ОСОБА_6 , про що йому повідомив.
ОСОБА_6 не довів до кінця свій намір по підбуренню

ОСОБА_7 до надання неправомірної вигоди службовим особам Ріпкинського РВ УМВС України у Чернігівській області за закриття кримінального провадження № 0000245 оскільки достеменно знав, що вказаний злочин не буде закінчено тому що, останній обманюючи ОСОБА_7 завчасно робить неможливим доведення злочину до кінця.
20 липня 2015 року, реалізовуючи свій злочинний умисел,

ОСОБА_6 з 15.00 до 15.03 год. Під час особистої зустрічі з

ОСОБА_7 у салоні автомобіля «Газель», що знаходився на перехресті вулиць Васильєва та 1-го Травня в смт Ріпки, умисно з корисливих мотивів з метою особистого збагачення на заволодіння грошима ОСОБА_7 шляхом обману одержав від останнього 2000 дол. США (що за курсом Національного Банку України станом на 20 липня 2015 року становило 44 029,8 грн).
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про несправедливість призначеного йому покарання його особі та тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та ставить питання про зміну виду призначеного йому покарання на більш м`який, не пов`язаний з обмеженням чи позбавленням волі. Крім того, також засуджений посилається на порушення його права на захист, оскільки, на його думку, захисник ОСОБА_10 , який захищав його в ході досудового розслідування та судового розгляду, підлягав відводу.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, який просив задовольнити його касаційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення цієї скарги і просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому засуджений не оспорює доведеності своєї винуватості

у вчиненні інкримінованих йому протиправних діянь та правильності кваліфікації своїх дій за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 369 КК України.

Позиція засудженого про те, що його захисник ОСОБА_10 підлягав відводу є безпідставними.

Так, відповідно до змісту касаційної скарги засуджений вважає, що його захисник підлягав відводу, оскільки слідчий суддя, який розглядав клопотання про дозвіл на обшук, ОСОБА_11 є батьком адвоката, який представляв його інтереси ОСОБА_10 .

Згідно з положеннями ст. 78 КК України захисником не має права бути особа, яка брала участь у цьому ж кримінальному провадженні як слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, експерт, спеціаліст, перекладач. Особа не має права брати участь у тому ж кримінальному провадженні як захисник також у випадках якщо вона у цьому провадженні надає або раніше надавала правову допомогу особі, інтереси якої суперечать інтересам особи, яка звернулася з проханням про надання правової допомоги, зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю (зупинення дії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю або його анулювання) в порядку, передбаченому законом або ж якщо вона є близьким родичем або членом сім`ї слідчого, прокурора, потерпілого або будь-кого із складу суду.

Відповідно до матеріалів провадження 22 липня 2015 року слідчий суддя Новозаводського районного суду м. Чернігова ОСОБА_11 розглянув клопотання про проведення обшуку в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 .

У подальшому 07 серпня 2015 року ОСОБА_6 було призначено захисника адвоката ОСОБА_10 . При цьому ні матеріали провадження, ні документи, додані ОСОБА_6 до касаційної скарги не містять даних, які б підтверджували родинні зв`язки зазначеного слідчого судді та захисника засудженого.

Крім того, навіть за підтвердження такої інформації, вона не могла бути підставою для відводу цього захисника, оскільки слідчий суддя ОСОБА_11 не входив до складу суду, визначеному в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , а лише виконував функцію судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, в ході досудового розслідування.

До того ж захисник ОСОБА_10 був призначений ОСОБА_6 вже після виконання зазначеним слідчим суддею своїх функцій.

Таким чином, підстави вважати, що в ході досудового розслідування чи судового розгляду було порушено право ОСОБА_6 на захист, як на цьому наполягає засуджений, відсутні.

Що стосується доводів засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчинених протиправних діянь та особі засудженого унаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.

Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд урахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, а також відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.
Зокрема, суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 раніше не був судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має вищу освіту, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, мав на утриманні вагітну дружину (на час касаційного розгляду має на утриманні малолітню дитину), не перебуває на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, є особою, звільненою з органів внутрішніх справ України на підставі п «є» п. 6 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Крім того, суд також звернув увагу, що у період вчинення

ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, він працював у правоохоронних органах і що саме він був ініціатором вчинення протиправних діянь.

Оцінивши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення винній особі покарання у виді обмеження волі ближче до мінімальних меж санкцій частин інкримінованих їй статей закону України про кримінальну відповідальність, визначивши остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі положень ст. 70 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_6 покарання (за апеляційними скаргами засудженого та прокурора, який наполягав на м`якості визначеного виду та міри покарання винному), урахував зазначені обставини, а також узяв до уваги, що засуджений у судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав свою вину повністю, щиро розкаявся у скоєному та вже мав на утриманні новонароджену дитину, що визнав обставинами, що пом`якшують покарання винного, на підставі чого суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання, призначене ОСОБА_6 є законним та справедливим.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам передбаченим

ст. 419 КПК України.

Підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості, підстав для його пом`якшення чи застосування положень ст. 69 або

ст. 75 зазначеного Кодексу колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів засудженого, наведених у його касаційній скарзі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області

від 25 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_12 _________________ ОСОБА_3