Код суду 233 Справа № 233/1290/16-к
Вирок
Іменем України
04 квітня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Новолуганське Артемівського району Донецької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, є інвалідом 2 групи, не одружений, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні злочину , передбаченого ст.260 ч.2 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 , переслідуючи мету вступу до незаконного збройного формування так званої «ДНР» у середині червня 2014 року, точної дати не встановлено, за пропозицією ОСОБА_6 вирішив вступити до незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «ДНР», погодившись підкоритись жорсткій ієрархії і дисципліні в цьому не передбаченому законом збройному формуванні, як структурної одиниці так званої «ДНР».
Реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи з метою участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування, починаючи з 15 червня 2014 року стає одним з його учасників, а саме бійцем одного із збройних формувань так званої «ДНР». При цьому, ОСОБА_5 , вступаючи до незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», був достовірно обізнаним, що останнє не відноситься до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про міліцію», «Про Державну прикордонну службу України», «Про Національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими передбачено створення та функціонування збройних формувань України.
Після чого, починаючи з 15 червня 2014 року ОСОБА_5 добровільно прибуває на блок-пост так званої «ДНР», який був розташований на в*їзді в м.Дебальцеве Донецької області, а саме на перехресті доріг «Артемівськ-Дебальцеве» з автодорогою по вулиці Київська в м.Дебальцеве Донецької області, де від невстановленої особи отримує вогнепальну зброю, а саме карабін «СКС» із набоями та виконує покладені на нього невідомою особою (старшим блок-посту) відповідні обов*язки: перебувати (нести службу) на блок-посту, встановленому на в*їзді в м.Дебальцеве Донецької області, а саме на перехресті автодоріг «Артемівськ-Дебальцеве» з автодорогою по вулиці Київська в м.Дебальцеве, поблизу кладовища та автозаправної станції по вулиці Київська в м.Дебальцеве Донецької області; зупиняти проїзджаючий по автодорозі «Артемівськ-Дебальцеве» та автодорозі по вулиці Київській в м.Дебальцеве Донецької області автотранспорт, перевіряти документи водіїв та пасажирів, вантаж автомобілів, а також здійснювати інші фукнції за його вказівками.
На вказаному вище блокпосту ОСОБА_5 з вогнепальною зброєю, а саме з карабіном «СКС» в руках виконував відведені йому функції учасника не передбаченого законом збройного формування так званої «ДНР» в період з 15 червня 2014 року по 25 червня 2014 року, а саме зупиняв проїжджаючі транспорті засоби, перевіряв документи водіїв та пасажирів, вантаж автомобілів, здійснював охорону рубежів вказаного блок-посту.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.260 КК України як участь у діяльності не передбачених законом збройних формуваннях.
Під час досудового розслідування 19 лютого 2016 року між прокурором відділу процесуального керівництва державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Донецької області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості.
Обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою надійшов до суду 15 березня 2016 року.
За умовами угоди про визнання винуватості від 19 лютого 2016 року, підозрюваний ОСОБА_5 зобов*язався беззастережно визнати свою винуватість у скоєнні злочину, передбаченого ст.260 ч.2 КК України в обсязі підозри у кримінальному провадженні; співпрацювати з правоохоронними органами в розкритті та розслідуванні злочину, викритті та кримінальному переслідуванні інших співучасників злочину, повідомити відомості не тільки про його власну участь у злочинній діяльності , а також й про інших співучасників злочину.
Крім того, сторони узгодили, що при затвердженні угоди про визнання винуватості ОСОБА_5 за ст.260 ч.2 КК України (в редакції до 31 жовтня 2014 року) буде призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки із звільненням від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України.
В угоді про визнання винуватості передбачені наслідки її укладення та затвердження згідно ст. 473 КПК України, а також наслідки її невиконання.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Прокурор та захисник ОСОБА_4 просили суд затвердити угоду про визнання ОСОБА_5 винуватості.
Перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє: що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; має право мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що він в повному обсязі визнає свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті.
Після роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_5 його прав та наслідків укладення угоди про визнання винуватості, останній зазначив, що вину у скоєнні злочину за обставин, викладених у вироку визнає в повному обсязі, з узгодженою мірою покарання згоден, угода укладена за його власним бажанням, без тиску зовнішніх обставин, є добровільною, він цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди, що передбачені ч. 2 ст. 473 та ч.4 ст.474 КПК України, які йому були роз`яснені як під час досудового розслідування так і в підготовчому судовому засіданні судом. Просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 19 лютого 2016 року між ним та прокурором.
Приймаючи до уваги вищевикладене, з*ясувавши позицію прокурора, захисника та обвинуваченого ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що угода про визнання винуватості укладена 19 лютого 2016 року між прокурором відділу процесуального керівництва державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Донецької області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 відповідає положенням КПК України та КК України і підлягає затвердженню оскільки: умови укладеної угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, зокрема правильною є правова кваліфікація злочину, вчиненого ОСОБА_5 за ст.260 ч.2 КК України як участь у діяльності не передбачених законом збройних формуваннях, що є умисним тяжким злочином; умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; відсутні обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним або відсутні фактичні підстави для визнання винуватості; відсутня очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.
Покарання, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості відповідає положенням статті 65 КК України, зокрема таке покарання визначено в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 260 КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Судом в підготовчому судовому засіданні встановлено, що дії які інкримінуються ОСОБА_5 дійсно мали місце та були скоєні обвинуваченим, який в судовому засіданні визнав свою вину повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Частинами 2,3 ст.75 КК України передбачено, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Враховуючи викладене, та те, що умови угоди про визнання винуватості, укладеної 19 лютого 2016 року між прокурором відділу процесуального керівництва державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Донецької області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 відповідають вимогам КПК України та КК України, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Цивільний позов не заявлений, процесуальних витрат на залучення експерта та речових доказів по даному провадженню немає.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні не обирався.
Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 474, 475 КПК України, суд -
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді 4 (років) років позбавлення волі без конфіскації майна.
В силу статті 75 КК України ОСОБА_5 від відбуття покарання у вигляді позбавлення волі звільнити з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов*язки.
Відповідно до статті 76 КК України зобов*язати ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з*являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Роз`яснити ОСОБА_5 , що відповідно до ч. 5 ст. 476 КПК України умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.
Вирок на підставі угоди може бути оскаржений до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляції через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди. Прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Суддя