Дата документу Справа № 334/8324/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/620/16
Єдиний унікальний № 334/8324/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 389 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003191 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не працюючого, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого Ленінським районним судом м. Запоріжжя:

- 29.11.2004 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 304, ст. 70, ст. 75, ст. 76 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки;

- 25.01.2007 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнився 10.01.2009 року умовно-достроково на 1 рік 2 місяці 7 днів;

- 30.07.2012 року за ч. 2 ст. 186, ст. ст. 75, 76 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

- 25.11.2013 року за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу на користь держави у сумі 850 грн;

- 20.10.2014 року за ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу на користь держави у сумі 1700 грн;

- 17.02.2015 року за ч. 1 ст. 395 КК України до 1 місяця арешту;

за обвинуваченням у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилається на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

При цьому зазначає, що застосовуючи до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК України, суд безпідставно врахував, що останній визнав себе винним, розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, позитивно характеризується за місцем проживання. Між тим, ці обставини, на думку прокурора, не завадили ОСОБА_6 ухилитися від виконання покарання за вироком від 20.10.2014 року, а визнання вини у вчиненому злочинів не може свідчити про щире каяття останнього, оскільки обвинувачений так і не вжив заходів щодо виконання цього покарання ані під час досудового розслідування, ані судового розгляду. Відсутнє, на думку прокурора, і активне сприяння розкриттю злочину, оскільки він є очевидним. Тому враховуючи характер вчиненого злочину, вважає, що ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення становитись не бажає.

З огляду на вказане просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 389 КК України у вигляді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати в повному обсязі невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 1700 грн., який відповідно до ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які частково підтримали апеляційну скаргу; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України і призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання повністю приєднане невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року у вигляді штрафу на користь держави у сумі 1700 грн., і остаточно призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі зі сплатою штрафу на користь держави у сумі 1700 грн. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у вигляді 1 року обмеження волі з випробуванням строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Покарання у вигляді штрафу на користь держави у сумі 1700 грн. відповідно до ст. 72 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Згідно зі змістом судового рішення, ОСОБА_6 вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року був засуджений за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень.

ОСОБА_6 , був присутнім у судовому засіданні при оголошенні вироку і достовірно знав про призначення вказаного покарання та необхідність його виконання, про що свідчить його особистий підпис у розписці, у якій йому було роз`яснено вимоги законодавства щодо притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати штрафу за вироком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Кримінально-виконавчого кодексу України ОСОБА_6 повинен був сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили, і повідомити про це суд шляхом надання документу про сплату штрафу.

Але, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про обов`язок у місячний строк сплатити штраф, призначений вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року, умисно, без поважних причин, починаючи з 20.10.2014 року по теперішній час ухилився від сплати штрафу.
Колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок районного суду відносно обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

1. Згідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цього факту.

До осіб, зазначених у п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, належать не тільки німі, глухі, сліпі, це можуть бути також особи з іншими фізичними чи психічними вадами. Під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізовувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Разом з тим, вказані вимоги закону місцевим судом при розгляді справи, дотримані не були.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 , згідно відповіді обласного клінічного наркологічного диспансеру в період з 28.11.2000 року по 02.03.2002 року мав діагноз: «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіодів, синдром залежності», знятий з обліку за відсутністю відомостей ( а.п. 21).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд порушив вимоги п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, оскільки під час судового провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 мав вищевказані психічні вади, а тому районний суд був повинен на стадії судового провадження перевірити психічний стан обвинуваченого та забезпечити участь захисника.
2. Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадку, коли вони вирішать, що обставини кримінального провадження вимагають участь захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.
Разом з тим, вказані вимоги закону місцевим судом при розгляді зазначеного кримінального провадження, також не були дотримані.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що захисник у даному кримінальному провадженні був відсутній. Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 заявив, що не міг сплатити штраф, оскільки потрапив у скрутне матеріальне становище і не мав доходів. При цьому ОСОБА_6 в судовому засіданні визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 , формально визнаючи себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, фактично вину у вчиненні цього злочину не визнавав, тобто такі обставини кримінального провадження вимагали обов`язкової участі захисника з метою забезпечення та дотримання прав, свобод і законних інтересів обвинуваченого, але місцевий суд не забезпечив участі захисника у кримінальному провадженні.
Крім того, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив також і вимоги ч.ч. 1, 2, 3 ст. 349 КПК України, оскільки після виконання дій, передбачених статтею 348 КПК України, не з`ясував думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження, а також не звернув увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України, фактично себе не визнав.

За таких обставин, колегія суддів, не обговорюючи питання доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , правильності кваліфікації його дій та призначеної йому міри покарання, вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню, оскільки місцевий суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону - п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, тобто судове провадження було здійснено за відсутності захисника, коли його участь є обов`язковою.
Згідно до ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право при скасуванні вироку - ухвалити новий вирок, призначити новий розгляд у суді першої інстанції або закрити кримінальне провадження.
Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що згідно до п. 2 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо буде встановлено порушення п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, колегія суддів вважає необхідним скасувати обвинувальний вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2016 року відносно ОСОБА_6 скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до того ж районного суду на новий розгляд в іншому складі суддів зі стадії підготовчого судового провадження.
Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4