Справа № 127/2424/16-к
Провадження № 1-в/127/522/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2016 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, вирішення питання щодо законності призначеного покарання та про звільнення від відбування покарання в зв`язку із закінченням строку давності виконання покарання,-
До Вінницького міського суду Вінницької області з клопотанням про зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України та звільнення його з-під варти за строком давності вчиненння злочину звернувся засуджений ОСОБА_5 . Згідно вказаного клопотання, засуджений зазначає про застосування відносно нього до набуття вироком суду законної сили з апобіжного заходу у виді утримання під вартою, в зв`язку з чим просить зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення і розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до внесених змін до ст. 72 КК України період з 23.07.1997 року до 08.05.1998 року. Крім того засуджений ОСОБА_5 вказує на те, що йому незаконно замінили смертну кару розстріл на довічне позбавлення волі, оскільки мали б призначити покарання у виді 15 років або 20 років позбавлення волі.
Захисник засудженого ОСОБА_4 клопотання підтримав, вважав його обґрунтованим та просив задоволити.
Прокурор заперечував щодо задоволення вказаного клопотання посилаючить на те, що ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому під дію зазначеного Закону не підпадає.
Заслухавши думку учасників, дослідивши клопотання, документи витребувані з суду та особову справу засудженого, суд дійшов наступного.
З особової справи засудженого та копії вироку відносно ОСОБА_5 вбачається, що він засуджений вироком Волинського обласного суду від 08.05.1998 року за ч.2, 3 ст. 140, ч. 1 ст. 222, ст. 69, ч.3 ст. 142, п.п. «а», «і» ст. 93, ст. 17 п.п. «а», «і», «з» ст. 93 КК України (1960) до остаточного покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Волинського обласного суду від 24.05.2000 року ОСОБА_5 замінено призначене покарання за вироком Волинського обласного суду від 08.05.1998 року за ч.2, 3 ст. 140, ч. 1 ст. 222, ст. 69, ч.3 ст. 142, п.п. «а», «і» ст. 93, ст. 17 п.п. «а», «і», «з» ст. 93 КК України (1960) з смертної кари розстрілу на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.
Вказане рішення суду зумовлено змінами в законодавстві, згідно з якими виняткова міра покарання смертна кара, скасована (Закон України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України»).
Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, частину 5 статті 72 КК України викладено в новій редакції.
Діючою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України передбачено правила зарахування судом строку попереднього ув`язнення. Відповідно до яких, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У разі призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, зарахування строку попереднього ув`язнення в межах того самого кримінального провадження здійснюється шляхом переведення строку попереднього ув`язнення у строк позбавлення волі відповідно до співвідношення, визначеного абзацом 1 ч. 5 ст. 72 КК України, а потім визначений відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 72 КК України строк позбавлення волі переводиться в інший призначений вид покарання відповідно до співвідношення, визначеного ч. 1 ст. 72 КК України.
Таким чином, Законом чітко визначено, що зарахування строку попереднього ув`язнення і з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, застосовується у разі засудження особи до позбавлення волі, або іншого покарання, передбаченого ч. 1 ст. 72 КК України.
Довічне позбавлення волі до перелік у покарань, визначених ч. 1 ст. 72 КК України не належить.
Статтею 51 КК України визначено чіткий та вичерпний перелік видів покарань, що становить систему покарань встановлену Законом. Системою покарань є встановлений кримінальним законом і обов`язковий для суду вичерпний перелік покарань, розташованих у певному порядку за ступенем суворості.
З зазначеної норми (переліку), який є обов`язковим для суду, вбачається, що п. 11 визначено як окреме покарання позбавлення волі на певний строк, а п. 12 більш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі.
Існування системи покарань, окреме визначення Законом вказаних покарань як окремих з переходом від менш суворого покарання ( позбавлення волі на певний строк) до більш суворого (довічне позбавлення волі), свідчить про те, що вказані покарання є різними видами покарань, які не підлягають ототожненню.
Частиною 5 ст. 72 КК України визначено суб`єктів до яких застосовується зазначена норма осіб засуджених до позбавлення волі, або інших більш м`яких покарань, передбачених ч. 1 ст. 72 КК України. Вказане унеможливлює застосування зазначеної норми до осіб засуджених до більш суворого покарання ніж позбавлення волі, яким є довічне позбавлення волі.
Враховуючи вказане та те, що ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, яке крім того, що є окремим видом покарання, є і безстроковим покаранням, суд приймає рішення про відмову в частині задоволенні клопотання засудженого, який не є суб`єктом на якого поширюється дія ч. 5 ст. 72 КК України.
При вирішенні клопотання засудженого щодо законності заміни покарання суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.
В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
З вироку Волинського обласного суду від 08.05.1998 року вбачається, що ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке замінило на підставі Закону України № 1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.
З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.
Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжких злочинів, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_5 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років чи 20 років позбавлення волі є необґрунтованими.
Вирішуючи доводи клооптання щодо звільнення ОСОБА_5 в зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку, суд виходить з того, що ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Підстав, визначених ст. 80 КК України для його звільнення, не існує.
На підставі викладеного, керуючись ст. 537, 539 КПК України, ст. 51, 72 КК України, ст. 152 КВК України, Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» суд, -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про зарахування строку попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, вирішення питання щодо законності призначеного покарання та про звільнення від відбування покарання в зв`язку із закінченням строку давності виконання покарання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного судуВінницької області протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя :