Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю захисників та в режимі відеоконференції прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000710 та № 0000579, за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 317, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК,

у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що місцевий суд дав неправильну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам і дійшов необґрунтованого висновку про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК. Проте на зазначене апеляційний суд не зважив; при розгляді апеляційної скарги та залишенні її без задоволення не перевірив належним чином наведених у ній доводів і не вмотивував своєї позиції, натомість ухвалив рішення, яке не відповідає положенням статей 370, 419 КПК.
У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 вважає безпідставними доводи сторони обвинувачення, тому просить залишити подану прокурором касаційну скаргу без задоволення.

За вироком Дружківського міського суду Донецької області від 15 травня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 317 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК і виправдано за недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у наданні приміщення для незаконного вживання наркотичного засобу, вчиненого за обставин, викладених у вироку.

Як установив місцевий суд, ОСОБА_8 11 квітня 2014 року в період із 13.00 до 14.00 год. у квартирі АДРЕСА_2 незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб дезоморфін у невстановленій кількості. Після цього він надав ОСОБА_9 приміщення вказаної квартири для вживання частини виготовленого дезоморфіну, решту якого ОСОБА_8 вжив разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 .
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в умисному протиправному заподіянні смерті малолітній дитині. Зокрема, за висновками слідчих органів, 08 травня 2014 року близько 02.00 год. у квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, намагаючись заспокоїти та вкласти спати малолітнього ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), накрив його повністю покривалом, а потім поклав руку на обличчя, закривши водночас отвори носа та рота. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 рукою здавив шию ОСОБА_11 , унаслідок чого заподіяв йому смерть, яка настала від механічної асфіксії.
Згідно з вироком суд першої інстанції, проаналізувавши зібрані у кримінальному провадженні докази (зміст яких відображено у згаданому рішенні), визнав їх недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, а тому виправдав обвинуваченого.
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 08 жовтня

2015 року залишив без змін указаний вирок.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення захисників, які вважали необґрунтованими касаційні вимоги сторони обвинувачення, а судове рішення законним, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі та в поданих запереченнях доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 317 КК, а також справедливість призначеного за цим кримінальним законом заходу примусу в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
З огляду на викладене до компетенції касаційного суду не входить перевірка обставин, зазначених у ст. 409 КПК, а саме невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а тому доводи в касаційній скарзі щодо таких обставин не можуть бути предметом розгляду в порядку касаційної процедури.
Разом із тим, доводи прокурора щодо істотного порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону при вирішені апеляційної скарги сторони обвинувачення є обґрунтованими.
Ухвала апеляційного суду це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку чи ухвали, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою, як це передбачено ст. 370 КПК.

Згідно зі ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зважаючи на ці законодавчі положення та приписи ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Апеляційний суд при перегляді вироку щодо ОСОБА_8 зазначених вимог закону належно не дотримався.

За матеріалами провадження, прокурор, не погоджуючись із судовим рішенням у частині виправдання ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій виклав конкретні доводи на обґрунтування своєї позиції. При цьому просив апеляційний суд скасувати оспорюваний вирок і ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, та призначити йому відповідне покарання.
Отже, апеляційний суд повинен був ретельно вивчити та розглянути доводи прокурора з урахуванням наявних у проваджені фактичних даних із тим, щоб жоден аргумент сторони обвинувачення не залишився без відповіді. Крім того, в ухвалі необхідно було навести обґрунтовані міркування, які спростовують або підтверджують викладені в апеляційній скарзі доводи.
Проте, відхиляючи заявлені апеляційні вимоги, суд усупереч законодавчим приписам не виклав в ухвалі всіх доводів прокурора, не перевірив їх і не дав на них жодних відповідей. Замість цього обмежився посиланням на правила п. 5 ч. 2 ст. 396, частини 13 ст. 404 КПК та на відсутність клопотання прокурора про дослідження доказів.
Із такою позицією апеляційного суду не можна погодися, оскільки вона суперечить завданням кримінального провадження, визначеним у ст. 2 КПК. До того ж як убачається з матеріалів справи, відсутність згаданого клопотання не перешкодила суду прийняти подану апеляційну скаргу, а тому посилання в ухвалі на порушення стороною обвинувачення положень ст. 396 вказаного Кодексу як на підставу не розглядати наведених у ній доводів є необґрунтованим. Не вирішив суд і відповідного питання на стадії підготовки до апеляційного розгляду, а під час його здійснення конкретно не з`ясував у прокурора щодо наявності необхідного за процедурою клопотання про дослідження доказів.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 здійснювався формально з порушенням ст. 2 КПК. Тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. Це рішення підлягає скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Відтак, зважаючи на доводи та вимогу прокурора у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.

Новий розгляд у порядку апеляційної процедури належить здійснити у повній відповідності з чинним законодавством, ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, а також перевірити інші доводи, наведені в касаційній скарзі, дати на все вичерпну відповідь і з урахуванням приписів ст. 439 КПК ухвалити справедливе рішення, що відповідає положенням ст. 370 цього Кодексу.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 08 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3