АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/58/16 Головуючий
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
Іменем України
25 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2015 року, відповідно до якого
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Суми, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз 12 травня 2014 року Зарічним районним судом м. Суми за ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу 850 гривень,
засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі.
ОСОБА_8 визнано винним у тому, що 21 жовтня 2014 року близько 9-30 години перебуваючи біля будинку № 10 по вул. О. Яроша, у м. Харкові, відкрито заволодів майном і грошима ОСОБА_10 на загальну суму 6 900 гривень.
Крім того, 3 листопада 2014 року приблизно о 12-30 годині перебуваючи біля будинку № 9 по вул. О.Яроша, у м. Харкові, відкрито заволодів грошима ОСОБА_9 загальною сумою 700 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильність застосування кримінального закону, посилаючись на неправильну кваліфікацію його дій щодо заволодіння майном ОСОБА_10 , вважаючи, що ці його дії повинні бути кваліфіковані за ст. 190 КК України як шахрайство. А що стосується засудження його за заволодіння майном ОСОБА_9 , то до цього злочину він не причетний, оскільки на час його вчинення він знаходився у м. Суми.
В апеляційній скарзі в редакції внесених змін захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 також просить про скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилаючись по суті на ті самі обставини і просить звільнити обвинуваченого з-під варти, змінивши запобіжний захід на особисте зобов`язання.
Прокурор у кримінальному провадженні від своєї апеляційної скарги відмовився.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, потерпілого та прокурора, які заперечували проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував факт протиправного заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 , але стверджував, що зробив він це шляхом зловживання довірою потерпілого, тобто шахрайським шляхом, а не відкритого викрадення, як це зазначається у вироку суду, оскільки у судовому засіданні потерпілий заявив, що передав майно і гроші добровільно без погроз.
Перевіркою цих доводів обвинуваченого шляхом прослуховування пояснень потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції встановлено, що потерпілий дійсно заявив, що від ОСОБА_8 загроз не надходило, а мобільний телефон і гроші віддав йому добровільно. У той же час потерпілий в цьому ж засіданні пояснив про те, що зі слів ОСОБА_11 така загроза існує з боку третіх осіб, тобто людей, які є «авторитетами» на районі, які можуть спричинити шкоду та покалічити. ОСОБА_11 запропонував йому захист та залишити мобільний телефон і конверт з грошами, сказав, щоб він (потерпілий) йшов до гуртожитку відносити речі, що останній і зробив, зрозумівши що ані телефону, ані грошей він вже не побачить.
Саме розрахунок ОСОБА_8 на безвихідність положення потерпілого (молодий вік, не місцевий житель) і змусять останнього, під психічним тиском, передати належне йому майно.
Ці пояснення потерпілого ОСОБА_10 в суді свідчать, про те, що обвинувачений відкрито викрав майно потерпілого, застосувавши психічне насильство, погрожуючи застосуванням насильства фізичного з боку інших осіб.
Такий шлях відкритого заволодіння майном через використання залякування потерпілого загрозою з боку сторонніх осіб ОСОБА_8 обрав, маючи досвід скоєння корисливих злочинів.
Тому дії ОСОБА_8 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у відкритому викраденні грошових коштів ОСОБА_9 , поєднаним з погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчиненому при обставинах, викладених у вироку підтверджується: поясненнями потерпілого, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , впізнанням потерпілим обвинуваченого, слідчим експериментом за участю потерпілого.
Так, потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що 3 листопада 2014 року він приїхав на навчання до м. Харкова. По дорозі до гуртожитку його за плече розвернув незнайомий йому чоловік і став з`ясовувати чому він не відкликається, а також питати чи знає він з ким розмовляє? Сказав, що він «злодій в законі». А потім став погрожувати, через таку поведінку його може більше не побачити мати. При цьому застосовував кримінальний жаргон та ненормативну лексику, розповідав про те, що це кримінальний район. Питав чи сплачує він (потерпілий) дань. Потім став вимагати віддати йому гроші і відібрав 700 грн. Він (потерпілий) передав йому гроші, оскільки розумів, що трапляється і що гроші все рівно відберуть. Цього чоловіка він запам`ятав по рисах обличчя та татуюванню на руці. Про те, що його пограбували, розповів своїм товаришам, з якими проживав у гуртожитку - ОСОБА_14 та Шевченку.
З пояснень цього потерпілого, зміст яких було прослуховано, випливає, що обвинувачений ОСОБА_8 з самого початку зустрічі потерпілого став залякувати його, представляючись кримінальним авторитетом, використовуючи кримінальний жаргон ненормативну лексику, погрожуючи кримінальним оточенням, що «мати може більше не побачити сина» і нарешті відібрав 700 грн., частину яких потерпілий намагався залишити собі, але ОСОБА_8 не дав цього зробити.
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили суду, що 3 листопада 2014 року до гуртожитку прийшов ОСОБА_9 і розповів, що його пограбували, що у грабіжника на руці було татуювання.
При проведенні впізнання потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка його пограбувала.
Оскільки, впізнання проведено з дотриманням вимог ст. 228 КПК України підстав для визнання цього доказу недопустимим немає.
Пояснення потерпілого ОСОБА_9 в апеляційній інстанції про те, що перед проведенням цієї слідчої дії вони випадково зустрілись з обвинуваченим у райвідділі міліції і останній перед ним вибачався, не свідчить про порушення відповідних вимог ч. 1 ст. 228 КПК України, оскільки потерпілому обвинуваченого до пред`явлення його для впізнання ніхто не показував.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді потерпілий ОСОБА_9 впевнено заявив, що саме ОСОБА_8 є тою особою яка пограбувала його 3 листопада 2014 року.
При проведенні слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 розповів і показав на місцевості де, як і за яких обставин він був пограбований.
Оцінивши наведені докази в їх сукупності суд обґрунтовано визнав їх достовірними та об`єктивними, такими, що не викликають сумніву.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він непричетний до відкритого викрадення грошей у ОСОБА_9 3 листопада 2014 року через те, що він цього дня знаходився у м. Суми є без підставними, оскільки потерпілий, ще до затримання ОСОБА_8 описав його зовнішність та прикмети, а також, що спілкуючись з ним певний проміжок часу розгледів його зовнішній вигляд. При пред`явленні впевнено впізнав ОСОБА_8 як особу яка його пограбувала.
Крім того, як у суді першої так і апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що саме ОСОБА_8 є особою яка відкрито викрала у нього гроші.
З огляду на наведені обставини, а також, що про необхідність допиту осіб на підтвердження алібі ОСОБА_8 про знаходження його у день пограбування потерпілого у м. Суми, обвинувачений завив лише під час судового розгляду, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні його і захисника клопотання про допит цих осіб.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні двох епізодів пограбування за ч. 2 ст. 186 КК України, а доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника правильності цих висновків не спростовують. Тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Головуючий -

Судді: