Ухвала
іменем україни

05 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0002295 за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року,

у с т а н о в и в:
Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 червня 2015 року засуджено:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само,
за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Печеніги Новгород-Сіверського району Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_2 , зареєстрованого там само,
за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнано винуватими у тому, що вони за попередньою змовою між собою та невстановленою досудовим слідством особою, 06 квітня 2015 року близько 09.00 год. неподалік будинку № 66 на вул. Щорса в м. Чернігові, застосувавши до ОСОБА_10 сльозогінний газ, тобто насильство, що не є небезпечним для його здоров`я, відкрито заволоділи належними ФОП ОСОБА_11 грошима, якими тимчасово розпоряджався ОСОБА_10 , в сумі 6979 дол. США (що за курсом Національного банку України станом на 06 квітня 2015 року становило 162 610,70 грн) та 26 239,35 грн, а всього грошовими коштами в сумі 188 850,05 грн, що є великим розміром, оскільки більш ніж у 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину. ОСОБА_7 з викраденими грошима з місяця вчинення злочину зник, а ОСОБА_9 був затриманий сторонніми особами та працівником міліції.
Апеляційний суд, залишивши без задоволення апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 й частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і 01 жовтня 2015 року ухвалив свій вирок, яким визнав винними нижче вказаних осіб, яким призначив покарання: ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, порушив питання про зміну вироку апеляційного суду в цій частині. Вважає, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року позбавлення волі є розумним та справедливим. Також вважає, що звільнення засудженого від відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК України відповідало би п. 2 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 , указуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушив питання про зміну вироку апеляційного суду і призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у касаційних скаргах зазначили про те, що не бажають брати участі у касаційному розгляді.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не погоджуючись із доводами касаційних скарг, просив залишити судове рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 434 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 4 ст. 186 КК України відповідно до вимог ст. 433 КПК України колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. А підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України за вчинений злочин, визначаються ст. 69 цього Кодексу.
У цьому кримінальному провадженні, саме вказаними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винних (раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувались, позитивно характеризуються), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування завданого злочином матеріального збитку). Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.
Апеляційний суд, на підставі встановлених судом першої інстанції обставин повернення грошових коштів потерпілому, дійшов правильного висновку про виключення з вироку такої пом`якшуючої вину обставини, як добровільне відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди, навівши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення. Також зважив на ступінь тяжкості вчиненого діяння (його належність до числа тяжких злочинів), індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого засудженими злочину, який зумовлений їх конкретними об`єктивними (об`єктом злочину, характером діяння та суб`єктивними (зокрема, мотивом вчинення злочину) ознаками, конкретні обставини кримінального провадження, а також роль кожного з засуджених у вчиненні інкримінованого злочину, дані про особу винних (раніше не судимі, позитивно характеризуються), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину), дійшов умотивованого висновку про можливість застосування при призначенні засудженим покарання положень ст. 69 КК України, призначивши основне покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі: ОСОБА_7 на строк 4 роки, ОСОБА_9 на строк 5 років.
Виходячи з установлених у кримінальному провадженні фактичних обставин події, тяжкості злочину, характеру протиправних дій, суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а відтак, про неможливість їх виправлення без ізоляції від суспільства.
З висновками суду щодо призначеного засудженим покарання погоджується і суд касаційної інстанції та вважає доводи захисників про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України неприйнятними, оскільки наведені у скаргах обставини були враховані при обранні виду та розміру покарання нижчого від найнижчої межі (ст. 69 КК України), встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 цього Кодексу, і з огляду на встановлені у справі факти їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення винних від відбування покарання з випробуванням.
Отже, покарання засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 призначено апеляційним судом відповідно до вимог закону, воно за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Таке покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Апеляційний розгляд проведено із дотриманням положень кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованим та таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг, зміни вироку апеляційного суду не знаходить.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3