Справа № 1003/8593/12 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/780/11/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія Розділ 2 18.08.2016

УХВАЛА
Іменем України
18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
законного представника - ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві кримінальну справу за апеляцією потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з доповненнями на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року, якою кримінальну справу за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Архангельськ, Росія, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Узин, Білоцерківського району, Київської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

закрито на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності.

ВСТАНОВИЛА

Органами досудового розслідування ОСОБА_12 та неповнолітній на час вчинення інкримінованих дій ОСОБА_9 обвинувачувались у вчиненні групою осіб хуліганства із застосуванням вогнепальної зброї та предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, їх дії було кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України.

Під час судового розгляду справи прокурор змінив обвинувачення вказаних осіб з ч. 4 ст. 296 на ч. 2 ст. 125 КК і вказав, що цей злочин ними було вчинено за таких обставин.

23 жовтня 2010 року ОСОБА_8 на автомобілі марки «Форд-Транзит» (реєстр. № НОМЕР_1 ) в`їхав у м. Білу Церкву з боку Одеської траси на вул. Київську. В салоні автомобіля на пасажирських сидіннях знаходилися неповнолітній син ОСОБА_12 ОСОБА_9 та товариш останнього ОСОБА_13 . Автомобіль був споряджений цифровим відеореєстратором із голосовим супроводженням про заданий маршрут руху. Попереду вищевказаного автомобіля рухався автомобілі марки «Тойота Авенсіс» (реєстр. № НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_14 , який не порушував при цьому правил дорожнього руху, що підтверджується висновком судово-автотехнічної експертизи № 11 від 30 червня 2011 року. В салоні цього автомобіля на пасажирських сидіннях знаходилися дружина ОСОБА_14 ОСОБА_15 , а також їх діти ОСОБА_11 та малолітні ОСОБА_16 й ОСОБА_17 . Під час проїзду першого перехрестя з рухом по колу по вул Київській між водієм ОСОБА_12 та водієм ОСОБА_18 виникли неприязні стосунки, що, на думку кожного з них, інший під час його проїзду грубо порушував правила дорожнього руху, що могло призвести до виникнення аварійної ситуації на дорозі.

З метою з`ясування з ОСОБА_18 стосунків з цього приводу, ОСОБА_8 став переслідувати автомобіль останнього, а саме: рухаючи; по колу неподалік міської лікарні № 1, змінив заданий на відеореєстраторі маршрут руху (що підтверджується голосовим повідомленням, записаним на відеореєстраторі). При виїзді на вул. Ярослава Мудрого ОСОБА_12 із тією ж метою продовжував переслідувати автомобіль ОСОБА_19 , порушуючи вимоги заборонних дорожніх знаків 3.21 «В`їзд заборонено» та п. 3.1 «Рух заборонено» п. 14.6 «в» (обгін заборонено ближче ніж 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті) Правил дорожнього руху України, а також усупереч вимогам дорожнього знаку 5.35.1 та дорожньої розмітки «Зебра» вказаних Правил здійснив обгін автомобіля під керуванням ОСОБА_14 на нерегульованому пішохідному переході, змістився ближче до правого краю проїзної частини і зупинився. Коли ОСОБА_20 на автомобілі «Тойота Авенсіс» об`їхав автомобіль «Форд-Транзит» під керуванням ОСОБА_8 , останній став рухатися за автомобілем ОСОБА_14 і повторно всупереч п. 14.6 «в» Правил дорожнього руху обігнав його на нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожньою розміткою «Зебра».

Після цього ОСОБА_8 близько 16.15 год. біля будівлі «ВТБ Банк» по вул. Я.Мудрого, 4, з метою примусити ОСОБА_14 зупинитися для з`ясування з ним стосунків, порушуючи вимоги п. 12.9 «г» Правил дорожнього руху України, шляхом різкого гальмування безпричинно зменшив швидкість руху свого автомобіля і при цьому безпідставно змістився ліворуч на смугу зустрічного руху. Переконавшись, що ОСОБА_20 зупинив свій автомобіль, ОСОБА_8 повернув автомобіль на свою смугу руху, взяв правіше і зупинився перед передньою частиною мікроавтобуса марки «Форд», що стояв біля правого за напрямком руху краю проїзної частини.

Потім ОСОБА_8 , який мав при собі вогнепальну зброю пістолет марки ПМ 005497 із сином та товаришем останнього вийшов зі свого автомобіля і, будучи обуреним манерою їзди ОСОБА_14 , з метою з`ясування стосунків із ним попрямував до автомобіля ОСОБА_14 , нецензурно лаючись у бік останнього. У свою чергу ОСОБА_20 , будучи обуреним манерою їзди ОСОБА_8 та безпідставною зупинкою його автомобіля, з метою попередження подальших протиправних дій останнього (оскільки в салоні автомобіля ОСОБА_14 знаходилися малолітні діти й дружина), разом зі своїм сином ОСОБА_21 вийшов зі свого автомобіля і попрямував назустріч ОСОБА_12 . При наближенні до останнього ОСОБА_20 побачив при ньому зброю (яка знаходилась у кобурі на тулубі під верхнім одягом ОСОБА_8 ). ОСОБА_12 , маючи умисел на заподіяння ОСОБА_22 тілесних ушкоджень на ґрунті виниклих між ними неприязних відносин під час руху їхніх автомобілів, намагався розпочати з ОСОБА_18 бійку і вдарити його лівою рукою. Проте останній з метою припинити злочинні дії ОСОБА_8 відштовхнув його від себе двома руками. Протиправні дії свого батька підтримав ОСОБА_9 , який вийшов з автомобіля і цілеспрямовано пішов назустріч ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , намагаючись зчинити з останніми бійку. В цей час ОСОБА_8 , усвідомлюючи явну фізичну перевагу ОСОБА_14 , не зважаючи на те, що він знаходиться на центральній вулиці м. Білої Церкви, де багато людей, та поруч із парком відпочинку ім. Тараса Шевченка, не звертаючись по допомогу до перехожих, не викликаючи працівників міліції, не здійснюючи жодних зусиль для того, щоб залишити місце конфлікту і таким чином його припинити, хоча мав таку можливість, з метою заподіяння ОСОБА_23 тілесних ушкоджень, не маючи для цього жодних об`єктивних підстав, з вогнепальної зброї умисно вистрілив ОСОБА_23 у праве стегно заподіявши легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасній розлад здоров`я.

В цей час ОСОБА_9 , підтримуючи протиправні дії свого бать: діючи узгоджено з ним, попри те, що ОСОБА_20 та ОСОБА_24 припинили активні дії після застосування ОСОБА_8 вогнепальної зброї, не маючи на те жодних об`єктивних підстав, з метою заподіяння ОСОБА_22 тілесних ушкоджень узяв в автомобілі «Форд Транзит» дерев`яну біту, якою умисно вдарив по обличчю ОСОБА_14 , у результаті чого заподіяв останньому легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали до суду заяви про закриття стосовно них кримінальної справи за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду від 18.11.2016 р. задоволено заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та закрито кримінальну справу за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності.

В апеляції та в доповненнях до неї потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції іншого району Київської області. При новому розгляді справи суду першої інстанції належить розглядати кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що в постанові суду від 18 листопада 2015 року вказано, що 04 листопада 2013 року потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надали до суду особисті письмові заяви про притягнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за вчинення ними злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, таких заяв вони не подавали, окрім того в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2015 року вказано що потерпілі не надсилали безпосередньо до суду клопотання про перекваліфікацію дій підсудних з ч. 4 ст. 296 КК України на ч.2 ст.125 КК України. У зв`язку з цим суду першої інстанції необхідно було належно перевірити достовірність наданих прокурором світлокопій такого клопотання, яке чомусь надійшло факсимільним зв`язком до прокуратури, хоча було адресовано до суду. Крім того, 30.07.2015 року під час проведення відеоконференції потерпілі усно, а 05.10.2015 року та 12.11.2015 року письмово звертали увагу суду на те, що жодних клопотань про перекваліфікацію дій підсудних з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області не надавали, жодних доручень Білоцерківській міськрайонній прокуратурі про представлення до суду вказаних клопотань також не надавали.

Заслухавши доповідача, пояснення підсудних ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх захисника, законного представника ОСОБА_6 - які заперечували проти задоволення апеляції з доповненнями, думку прокурора, який проти задоволення апеляції заперечував, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція з доповненнями не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Потерпілі ОСОБА_10 ОСОБА_11 в судові засідання апеляційного суду Київської області не з`явились. Також, потерпілі не з`явились до Стрийського районного суду Львівської області, з яким була організована відеоконференція для відібрання пояснень у потерпілих з приводу поданих апеляцій. Про час і місце розгляду справи та проведення відеоконференції потерпілі були повідомлені належним чином, поважність неявки до суду не повідомили. Розгляд даної кримінальної справи неодноразово призначався апеляційним судом.

Відповідно до ч.1 ст.364 КПК України (1960 р.) вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Відповідно до вимог діючого законодавства таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Так, колегією суддів встановлено, що 23 жовтня 2010 року слідчий СВ Білоцерківського МВ ОСОБА_25 виніс постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ст.. 296 ч.4 КК України. Після закінчення досудового розслідування 26.07.2011 року справа надійшла до суду з обвинувальним висновком відносно ОСОБА_8 за ст. 296 ч. 4, 304 ч. 2 КК України та ОСОБА_9 за ст. 296 ч. 4 КК України.

Також встановлено, що під час розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції 4 листопада 2013 року потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надали суду особисті, письмові заяви про притягнення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за вчинення ними злочину , передбаченого ч.2 ст. 125 КК України у відповідності до положень ст. 27 КПК України (1960 р.)( т.5 а.с. 6-10 ).

08.11.2013 року приймаючий участь в розгляді даної кримінальної справи в суді першої інстанції старший прокурор прокуратури м. Біла Церква ОСОБА_26 виніс дві постанови про зміну обвинувачення щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та кваліфікував їх дії за ч.2 ст. 125 КК України, тобто про застосування до них кримінального закону, який передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин ( т. 5 а.с.11-24 ). Копії вказаних постанов було вручено обвинуваченим, та направлено судом по місцю проживання потерпілих з одночасним роз`ясненням прав потерпілих відповідно до ст.. 277 КПК України (1960 року) ( т.5 а.с. 25, 27).

Відповідно до ст. 277 КПК України (1960 р.) під час судового розгляду до закінчення судового слідства прокурор вправі змінити пред`явлене особі обвинувачення.

Прийшовши до переконання, що пред`явлене особі обвинувачення потрібно змінити, прокурор виносить постанову, в якій формулює нове обвинувачення та викладає мотиви прийнятого рішення. Прокурор оголошує постанову і вручає її копії підсудному, його захиснику і законному представнику, потерпілому. Постанова долучається до справи.

Якщо в постанові прокурора ставиться питання про застосування кримінального закону, який передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, чи про зменшення обсягу обвинувачення, то суд роз`яснює потерпілому та його представнику їх право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що прокурор ОСОБА_26 при зміні обвинувачення повністю дотримався вимог положень ст.277 КК України (1960 р.). Із журналу судового засідання Білоцерківського міськрайонноного суду від 08.11.2013 року вбачається, що прокурор ОСОБА_26 оголосив постанови про зміну обвинувачення та просив долучити їх до матеріалів кримінальної справи. Суд своєю ухвалою долучив вказані постанови до матеріалів кримінальної справи ( т.5 а.с. 79-80 ). В дане судове засідання потерпілі не зявилися, тому судом в цей день по місцю проживання потерпілих були направлені копії постанов про зміну обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з одночасним роз`ясненням прав потерпілих за ст.277 КПК України.

При отриманні копій вказаних постанов прокурора про зміну обвинувачення, потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не надали до суду будь-яких заяв з приводу того, чи вони скористаються своїм правом підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, чи будуть підтримувати нове обвинувачення, хоча суд неодноразово відкладав розгляд вказаної справи, з метою отримання від потерпілих таких заяв.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді даної кримінальної справи були виконані вказівки, зазначені в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2015 року про можливе порушення прав потерпілих при зміні обвинувачення прокурором. Так, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 19.05.2015 року було зобов`язано прокурора у даній кримінальній справі повторно вручити потерпілим копії постанов про зміну обвинуваченні в суді від 08.11.2013 та надати суду достовірні докази про особисте отримання (т.6 а.с.53-56). Одночасно судом направлена копія ухвали суду потерпілим про роз`яснення ч.5 ст.277 КПК України (1960 р.). В матеріалах кримінальної справи перебувають повідомлення про отримання потерпілими копії вказаних постанов, направлених прокурором (т. 6 а.с. 59,60).

Колегією суддів встановлено, що дана кримінальна справа неодноразово призначалась до розгляду, за заявою потерпілих неодноразово призначалися відеоконференції по місцю їх проживання, доручалось проведення приводу потерпілих в суд по місцю їх проживання, але потерпілі злісно ухилялись від розгляду справи по суті. На даний час потерпілі так і не надали суду своєї заяви про те, яким саме законним правом вони бажають скористатися: чи підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі,чи по новому звинуваченню. В той же час, достовірно знаючи про те, що в матеріалах кримінальної справи знаходяться їх особисті заяви про притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому ст.27 КПК України (1960 р.) за ч.2 ст. 125 КК України, не надали суду будь-яких заяв про відкликання вказаних заяв, що суд першої інстанції правильно розцінив як фактичну згоду на зміну обвинувачення прокурором.

Вирішуючи питання щодо достовірності наданих прокурором світлокопій клопотань потерпілих про перекваліфікацію дій підсудних на ч. 2ст.125 КК України, суд першої інстанції, керуючись п.27 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 02.07.2004 року « Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», правильно прийшов до висновку, що вказані заяви надійшли саме від потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , долучення вказаних заяв потерпілих судом до матеріалів кримінальної справи за клопотанням прокурора є законним та обов`язковим для суду. Про факт залучення таких заяв до матеріалів кримінальної справи потерпілі своєчасно повідомлені і своїх заперечень суду не надали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України є правильними, оскільки подія злочину відбулася 23.10.2010 року, злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Доводи потерпілих , викладені в апеляції, про те, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню через не відповідність висновків суду, викладених у постанові, фактичним обставинам справи та неправильному застосуванню кримінального закону не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, оскільки, на думку колегії, суд першої інстанції повно і об`єктивно оцінив всі наявні в матеріалах справи докази та правильно прийшов до висновку про необхідність закриття даної кримінальної справи на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України.
Доводи потерпілих про те, що суд першої інстанції при розгляді даної кримінальної справи, не виконав вказівок, викладених в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 24.02.2015 року про перевірку достовірності наданих прокурором світлокопій клопотання потерпілих про перекваліфікацію дій обвинувачених, є необґрунтованими та спростовуються протоколом судового засідання від 30.07.2015 року (т. 6 а.с.101-106), де під час допиту потерпілих вони зазначали, що дійсно писали до суду заяви про притягнення обвинувачених за ч.2 ст.125 КК України і дані заяви відправили факсом до прокуратури та на підставі цих заяв було змінено прокурором обвинувачення та перекваліфіковано дії обвинувачених з ч.4 ст.296 КК України на ч.2 ст.125 КК України.
Інші доводи, викладені в апеляції потерпілих та доповнення до неї, не спростовують правильність висновків суду.
Будь-яких інших порушень вимог кримінального та кримінально-процесуального законодавства, які б слугували беззаперечному скасуванню постанови суду, судом першої інстанції допущено не було.
За даних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляцію потерпілих з доповненням до неї необхідно залишити без задоволення, а постанову Білоцерківського міськрайонного суду від 18.11.2015 року без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 379, 364, 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляцію потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з доповненнями залишити без задоволення.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року, щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - залишити без змін.

С У Д Д І