Єдиний унікальний номер № 1-35/11
Провадження № 1/0285/10/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора - ОСОБА_3 , обвинуваченого - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні з попереднього розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України,
встановив:
У провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області знаходиться кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України.
Під час попереднього розгляду справи прокурор просив призначити справу до судового розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти призначення справи до розгляду, оскільки по справі залишилися нез`ясовані обставини, які мають істотне значення та позбавляють суд можливості прийняти правильне рішення по суті справи, а також обвинувальний висновок містить ряд істотних суперечностей, які не можуть бути усунуті в судовому засіданні, що фактично унеможливлює ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення. Просив повернути справу прокурору для усунення недоліків.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Про час та місце проведення попереднього судового засідання повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України (1960 р.) неявка захисника не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Дана кримінальна справа тривалий час перебувала на розгляді різних судів. Після вибуття головуючого судді в порядку самовідводу справа передана за результатами автоматизованого розподілу судді ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 258 КПК України (1960 р.) якщо зі складу суду вибуває головуючий, розгляд справи відкладається, головуючий повинен бути замінений іншим суддею, і розгляд справи розпочинається спочатку.
Питання, які з`ясовуються суддею при попередньому розгляді справи, визначені ст. 237 КПК України (1960 р.), а саме: 1) чи підсудна справа суду, на розгляд якого вона надійшла; 2) чи немає підстав для закриття справи або її зупинення; 3) чи складено обвинувальний висновок відповідно до вимог цього Кодексу; 4) чи немає підстав для зміни, скасування або обрання запобіжного заходу; 5) чи не було допущено під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства таких порушень вимог цього Кодексу, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.
Згідно положень ст. 16-1 КПК України (1960 р.), здійснення обвинувачення в суді покладається на прокурора, а суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами захисту та обвинувачення їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення. При розгляді кримінальної справи суд не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.
З обвинувального висновку, який складений відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 та затверджений 15.05.2006 року, вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачуються в тому, що будучи службовою особою неналежно виконував свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них в ході реалізації активів платників податків СП «Баранівський хлібзавод РСС», що спричинило тяжкі наслідки, а також у тому, що будучи службовою особою вніс до офіційного документу заявки-доручення про продаж активів СП «Баранівський хлібзавод РСС» завідомо неправдиві відомості, що спричинило тяжкі наслідки.
Відповідно до ст. 64 КПК України (1960 р.) доказуванню в кримінальній справі підлягають зокрема: подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), винність обвинуваченого у вчиненні злочину, характер і розмір шкоди, завданої злочином, а пред`явлене обвинувачення, згідно зі ст. 132 КПК України 1960 р., має бути конкретним і містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення.
Дані положення випливають також із п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Згідно висновків, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.2008 року «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції» встановлено, що на підставі статті 249-1 КПК України (1960 р.) повернення справи прокурору для усунення виявлених суттєвих порушень вимог статей 228-232 КПК України (1960 р.) може мати місце як за клопотанням учасників процесу, так і за ініціативою судді, але таке повернення справи можливе лише на стадії попереднього розгляду кримінальної справи (глава 23 КПК України 1960 року).
Стаття 228 КПК України (1960 р.) покладає на прокурора обов`язок перевірити справу та з`ясувати наступне: чи мала місце подія злочину; чи має діяння, яке ставиться у вину обвинуваченому, склад злочину; чи були додержані під час провадження дізнання і досудового слідства вимоги цього Кодексу про забезпечення права підозрюваного і обвинуваченого на захист; чи немає в справі обставин, що тягнуть за собою закриття справи згідно із статтею 213 цього Кодексу; чи пред`явлено обвинувачення по всіх установлених злочинних діях обвинуваченого; чи притягнуті як обвинувачені всі особи, що викриті у вчиненні злочину; чи правильно кваліфіковано дії обвинуваченого за статтями кримінального закону; чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку; чи правильно обрано запобіжний захід; чи вжито заходів до забезпечення відшкодування збитків, заподіяних злочином, і можливої конфіскації майна; чи виявлено причини та умови, які сприяли вчиненню злочину, і чи вжито заходів до їх усунення; чи додержано органами дізнання або досудового слідства всіх інших вимог цього Кодексу.
Вимоги до обвинувального висновку встановлені ст. 223 КПК України (1960 р.), а саме:
Обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частин. В описовій частині зазначаються: обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі, і відомості про потерпілого; показання кожного з обвинувачених по суті пред`явленого йому обвинувачення, доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують його покарання. (ч. 2 ст. 223 КПК)
В резолютивній частині наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин. (ч. 4 ст. 223 КПК)
Складений слідчим обвинувальний висновок у даній кримінальній справі не відповідає вищезазначеним вимогам Закону, оскільки не містить інформацію про мотиви і способи вчинення обвинуваченим інкримінованих злочинів, а також відомості про потерпілого. Суть пред`явленого обвинувачення викладена загальним описом складу злочину, визначеного законом, без конкретизації його елементів відносно фактичної протиправної поведінки (дій або бездіяльності) самого обвинуваченого.
Суб`єктивна сторона службового підроблення характеризується виключно прямим умислом. Разом з тим, обвинувачення взагалі не містить посилань на форму вини та мотиви вчинення такого злочину ОСОБА_4 .
Кваліфікуючою ознакою злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України є спричинення тяжких наслідків.
Згідно обвинувального висновку, результатом злочинних дій ОСОБА_4 стало те, що організована злочинна група у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 заволоділа активами СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки» на суму понад 500 тис. грн., що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент скоєння злочину (абз. 2 арк.10, абз. 2 арк. 126, абз. 5 арк. 128 обв. висновку) (т.с. 18, а.с. 203, 261, 262).
Разом з тим, обвинувальний висновок не містить відповідної кваліфікації вчинення ОСОБА_4 в складі організованої злочинної групи діяння, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Спричинення тяжких наслідків є кваліфікуючою ознакою кожного злочину, за яким пред`явлено обвинувачення (ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України).
Слідство визначило ці наслідки як різницю між балансовою вартістю активів СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки» та ціною продажу цілісного майнового комплексу підприємства на біржових торгах.
Всупереч вимогам ч. 2 ст. 223 КПК України (1960 р.) обвинувальний висновок не містить відомостей про потерпілого.
Інформація про осіб, інтересам яких завдано шкоду, викладена суперечливо. Неможливо зробити однозначний висновок, чи є такою особою Районна споживча спілка, як власник підприємства, або сама юридична особа СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки», або будь-які інші особи. З пояснень обвинуваченого в судовому засіданні слідує, що власником СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки» є юридична особа «Баранівське районне споживче товариство», засноване на приватній власності.
Додаток до обвинувального висновку список осіб, що підлягають виклику в зал судового засідання також не містить відомостей про потерпілу особу та її представника.
З тексту резолютивної частини обвинувального висновку вбачається, що як за ч. 2 ст. 366, так і за ч. 2 ст. 367 КК України сторона обвинувачення кваліфікує одну і ту саму дію, а саме: складання посадовими особами Баранівської МДПІ заявки-доручення на реалізацію активів СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки», яка датована 19.03.2004 року.
В частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 366 КК України, обвинувальний висновок містить відомості про вчинення службового підроблення групою посадових осіб Баранівської МДПІ, у складі: ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , але висновків щодо виду співучасті кожного із зазначених осіб згідно ст. 27 КК України (хто був організатором, виконавцем, посібником) слідчим не наведено.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять оригіналу документу, до якого, на думку слідства, обвинуваченим внесено завідомо неправдиві відомості. Також відсутній висновок експертизи на підтвердження виконання ОСОБА_4 підпису на вищезазначеному документі, що ним не визнається.
В частині кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 367 КК України, обвинувальний висновок не містить посилань на конкретні посадові обов`язки, які виконувались неналежним чином; відсутні посилання на нормативно-правові акти, які визначають такі обов`язки.
Посилання на одночасне порушення посадовими особами Баранівської МДПІ ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 положень п. 5.2.2 статті 5, п. 10.1.3 статті 10 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» є некоректним та безпідставним, оскільки зазначені норми Закону регулюють право платника податків на оскарження рішень податкового органу, право самостійно визначати склад і черговість продажу своїх активів та оскаржувати рішення податкового керуючого.
Слід також зазначити, що обвинувальний висновок не містить інформації про обставини виконання процедури ознайомлення адміністрації СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки» з результатами дій Баранівської МДПІ з опису та продажу майна підприємства, а також правову оцінку можливого обмеження прав на оскарження дій податкового органу.
Разом з тим, обвинувальний висновок містить посилання на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.04.2005 року у справі №16/10 «Д», за позовом СП «Баранівський хлібзавод райспоживспілки» до ПП «Петан», ПП «Емануїл» про визнання біржових торгів та біржової угоди недійсними, яким позовні вимоги задоволено, застосовано двосторонню реституцію та відновлено таким чином право власності на відчужене майно (т.8, а.с. 203-206)
В обвинуваченні особи в службовій недбалості у формі неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків повинні бути зазначені дії, які службова особа виконала, але неналежним чином, а саме: не відповідно до вимог закону, іншого нормативно-правового акту вимогами якого вона повинна була керуватися, або відповідно до зазначених вимог, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччі з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.
З диспозиції ст. 367 КК України випливає, що в обвинуваченні повинно бути чітко визначено характер та обсяг службових обов`язків, а також належний порядок їх здійснення відповідно до компетенції службової особи та реальної обстановки, у якій вона виконує свої службові обов`язки.
В обвинувальному висновку такі обставини не зазначені, не зазначений нормативний акт, яким визначається компетенція ОСОБА_4 як службової особи, не зазначено коло його службових обов`язків, які конкретні обов`язки й у якому порядку ОСОБА_4 повинен був виконати; не зазначено, у чому саме виявилися допущені ОСОБА_4 порушення службових обов`язків та які наслідки спричинили саме ці порушення.
В обвинувальному висновку стосовно ОСОБА_4 вказано, що він будучи начальником Баранівської МДПІ неналежно виконував свої службові обов`язки внаслідок недбалого ставлення до них в ході процедури реалізації активів платника податків СП «Баранівський хлібозавод РСС», внаслідок чого були спричинені тяжкі наслідки у вигляді матеріальної шкоди вказаному платнику податків на «вказану суму». При цьому, обвинувальним висновком не зазначені обов`язкові ознаки об`єктивної сторони злочинів передбачених ч. 2 ст. 366, ч.2 ст. 367 КК України, а саме не персоніфікований та не обґрунтований факт заподіяння тяжких наслідків, його матеріальний вираз не зазначено.
Одночасна кваліфікація одного діяння за двома нормами КК України як службове підроблення, і як службова недбалість, містить очевидну суперечність, оскільки внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документу є умисною дією, що сама по собі порушує норму кримінального закону та не має відношення до суб`єктивного ставлення особи до її посадових обов`язків.
Таким чином, обвинувальний висновок відносно обвинувачення ОСОБА_4 не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства, є неконкретним та суперечливим, з його змісту не в повній мірі зрозуміла суть пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення.
Зокрема, на арк. 6-7 обвинувального висновку зазначено, що службові особи Баранівської МДПІ, а саме ОСОБА_4 , який здійснював загальне керівництво Баранівської МДПІ в силу покладених на нього службових обов`язків, ОСОБА_10 , який безпідставно взяв на себе виконання функцій податкового керуючого СП «Баранівський хлібозавод РСС», та ОСОБА_12 , яка в силу покладених на неї службових обов`язків зобов`язана була здійснювати дії з контролю діяльності ОСОБА_10 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне до них ставлення, склавши заявку-доручення на продаж активів СП «Баранівський хлібозавод РСС», самоусунулись від виконання покладених на них функцій з подальшої підготовки активів до продажу, не забезпечили зі свого боку здійснення контролю за законністю дій ПП "Петан", якому вказане майно було передано на реалізацію, а вже на арк. 51 обвинувального висновку йде посилання на п. 1.2.1 угоди б/н від 19.02.2004 р., укладеної між Баранівською МДПІ та ПП «Петан», щодо обов`язковості додатків до заявки-доручення, з аналізу тексту даної угоди слідство приходить до висновку, що додаткові документи до заявки доручення в Баранівській МДПІ надані не були і що заявки, які надані виконавцю без відповідних документів, вважаються недійсними та не підлягають реєстрації на уповноважених біржах, а майно, вказане у цих заявках, вважається таким, що не передане на реалізацію.
В обвинувальному висновку органи досудового слідства вказують на відсутність будь-яких юридичних підстав для проведення продажу активів платника податків СП «Баранівський хлібозавод РСС» на підставі заявки-доручення від 19.03.2004 р. складення якої спільними діями з іншими працівниками Баранівської МДПІ шляхом вчинення службового підроблення та через неналежне виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_4 ставиться йому у вину (а.о.в. 51, 127), що суперечить один одному.
Крім того, викладення в обвинувальному акті описання спільного діяння групи осіб у такій формі, як «самоусунення», не відповідає вимогам закону, щодо конкретності та індивідуальності обвинувачення.
Вищевказане свідчить про неконкретність та суперечливість висунутого відносно ОСОБА_4 обвинувачення, що істотно порушує його право на захист, оскільки саме обвинувальний висновок визначає межі судового розгляду відповідно до ст. 275 КПК України (1960 р.).
З огляду на викладене, органом досудового слідства в обвинуваченні не наведені обставини, що підлягають доказуванню у відповідності до п. 1, 2 ст. 64 КПК України (1960 р.).
За змістом положень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.2008 року «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції» суттєвими порушеннями при складанні обвинувального висновку є порушення які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку. Зокрема, такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, що суперечать одне одному, обвинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним.
Суд також зазначає, що аркуш 52 обвинувального висновку (т. 18, а.с. 224) містить наступну фразу: «Додатково подумати, що можна ще написати. Точно написати листи ПП «Петан». Таким чином, даний обвинувальний висновок має ознаки чернетки, а не закінченого документу.
Згідно ст. 228 КПК України (1960 р.) прокурор, одержавши від слідчого справу з обвинувальним висновком, зобов`язаний перевірити її, зокрема: чи додержано органами дізнання або досудового слідства всіх вимог цього Кодексу, чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку. Прокурором такі вимоги закону дотримані не були.
Відповідно до ст. 249-1 КПК України (1960 р.) суддя своєю постановою повертає справу прокурору у разі, якщо прокурором були суттєво порушені вимоги статей 228-232 цього Кодексу, для усунення виявлених порушень.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався, підстав для обрання відсутні.
Керуючись ст. ст. 237, 240, 244, 249-1, 349 КПК України (1960 р.) суд,
постановив:
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про повернення кримінальної справи прокурору задовольнити.
Кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України повернути прокурору Житомирської області для виконання вимог ст. 228-232 КПК України (1960 року), а саме усунення порушень щодо невідповідності обвинувального висновку вимогам цього Кодексу.
На постанову може бути подана апеляційна скарга прокурором, яка подається до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом п`ятнадцяти днів з моменту оголошення постанови.

Суддя: ОСОБА_1