У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2016 року Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши в судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора щодо продовження строків тримання під вартою обвинуваченого:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення., передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, мотивуючи тим, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким. Крім того, ОСОБА_5 офіційно ніде не працює, тому може переховуватись від суду.

Захисник ОСОБА_4 зазначив, що, на його думку, на даний час відпала потреба в утриманні обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та просив звільнити останнього з-під варти, посилаючись на його стан здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свого захисника.

При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_5 міри запобіжного заходу суд виходив з наступного.

Згідно ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку, зокрема з дня застосування до обвинуваченого судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Пунктом 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Запобіжний захід до ОСОБА_5 застосований рішенням суду, тобто у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством України.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді тримання під вартою на даний час відпала.
При цьому, судом враховується той факт, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачає покарання на строк до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, не працює, раніше неодноразово судимий, а тому приходить до висновку про наявність обставин, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може ухилитись від суду, незаконно впливати на осіб, які підлягають виклику в судове засідання для допиту, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому обраний запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого йому в вину діяння, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя шляхом ухилення обвинуваченого від суду. Крім того, ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може не виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, є реальними та триваючими, вони виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який, альтернативні запобіжні заходи не забезпечать належний рівень гарантії належної процесуальної поведінки останнього.
Згідно ст. 21 Закону України "Про попереднє ув`язнення", адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.

Стосовно доводів сторони захисту щодо стану здоров`я обвинуваченого, суд приходить до висновку, що зовнішній вигляд обвинуваченого та надані відомості стороною захисту стосовно ненадання належної медичної допомоги обвинуваченому, вказують на можливе порушення вимог законодавства під час тримання під вартою обвинуваченого, а відтак враховуючи правову позицію, викладену в рішеннях ЄСПЛ «Кондратьєв проти України», «Муйсель проти Франції», згідно якої Суд зазначив, що національні органи влади не забезпечили заявникові належного медичного догляду, застосовуючи положення ч.6, 7, ст. 206 КПК України, вважає за необхідне зазначити, що обов`язок по збереженню здоров`я особи, яка перебуває під вартою в умовах слідчого ізолятору покладається на керівника слідчого ізолятору. Із цього випливає, що керівник слідчого ізолятору в силу своїх обов`язків, зобов`язаний забезпечити належне здійснення лікувально-профілактичних заходів відносно ОСОБА_5 .

В той же час, наявність хвороби у обвинуваченого не може бути підставою для зміни запобіжного заходу, за відсутності для цього підстав, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України.

Також суд, приймаючи рішення, враховує, що тримання під вартою відповідно до підпункту «c» пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності, що викладено у рішенні Європейського суду з прав людини, від 18 березня 2008 року, у справі «Ладент проти Польщі» (заява № 11036/03, пункт 55), а тому тримання обвинуваченого під вартою є необхідним для забезпечення його присутності в суді, та інші, менш суворі заходи, не є достатніми для досягнення цієї цілі.
Враховуючи норми кримінального процесуального закону та обставини вчинення інкримінованих обвинуваченим діянь та наслідки їх вчинення, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
З урахуванням наведеного та керуючись ст. 177, 178, 183, 331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 червня 2016 року, включно.
Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику та направити начальнику Київського СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області для забезпечення належного обстеження, консультування та лікування обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в медичних частинах СІЗО.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: