Справа № 183/2082/16
№ 1-кп/183/499/16
В И Р О К
іменем України
30 травня 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, із середньо-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :
03 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15 ОСОБА_4 було призвано на час мобілізації до Збройних Сил України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 68 від 18.03.2015 року ОСОБА_4 поступив у розпорядження командира військової частини, а наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 80 від 01.04.2015 року (по стройовій частині) ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду командира гармати 2 самохідно-артилерійського взводу 5 самохідно-артилерійської батареї 2 самохідно-артилерійського дивізіону. Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII в Україні з 20.01.2015 року діє особливий період.

Так, з 02 по 08 листопада 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у Дніпропетровському військовому шпиталі, військової частини НОМЕР_2 , 08 листопада 2015 року був виписаний з військового шпиталю та в цей же день повинен був прибути до військової частини НОМЕР_1 та приступити до виконання своїх службових обов`язків. Однак 08 листопада 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд та знаходився за межами військової частини до 15 листопада 2015 року включно.

В подальшому, з 20 по 25 листопада 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у Дніпропетровському військовому шпиталі, військової частини НОМЕР_2 , 25 листопада 2015 року був виписаний з військового шпиталю та в цей же день повинен був прибути до військової частини НОМЕР_1 та приступити до виконання своїх службових обов`язків. Однак 25 листопада 2015 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд та знаходився за межами військової частини до 30 листопада 2015 року включно.

Крім того, 07 січня 2016 року молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд та знаходився за межами військової частини до 20 січня 2016 року включно. 08 квітня 2016 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №21РС від 08.04.2016 року молодшого сержанта ОСОБА_4 було звільнено з військової служби в запас.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює. Показав, що хворіє на хронічний вірусний гепатит «С», на фоні хвороби та участі в бойових діях перебував у пригніченому психоемоційному стані. 08 та 25 листопада 2015 року після виписки з військового шпиталю не з`являвся до військової частини, оскільки їздив додому в АДРЕСА_1 лікуватися. Приблизно через тиждень самостійно повертався до військової частини. 07 січня 2016 року самовільно залишив військову частину через конфлікт з командирами військової частини, до військової частини повернувся самостійно 20.01.2016 року. У скоєному щиро розкаюється.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували. Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідків такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду. При цьому суд виходить з положень ст. 337 КПК України, яка передбачає, що судовий розгляд здійснюється лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Вина обвинуваченого підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, які досліджені судом за згодою сторін у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за місцем проходження військової служби характеризується негативно, раніше не судимий, на обліку у лікарів не перебуває, має на утриманні малолітню дитину 2009 року народження, є учасником бойових дій, хворіє на тяжку хронічну хворобу. Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України, оскільки підстав для застосування положень ст. 69 КК України суд не вбачає. Між тим, враховуючи особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, а також усі обставини у справі, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства у виді позбавленні волі, і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, що суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавленні волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення лише з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку видати обвинуваченому негайно після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1