Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/653/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.08.2016 м. Кропивницький

Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мартоноша Новомиргородського району Кіровоградської області, громадянина України, українця, одруженого, з повною середньою освітою, такого, який працює водієм ПГО АПТВ «Фірма-Ласка», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

Ухвалено залишити без розгляду цивільний позов, пред`явлений потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ПГО АПТВ «Фірма-Ласка» та ВАТ НАСК «Оранта».

Досудовим розслідуванням ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України: у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Як встановлено обвинуваченням, кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинене при наступних обставинах.

Приблизно о 10 годині 20 хвилин, 01 грудня 2012 року, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем ГАЗ - 5312, реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно з шляхового листа, який належить на правах власності TOB «Ласка», грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б, д) ПДР України, відповідно до яких: п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки руху водій повинен: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Зокрема, ОСОБА_8 , рухаючись по вул. Кірова в с. Могутнє Кіровоградського району Кіровоградської області, під час руху нехтуючи елементарними вимогами щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, проявив власну бездіяльність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, коли стежив за дорожньою обстановкою, не вірно відреагував на її зміну, яка виразилася у появі дитини дошкільного віку поблизу проїзної частини (біля правого краю проїзної частини щодо напрямку руху автомобіля) без нагляду дорослих, чим грубо порушив п. 1.7 ПДР України відповідно до якого «водії ... зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти…», проявивши особисту неуважність, не оцінив дорожню обстановку, як небезпечну для подальшого руху, при цьому порушуючи вимоги п. 12.3. ПДР України згідно з яким: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», не знизив швидкість керованого ним автомобіля до мінімально безпечної величини, щоб у разі початку руху дитини через проїзну частину та при застосуванні гальмування, міг зупинити автомобіль до лінії руху дитини, а навпаки не знижуючи швидкості продовжив рух далі.

Під час подальшого руху ОСОБА_8 виявив, що малолітній пішохід ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розпочала рух через проїзну частину справа наліво, щодо напрямку руху автомобіля ГАЗ -5312, реєстраційний номер НОМЕР_1 , однак через обрану невірну швидкість руху та проявлену безпечність не зміг зупинити керований транспортний засіб до лінії руху пішохода, унаслідок чого допустив на неї наїзд.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми черепа: садна лобу і скроні ліворуч, значної ділянки осадження в області лоба у зоні росту волосся з переходом на перенісся, спинку носа, кінчику носа, верхню та нижню губу і області обох щік, вираженого крововиливу в м`які тканини голови, перелому зводу та основи черепа, крововиливу під м`які мозкові оболонки, забої речовини головного мозку; закритої тупої травми органів грудної клітини, крововиливу у корні легень, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1394 від 21.12.2012 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції, дослідивши докази у кримінальному провадженні як: показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, документальні докази, пояснення експерта ОСОБА_14 , пояснення експерта ОСОБА_15 , пояснення експерта ОСОБА_16 , пояснення експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 прийшов до висновку про виправдання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу зазначеного кримінального правопорушення.

Умотивовуючи своє рішення, судом першої інстанції у вироку зазначено наступне.

У своїх висновках № 66/18 від 30.01.2013, проведеної Кіровоградським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, № 291 від 29.08.2013, проведеної НДЕКЦ УМВС України в Кіровоградській області, № 11206/11207/13-52 від 27.12.2013, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮУ, експерти доходять до висновку, що водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути зіткнення із потерпілою ОСОБА_13 ..

У висновку № 1983/1984-14 від 12.09.2014, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експерти, у зв`язку із наявними протиріччями у показах водія ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_20 , свідка ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_21 в частині розташування місця наїзду та темпу руху пішохода, які не можливо було усунути експертним шляхом, провели дослідження по чотирьом варіантам. Згідно із проведеного дослідження водій мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода за показами свідка ОСОБА_21 (варіанті № 4), за показами свідків ОСОБА_20 та потерпілої ОСОБА_10 (варіанти №2,3) визначити не можливо. За показами водія ОСОБА_8 (варіант №1) водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода.

Також судом першої інстанції враховано, що надаючи відповідь на питання, які поставлені слідчим, експерти користувалися даними, що здобуті в ході досудового розслідування, а саме слідчого експерименту із свідком ОСОБА_21 від 16.08.2013 (а.с.234-245 т.2), який був проведений за клопотанням потерпілих (а.с.34 т.4).

І відповідно на підставі цих вихідних даних зробили висновок, де у відповіді на третє питання зазначили, що показання свідка ОСОБА_21 в частині відстані від автомобіля ГАЗ до пішохода в момент виходу останньої з металевої хвіртки 10 ?11,3 м, відстань від автомобіля ГАЗ до пішохода в момент перебування останньої на правому узбіччі - 5?6?10,3 м та відстань від автомобіля ГАЗ до пішохода, в момент виходу останньої на проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля 6,7 м, з технічної точки зору позбавлені технічного смислу.

Отже, подальші розрахунки, які зроблені на підставі показів свідка ОСОБА_21 , носять ймовірний характер. Тому найточніше розвиток дорожньо-транспортної пригоди відобразив у своїх показанням водій ОСОБА_8 і його показання знайшли своє підтвердження у висновках експертів, які є належними та допустимими доказами.

Крім того, суд першої інстанції у виправдувальному вироку, пославшись на п. п. 1.3, 1.4, 4.14 ПДР, якими регламентовані обов`язки учасників дорожнього руху та встановлені заборони для пішоходів, зазначив, що водій автомобіля ОСОБА_8 при керування автомобілем повинен був розраховувати на виконання іншими учасниками дорожнього руху згаданих вимог Правил дорожнього руху (тобто, ОСОБА_13 ).

Виправдувальний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 оскаржений в апеляційному порядку прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представником потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвокатом ОСОБА_22 .

В апеляційних скаргах:
-прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

В обґрунтування своїх вимог наводить наступні доводи.

Судом першої інстанції, у порушення вимог ст. 374 КПК України, не мотивовано та не спростовано показання свідка ОСОБА_21 у частині руху малолітнього пішохода ОСОБА_13 , а також дані, встановлені під час проведених слідчих експериментів за її участі.

Більше того, судом не прийнято до уваги та, у порушення вимог ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, не надано оцінку вищевказаним показанням та матеріалам слідчих експериментів, а також висновку судової автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013 у частині того, що за заданими вихідними даними із показань свідка ОСОБА_21 дії водія ОСОБА_8 в даній дорожній обстановці регламентувалися вимогами п. 12.3 ПДР України, для виконання яких у останнього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

Виходячи з викладеного ОСОБА_8 , як переконаний прокурор, мав у своєму розпорядженні технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася, що фактично судом взагалі не прийнято до уваги та не відображено у судовому рішенні.

Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_8 , під час керування технічно справним автомобілем ГАЗ - 5312, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на невеликій швидкості, побачивши на дорозі потерпілу ОСОБА_13 , яка намагалася якнайшвидше перетнути дорогу в невстановленому місці, - зберігав об`єктивну можливість для обміркування ситуації і прийняття безпечного для пішохода рішення - зменшення швидкості і зупинки. Проте ОСОБА_8 , намагаючись уникнути ДТП прийняв заходи намагання об`їхати потерпілу, після чого почав застосовувати гальмування при цьому порушуючи вимоги пункту 12.3 ПДР, а саме ОСОБА_8 обрав невиправданий маневр (відвернув ліворуч), який і призвів до наїзду на потерпілу ОСОБА_13 яка рухалася у тому ж напрямку на смузі зустрічного руху. Внаслідок зазначених дій потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких загинула.

Отже, причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді смерті потерпілої ОСОБА_13 є невиправданий маневр, який був здійснений ОСОБА_8 у конкретній дорожній ситуації, і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок.

Особа, яка подала апеляційну скаргу переконана, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 , повністю узгоджується з обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення та підтверджується здобутими в ході досудового розслідування та перевіреними в судовому засіданні доказами, які суд оцінив однобічно, не взявши до уваги вимоги закону України про кримінальну відповідальність визначені ст. 286, вимоги п.п. 1.7 та 12.3 ПДР України, при цьому взагалі залишивши поза увагою правові висновки Верховного Суду України; і наведені обставини повністю узгоджуються з показаннями експертів автотехніків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_23 ОСОБА_17 , ОСОБА_19 допитаних в ході судового розгляду кримінального провадження.

Крім того, судом допущено неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, а саме посилаючись у вироку на твердження про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України суд не врахував, що об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого статтею 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, смерті); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Виходячи з об`єктивної сторони складу інкримінованого ОСОБА_8 кримінального

правопорушення слід зробити висновок, що останній являючись суб`єктом даного кримінального правопорушення допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б,д), 1.7 та 12.3 ПДР України, вчинивши таким чином, суспільно небезпечне діяння, наслідки порушення ПДР України виразилися у застосуванні невірних навичок керування в результаті, яких відбувся наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_13 в наслідок чого остання померла.

Саме те, що на час початку руху малолітньої ОСОБА_13 з-права на ліво щодо напрямку руху керованого ОСОБА_8 транспортного засобу, останній замість застосування гальмування не змінюючи напрямку руху, застосував невірні, у даній дорожній обстановці, навики керування та прийнявши в ліво по напрямку руху малолітнього пішохода, після чого, почав застосовувати гальмування таким чином порушуючи вимоги п. 12.3 ПДР України, що в даному конкретному випадку і перебуває у причинно-наслідковому зв`язку за наслідками у вигляді смерті малолітньої.

Більше того, під час судового розгляду кримінального провадження суд у порушення вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 352 КПК України під час допиту 19.03.2015 свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 не попередженні про кримінальну відповідальність та не приведені до присяги;

-представник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; цивільний позов, пред`явлений потерпілими задовольнити у повному обсязі.

Апеляційні вимоги умотивовує такими доводами.

Зазначає, що судом першої інстанції не об`єктивно та неповно викладено судом у вироку ряд суттєвих фактичних обставин справи, які були ретельно досліджені в суді, не враховано судом об`єктивних обставин з показань потерпілих і ряду свідків, ігноровано доводи потерпілих та прямого очевидця події - свідка ОСОБА_21 щодо суттєвих обставин кримінального провадження, не враховано суттєвих положень висновків комісійних експертиз, проведених експертами Київського та Дніпропетровського НДІСЕ за обставинами ДТП, і які, на думку потерпілої сторони, прямо вказують на невідповідність дій водія ОСОБА_8 в обставинах цієї події, наявність технічної можливості уникнути наїзду на пішохода - малолітню ОСОБА_13 , та знаходження цих невідповідностей у причинному зв`язку із скоєнням даної ДТП.

Судом першої інстанції безпідставно надано перевагу та покладено в основу вироку показання ОСОБА_8 , ці показання критично не оцінені, залишено поза увагою, що вони суперечать та спростовуються іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема, як: показаннями самих потерпілих - ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , письмовими документами - протоколами огляду місця події від 01.12.2012 року та додаткового огляду від 03.07.2013 року з відповідними схемами та іншими додатками (в яких зафіксована слідова інформація, кінцеве положення автомобіля ГАЗ на лівому узбіччі, параметри видимості для водія елементів дороги, перешкод тощо).

Як вказує представник потерпілих, об`єктивні обставини невідповідності дій водія нормам ПДР в обстановці ДТП, також підтверджуються і висновками експертиз - у висновку комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1983/1984-14 від 12.09.2014р. (Дніпропетровський НДІСЕ) при дослідженні та наданні відповіді на питання 22 та 25 (аркуші 38-41, 43, 51-52 висновку) експертами, зокрема зазначено: «Водій ОСОБА_26 застосував гальмування та маневр ліворуч. Згідно вимог п. 12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Правилами дорожнього руху не регламентовано виконувати об`їзд при виникненні небезпеки для руху. Згідно показів водія ОСОБА_8 , заданих експертам постановою слідчого слідує: «коли він ( ОСОБА_8 ) її (дитину) помітив, то відразу прийняв лівіше та натиснув на педаль гальмування, застосувавши екстрене гальмування».

Таким чином, першим заходом, яке вжив водій ОСОБА_8 , було маневрування ліворуч, що не відповідає вимогам п. 12.3 ПДР. Враховуючи розташування місця наїзду, характер та спрямованість утворення слідів гальмування автомобіля ГАЗ, з технічної точки зору, водій ОСОБА_26 застосував маневр вліво до наїзду на пішохода.

Неповно у вироку суду від 20.05.2016 року викладені показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які мають суттєве значення, зокрема про неврахування слідчим їх зауважень та зауважень свідка ОСОБА_21 щодо дійсного місця наїзду, яке розташоване на лівій смузі дороги та інших обґрунтованих зауважень щодо об`єктивних обставин події, неврахування і ненадання під час досудового розслідування усіх об`єктивних даних для проведення автотехнічних експертиз та упередженість слідчих при прийнятті процесуальних рішень за вказаним кримінальним провадженням, тощо.

Також неповно, необ`єктивно та упереджено у вироку суду першої інстанції наведені показання свідка ОСОБА_21 - прямого очевидця, яка 01.12.2012 року особисто і безпосередньо спостерігала обставини ДТП.

Так, 25 лютого 2015 року, надаючи показання в суді першої інстанції, свідок ОСОБА_21 вказала про те, що слідчому ОСОБА_27 вона особисто не вказувала про таке місце наїзду, яке було ним зафіксовано в протоколі, оскільки цей слідчий про місце наїзду в неї не запитував та слідчим ОСОБА_27 це місце було зафіксовано на свій розсуд, з чим вона не погоджувалась та цю незгоду вона виказала ОСОБА_27 , однак ці зауваження та її незгода, слідчим до протоколу занесені не були.

В подальшому при проведенні слідчих дій іншим слідчим ОСОБА_28 , вона особисто вказувала слідчому про місце наїзду, яке фіксувалось в протоколах саме з її слів, а тому місце наїзду та інші обставини, на які вона вказувала раніше, по-різному відображені в цих протоколах. Також свідок ОСОБА_21 в суді наполягала, що правильно її покази зафіксовані іншим слідчим, тобто ОСОБА_28 , оскільки із даними, зафіксованими слідчим ОСОБА_27 вона була незгодна.

Крім того, судом першої інстанції залишено без повної, всебічної і об`єктивної оцінки та поза увагою також ті обставини, зазначені свідком ОСОБА_21 в суді, - щодо моменту появи загиблої дитини в пройомі хвіртки, зупинки на узбіччі, при яких вже в цій обстановці, водій ОСОБА_8 мав об`єктивну можливість та повинен був виявити дитину, а також подальшого характеру і темпу руху пішохода через проїзну частину, що також об`єктивно підтверджуються іншими письмовими доказами - процесуальними документами та висновками двох комісійних експертиз, зокрема, комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013р. Київського НДІСЕ та комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1983/1984-14 від 12.09.2014р. (Дніпропетровський НДІСЕ).

Потерпіла сторона переконана, зважаючи на сукупність зібраних доказів по справі, що в умовах зазначеної ДТП та в обстановці, яка склалася безпосередньо перед подією (об`єктивні дані щодо видимості для водія, зокрема, ОСОБА_13 на правому узбіччі - 700 метрів, в пройомі хвіртки понад 190 метрів, ясної сухої погоди, хорошого стану дорожнього покриття, відсутності будь-яких перешкод для руху вантажного автомобіля) - , водій мав об`єктиву можливість та повинен був своєчасно виявити виникнення небезпеки для руху водієві - малолітньої дитини (пішохода).

Особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що саме ці об`єктиві обставини щодо виникнення небезпеки для руху водієві та його об`єктивної можливості виявити цю небезпеку, суд першої інстанції повинен був врахувати при оцінці обстановки та наданні критичної оцінки дій водія в умовах зазначеної ДТП.

Також, потерпіла сторона в апеляційній скарзі вказує, що поза увагою суду також залишені доводи потерпілої сторони про зміст показань та їх суперечності об`єктивним обставинам ДТП свідка ОСОБА_20 , яка є зацікавленою особою, оскільки тривалий час є знайомою та співробітницею водія ОСОБА_8 .

І крім означеного, представник потерпілих та потерпілі переконані, що необ`єктивним є й наведення у вироку суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_29 , яка є донькою ОСОБА_8 , а тому є зацікавленою особою, яка, попри заперечення потерпілих, упереджено вказувала в суді про те, що при зустрічі 10 грудня 2012 року «потерпілі говорили їй про те, що нібито вони самі винуваті в події, оскільки всі були заняті своїми справами, а дитина була сама по собі», що категорично заперечувалось потерпілими і судом це не було належним чином критично оцінено, а тільки упереджено враховано.

Поряд із зазначеним, не в повному обсязі судом першої інстанції враховані та вибірково (поверхово та частково) зазначені, а тому не об`єктивно і однобічно у вироку суду наведені висновки судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013р. Київського НДІСЕ та надані на роз`яснення цього висновку шляхом відео-конференції показання експертів Київського НДІСЕ - ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Невірним, тобто не об`єктивним та упередженим зазначення у вироку суду від 20.05.2016 року щодо висновку судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013р. Київського НДІСЕ про його нібито однозначність (категоричність) щодо відсутності у водія ОСОБА_8 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, яка упереджено покладена у вирок.

Також, суд першої інстанції у вироку зазначив про те, що згідно висновків експертиз № 66/18 від 30.01.2013 року (Кіровоградське відділення Одеського НДІСЕ), № 291 від 29.08.2013 року (НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області), № 11206/11207/13-52 від 27.12.2013 року (Київський НДІСЕ) експерти дійшли висновку, що водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути зіткнення із пішоходом ОСОБА_13 , що потерпілою стороною заперечується наступним.

Саме на підставі висновків двох експертиз (№ 66/18 від 30.01.2013 року, № 291 від 29.08.2013 року), які були одноособово виконані кожним з експертів, слідчими приймалися не обґрунтовані та незаконні рішення про закриття кримінального провадження від 06 лютого 2013 року та від 30 серпня 2013 року, які були скасовані судом та органами прокуратури.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишені такі суттєві обставини, що при проведенні вказаних двох судових експертиз слідчими були завдані не всі об`єктивні дані щодо обставин ДТП та експертами ОСОБА_14 та ОСОБА_19 не були використані додаткові дані, здобуті при додаткових слідчих діях, які проводились вже після складання цих висновків та були предметом дослідження комісійних експертиз в умовах Київського та Дніпропетровського НДІСЕ (зокрема покази очевидця - свідка ОСОБА_21 від 07.06.13р., 16.08.13р., 21.03.14р.).

А тому висновки експертиз № 66/18 від 30.01.2013 року, № 291 від 29.08.2013 року, які є неповними та такими, що суттєво суперечать висновкам комісійних експертиз № 11206/11207/13-52 від 27.12.2013 року та № 1983/1984-14 від 12.09.2014р., не повинні були бути беззаперечно покладені у вирок у наслідок їх неповноти та наявності суттєвих протиріч висновкам інших комісійних експертиз.

До того ж, окрім вже наведеного, особою, яка подає апеляційну скаргу, зауважено на те, що судом першої інстанції навмисно звужений зміст показань, наданих суду в якості свідка експертом - завідувачем відділу судово-автотехнічних та транспортно-трасологічних досліджень, лабораторії судових інженерно-технічних досліджень Дніпропетровського НДІСЕ - ОСОБА_16 .

Тож, - під час допиту в суді ОСОБА_16 , окрім того, що підтвердив у повному обсязі висновки комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1983/1984-14 від 12.09.2014р., також пояснив їх відмінності у порівнянні з іншими наявними висновками судових автотехнічних експертиз, звернув увагу суду на певну (явну) неповноту висновків попередніх автотехнічних експертиз: № 66/18 від 31.01.2013 року Кіровоградського відділення Одеського НДІСЕ, № 291 від 29.08.2013 року НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області, №11206/11207/13-52 від 27.12.2013р. Київського НДІСЕ - зокрема, із невикористанням експертами усіх (в тому числі інших) даних досудового розслідування, пов`язаних із здобуттям цих даних під час проведення додаткових слідчих дій вже після завершення вищенаведених експертиз, а також навів свої фахові міркування з приводу обставин цієї ДТП, - які судом не тільки не були враховані, а навіть взагалі не були зазначені у вироку.

Потерпіла сторона вважає та вказує на це в поданій апеляційній скарзі, - на суттєві порушення судом першої інстанції норм ст. ст. 84-87, 89 КПК України, а саме - зафіксовані у вироку обставини, щодо визнання судом першої інстанції належними та допустимими доказами протоколи слідчих експериментів із свідками ОСОБА_21 , ОСОБА_8 та ОСОБА_20 від 10 січня 2013 року.

Судом також залишено поза увагою та не враховано доводи потерпілої сторони з цього приводу, що здійснені в січні 2013 року слідчі експерименти зі свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 проведені не об`єктивно, упереджено, з грубими порушенням норм КПК України, та містять суттєві протиріччя з іншими матеріалами кримінального провадження (доказами) щодо об`єктивних обставин ДТП.

До того ж, представник потерпілої сторони вказує й на те, що, судом першої інстанції, зазначаючи у вироку від 20.05.2016 року про вимоги п. 1.3, 1.4 Правил дорожнього руху України щодо обов`язку учасників дорожнього руху, - вказано про те, що ОСОБА_8 повинен був розраховувати на виконання іншими учасниками дорожнього руху наведених вимог ПДР.

Однак, такий висновок суду є поверховим, необ`єктивним та помилковим, оскільки наведений лише з формальних підстав, тобто без урахування особливостей віку малолітньої дитини ОСОБА_13 , як учасника дорожнього руху, в обставинах зазначеної ДТП ( ОСОБА_13 було тільки 5 повних років).

Таким чином, судом першої інстанції дослідженим по справі доказам дана неправильна оцінка, оскільки докази розглядалися не в їх сукупності, а відокремлено і розірвано один від одного, з вибірковим та розрізненим підходом, оцінювалися не з точки зору об`єктивності та їх взаємозв`язку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, думку представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_30 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_30 , які підтримали в повному обсязі вимоги апеляційної скарги представника потерпілих, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; цивільний позов, пред`явлений потерпілими задовольнити у повному обсязі, міркування сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах адвоката ОСОБА_7 , котрі заперечили задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення та потерпілої сторони, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, представника цивільного позивача, котра заперечила задоволення апеляційних скарг та не заперечила залишення оскаржуваного вироку без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Підстави для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції регламентовані ст. 409 КПК України, зокрема, ними є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
По причині скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, - суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України, не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

У відповідності до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог Кримінального процесуального кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Статтею 94 Кримінального процесуального кодексу України вимагається: слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону України судом першої інстанції порушено.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, судом першої інстанції перелічено докази, які здобуті в ході кримінального провадження, - в судовому рішенні відтворені показання потерпілих та свідків, пояснення експертів, надані суду під час судового розгляду, перелічені документальні докази у кримінальному провадженні із відтворенням тексту за їх змістом (аркуші провадження 185-203 тому 5 матеріалів провадження).
Разом із тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки кожному із наведених доказів, а також і з точки зору їх взаємодії у сукупності, не вказано, що саме доводить або спростовує той чи інший доказ, чому судом береться до уваги та покладається в основу вироку одні докази, а чому - не беруться до уваги інші докази; не зазначено, чому в основу вироку деякі докази судом покладаються фрагментарно (зокрема, висновки судових експертиз), - тобто, з яких підстав суд бере до уваги такі докази вибірково, і як таке рішення співвідноситься із рядом інших доказів у провадженні.
Не можна не звернути увагу, що при переліченні судом здобутих доказів у кримінальному провадженні та відтворенні їх змісту на майже двадцяти аркушах, аналіз цих доказів та мотивування прийнятого судом рішення міститься на одному аркуші вироку, що, враховуючи навіть кількісний обсяг доказів, вочевидь, свідчить про неналежну та неповну юридичну оцінку усіх доказів судом першої інстанції, та неналежне і недостатнє умотивування ухваленого вироку.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції не враховано належно сукупно всіх об`єктивних обставин справи з показань потерпілих і ряду свідків, не враховано доводи прямого очевидця події - свідка ОСОБА_21 щодо суттєвих обставин кримінального провадження, не повною мірою враховано суттєвих положень висновків комісійних експертиз, проведених експертами Київського та Дніпропетровського НДІСЕ за обставинами ДТП про наявність технічної можливості уникнути наїзду на пішохода - малолітню ОСОБА_13 , та можливого знаходження цих невідповідностей у причинному зв`язку із скоєнням даної ДТП.

Суд першої інстанції в основу ухваленого судового рішення, фактично, поклав показання обвинуваченого ОСОБА_8 та фрагментарно висновки судових експертиз № 66/18 від 30.01.2013 року, № 291 від 29.08.2013 року, № 11206/11207/13-52 від 27.12.2013 року.

Проте, слід зазначити, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 не оцінені у сукупності із іншими доказами, зокрема, як: показаннями потерпілих - ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_21 .

Крім того, судом не надано оцінки (взагалі не зазначено в оскаржуваному вироку, не спростовано і не підтверджено судом) щодо обставин невідповідності дій водія нормам ПДР в обстановці ДТП (а саме вимогам п. 12.3 ПДР), про що йшлося та що встановлено висновками судових експертиз у кримінальному провадженні, зокрема, комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1983/1984-14 від 12.09.2014р., висновками двох комісійних експертиз, - комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013р. та комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1983/1984-14 від 12.09.2014р.

До того ж, є слушними й доводи апеляційної скарги представника потерпілих про те, що судом першої інстанції залишено без повної, всебічної і об`єктивної оцінки та дослідження й обставини щодо моменту появи потерпілої ОСОБА_13 біля хвіртки хвіртки, зупинки на узбіччі, подальшого характеру і темпу руху через проїзну частину, проте вказані обставини щодо виникнення небезпеки для руху водієві та його об`єктивної можливості виявити цю небезпеку, - є суттєвими при оцінці обстановки та наданні критичної оцінки дій водія в умовах зазначеної ДТП.

Також, слід зауважити, що у конкретному випадку учасником ДТП є малолітня дитина, а тому визначення моменту виникнення небезпеки для руху залежить, в тому числі й від врахування всебічної оцінки дій малолітньої потерпілої перед пригодою, врахування обстановки, яка склалася перед ДТП.

Крім означеного, слід вказати про цілковиту безпідставність, у даному випадку, посилань суду першої інстанції у вироку на п. п. 1.3, 1.4, 4.14 ПДР, якими регламентовані обов`язки учасників дорожнього руху, та якими встановлено обов`язки та заборони на пішоходів, зокрема: учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила; пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину.

По-перше, ПДР України (п. 1.7) саме водії зобов`язуються бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти.

По-друге, потерпіла ОСОБА_13 є малолітньою особою, - дитиною, яка в силу вікових особливостей не може об`єктивно оцінювати дорожню ситуацію, виниклу небезпеку, приймати належні рішення при виниклій небезпечній ситуації.

Враховуючи наведене, досить дивним є висновок суду про те, що водій мав право розраховувати на те, що малолітня потерпіла ОСОБА_13 , якій на момент ДТП було повних п`ять років, знає та неухильно виконує вимоги ПДР України, в тому числі п. 4.14 ПДР.

Окрім означеного, заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги представника потерпілих про те, що: є не об`єктивним та упередженим зазначення у вироку суду щодо висновку судової комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №11206/11207/13-52 від 27.12.2013 року Київського НДІСЕ про його нібито однозначність (категоричність) щодо відсутності у водія ОСОБА_8 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, яка покладена у вирок; зазначення про те, що згідно висновків експертиз № 66/18 від 30.01.2013 року (Кіровоградське відділення Одеського НДІСЕ), № 291 від 29.08.2013 року (НДЕКЦ при УМВС України в Кіровоградській області), № 11206/11207/13-52 від 27.12.2013 року (Київський НДІСЕ) експерти дійшли висновку, що водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути зіткнення із пішоходом ОСОБА_13 , беручи до уваги той факт, що на підставі висновків двох експертиз № 66/18 від 30.01.2013 року, № 291 від 29.08.2013 року, які були одноособово виконані кожним з експертів, слідчими приймалися не обґрунтовані та незаконні рішення про закриття кримінального провадження від 06 лютого 2013 року та від 30 серпня 2013 року, які були скасовані судом та органами прокуратури.

Наведені вище обставини свідчать про допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неповноту та однобічність судового слідства, а відтак це є беззаперечною підставою до скасування оскаржуваного вироку суду.

До того ж, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначається, зокрема, рішення щодо процесуальних витрат.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, у даному провадженні маються процесуальні витрати на залучення експертів у загальному розмірі 19 443 гривень 52 копійки.

Рішення щодо вказаних процесуальних витрат судом першої інстанції при ухваленні вироку не прийняте, що також є порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує на некоректність зазначення в мотивувальній частині оскаржуваного вироку судом першої інстанції наступного: «У зв`язку із тим, що не доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів, …» (шостий повно викладений абзац аркушу провадження 204, вирок, том 5 матеріалів кримінального провадження).

При цьому, ОСОБА_8 судом виправданий у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (резолютивна частина вироку).

Означені підстави до ухвалення виправдувального вироку є різними правовими підставами, за яких може бути ухвалено виправдувальний вирок, і передбачені різними нормами закону, - п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України та п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України відповідно.

Зазначене свідчить про невідповідність мотивувальної частини вироку резолютивній, що є неприпустимим.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції та призначенням нового судового розгляду даного кримінального провадженні в суді першої інстанції, під час якого слід взяти до уваги підстави, за яких скасовано наразі оскаржуване судове рішення, доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення та апеляційній скарзі потерпілих і їх представника, об`єктивно та повно дослідити всі докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, надавши їм належну юридичну оцінку та належно умотивувавши прийняте судом рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року стосовно ОСОБА_8 , скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 у Кіровоградському районному суді Кіровоградської області.

Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 .

Відповідає оригіналу:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2