Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/7387/15-к
Провадження № 1-кп/490/236/2016
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 січня 2016 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, є вірменином, громадянином України, здобув середню освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засуджувався:

-5 березня 2015 року Корабельним районним судом міста Миколаєва за статтею 198 Кримінального Кодексу України до 1 року позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального Кодексу України був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у республіці Азербайджан, є азербайджанцем, громадянином Республіки Азербайджан, закінчив 3 класи, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, є безробітним, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , є таким, який не має судимостей,

та

ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Любоіванівка Арбузинського району Миколаївської області, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, працює на кондитерській фабриці, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше засуджувався:

-31 липня 2014 року Центральним районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 190, частиною 2 статті 289 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального Кодексу України був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 2 роки,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним
ОСОБА_6 , будучи раніше засудженим за протиправне заволодіння чужим майном, та ОСОБА_4 , будучи раніше засуджений за умисний злочин проти власності - за попередньою змовою поміж собою та з ОСОБА_5 вчинили новий злочин проти власності за таких обставин.

15 серпня 2015 року (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_4 проводив час у парку імені Петровського в районі павільйону "Сандора".

Тим часом там же проводив час ОСОБА_10 .

Під час цього, між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 через формальний привід виник конфлікт, під час якого ОСОБА_4 наніс ОСОБА_10 не менше одного удару, після чого конфлікт припинився.

Після того, ОСОБА_4 зустрівся зі своїми знайомими ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , та вони досягли домовленості щодо того, щоб, скориставшись обставинами вказаного конфлікту, заволодіти майном ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій спільний намір, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 15 серпня 2015 року близько 03:00 години підійшли до ОСОБА_10 на алеї парку імені Петровського, що прокладена від Центрального входу до парку, та почали провокувати його на продовження згаданого конфлікту.

ОСОБА_10 , який у той період перебував у нетверезому стані, зажадав з`ясувати стосунки з особою, яка його вдарила раніше.

У відповідь на це, реалізуючи спільний з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 намір, направлений на заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_6 , вказав ОСОБА_10 , ніби ця особа пішла праворуч від алеї, що прокладена від центрального входу в парк.

Коли ОСОБА_10 подався у згаданому напрямку, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наздогнали його, та вони разом, реалізуючи спільний намір, направлений на заволодіння майном потерпілого, нанесли потерпілому тілесні ушкодження руками та ногами в різні ділянки тіла та кінцівок, внаслідок чого ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в області правого стегна, правого плеча, саден в області лівого колінного суглоба, що утворились від дій тупих твердих предметів, що відповідно до висновку судово-медичного експерта № 1305 від 28 серпня 2015 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Під час нанесення ударів, реалізуючи спільний намір на заволодіння майном ОСОБА_10 :

-ОСОБА_4 витяг з його кишені мобільний телефон марки "НТС" вартістю 2975,1 грн.,

-ОСОБА_6 заволодів гаманцем потерпілого, що не становить для потерпілого матеріальної цінності, у якому знаходились грошові кошти в сумі 5 грн.

Після цього, з місця вчинення злочину ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зникли; ОСОБА_4 залишив собі мобільний телефон потерпілого, пообіцявши його продати, а кошти від його продажу розподілити між ним, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 залишив собі гаманець, віддавши з його 5 грн. ОСОБА_5 на проїзд.

Позиції сторін.
Під час судового розгляду справи прокурор вважала вину обвинувачених доведеною, їх дії - кваліфікованими вірно, та просила призначити обвинуваченим покарання у межах санкцій частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.
Обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину у вчиненні злочину за вказаних вище обставин визнав частково.
Він підтвердив, що дійсно вночі 15 серпня 2015 року між ним та потерпілим виник конфлікт, бо потерпілий некоректно висловився на адресу його / ОСОБА_4 / мами. Під час цього конфлікту він вдарив ОСОБА_10 один раз, після чого конфлікт був зупинений.
В подальшому він розповів про цей конфлікт ОСОБА_14 .
Проте обвинувачений вказував, що він та ОСОБА_15 вирішили перестріти потерпілого, оскільки вказаний конфлікт, як на його / ОСОБА_4 / думку не був завершеним, та вони вирішили остаточно з`ясувати стосунки, але не через те, що вони дійшли згоди заволодіти майном потерпілого.
Як вказував далі обвинувачений ОСОБА_4 , саме бажаючи завершити з`ясування стосунків, але не маючи намір на заволодіння майном, він та ОСОБА_6 потерпілого зупинили, але той, перебуваючи у нетверезому стані, поводився неадекватно. Тоді ОСОБА_6 спрямував його вбік від центральної алеї парку, та, коли потерпілий туди побіг, вони з ОСОБА_6 його наздогнали, та ОСОБА_15 вдарив потерпілого.
Під час цих подій з кишені в ОСОБА_10 випав телефон та, у той час, коли потерпілий закрив очі та захищався від ударів, він / ОСОБА_4 / дійсно підняв цей телефон з тим, щоб його привласнити. При цьому він збирався його продати та - за власної волі - поділитись грішми від його продажу з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Захисник ОСОБА_7 під час судового розгляду справи вважала покази її підзахисного ОСОБА_4 достовірними та такими, що підтверджуються наявними у справі доказами та відповідають дійсності.
Спираючись на викладені ОСОБА_4 обставини, вона просила перекваліфікувати його дії, визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального Кодексу України, та призначити йому покарання в межах цієї норми у вигляді арешту.

Обвинувачений ОСОБА_5 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину у вчиненні злочину не визнав.
Він пояснював, що про обставини конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 дізнався потім, цього конфлікту не бачив, участі у йому не брав. Також не брав він участі й у конфлікті, який після того виник між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 - з одного боку, та ОСОБА_10 - з іншого.
Дійсно після закінчення цього конфлікту він попросив в ОСОБА_16 гроші на проїзд, оскільки знав, що той працює та завжди має при собі гроші, та той дав йому з гаманця 5 грн. на проїзд. Згодом з`ясувалось, що той гаманець та виявлені у йому гроші були попередньо викрадені в ОСОБА_10 , але на час розвитку подій про таке він / ОСОБА_5 / не знав.
Захисник ОСОБА_8 під час судового розгляду справи вважав покази його підзахисного ОСОБА_5 достовірними та такими, що підтверджуються наявними у справі доказами та відповідають дійсності.
Спираючись на викладені ОСОБА_5 обставини, він просив його виправдати.
Обвинувачений ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину у вчиненні злочину визнав частково.
Він підтвердив, що дізнався від ОСОБА_17 про конфлікт того із ОСОБА_10 .
Проте далі ОСОБА_6 вказував, що ОСОБА_18 та він вирішили перестріти потерпілого, оскільки вказаний конфлікт, на думку ОСОБА_19 , не був завершеним, та вони вирішили остаточно з`ясувати стосунки, але не через те, що вони дійшли згоди заволодіти майном потерпілого.
Як вказував далі обвинувачений ОСОБА_6 , саме бажаючи завершити з`ясування стосунків, але не маючи намір на заволодіння майном, він та ОСОБА_4 потерпілого зупинили, але той, перебуваючи у нетверезому стані, поводився неадекватно. Тоді він / ОСОБА_6 / спрямував його вбік від центральної алеї парку, та, коли потерпілий туди побіг, вони з ОСОБА_20 подались за ним, щоб заспокоїти потерпілого.
Коли він наздогнав потерпілого та спробував зупинити його, той почав "кидатись", та він / ОСОБА_6 / змушений був його вдарити.
Під час цих подій він бачив, що з кишені в ОСОБА_10 випав телефон та ОСОБА_4 його забрав. Він же / ОСОБА_6 / підняв гаманець, який також випав в потерпілого.
В подальшому він запропонував ОСОБА_21 поділитись грішми від продажу телефону, адже вони фактично вдвох "отжали" телефон, та ОСОБА_4 на таке погодився.
Після того до його підійшов ОСОБА_5 , який участі у цих подіях не брав, та попросив гроші на проїзд. Він / ОСОБА_22 / витяг з викраденого в ОСОБА_10 гаманця належні потерпілому 5 грн., та віддав їх ОСОБА_5 .
Захисник ОСОБА_9 під час судового розгляду справи вважав покази його підзахисного ОСОБА_6 достовірними та такими, що підтверджуються наявними у справі доказами та відповідають дійсності.
Спираючись на викладені ОСОБА_6 обставини, він просив виключити з пред`явленого йому обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину "за попередньою змовою групою осіб", а за такого - перекваліфікувати його дії на частину 1 статті 186 Кримінального Кодексу України, та призначити йому покарання в межах цієї норми.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин
Незважаючи на позицію обвинувачених, їх вина у вчиненні злочину за встановлених судом обставин підтверджується наступними зібраними у справі та дослідженими судом доказами.
І......Факт виникнення 15 серпня 2015 року конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 з формального приводу ніким не заперечується та підтверджується показами потерпілого та обвинувачених, які у цій частині узгоджуються поміж собою.
Ці ж докази свідчать, що, окрім ОСОБА_4 , інші обвинувачені у цьому конфлікті участі не брали.
ІІ......Той факт, що 15 серпня 2015 року біля 03:00 години між ОСОБА_4 та іншими особами - з одного боку, та ОСОБА_10 - з іншого, за ініціативою обвинувачених знов виник конфлікт /надалі - другий конфлікт/, також ніким не заперечується та підтверджується показами потерпілого та обвинувачених, які у цій частині узгоджуються поміж собою.
ІІІ......Так саме підтверджується потерпілим та не заперечується обвинуваченими той факт, що під час другого конфлікту в потерпілого були протиправно вилучені мобільний телефон марки "НТС" та гаманець, у якому знаходились 5 грн.
З протоколу огляду предмету - мобільного телефону - від 21 серпня 2015 року вбачається, що викрадений предмет є стандартним мобільним телефоном "HTC" моделі "Desire 601 Dual SIM" з темним екраном та корпусом білого кольору.

Вартість викраденого мобільного телефону підтверджується залученим до матеріалів справи чеком з магазину "COMFY" від 24 вересня 2014 року, згідно з яким становить 2.975 грн.10 грн..

Ця вартість викраденого майна ніким не заперечується.

З протоколу огляду предмету - гаманця - від 21 серпня 2015 року - вбачається, що викрадений гаманець є стандартним гаманцем фірми "Kochi" чорного кольору, який по контуру обшитий ниткою коричневого кольору.

З показів обвинувачених та потерпілого, які в цій частині узгоджуються поміж собою, вбачається, що на момент викрадення у цьому гаманці було 5 грн.

Ця обставина ніким не заперечується.

ІV......Про обставини вилучення цього майна свідчить наступне.

1. Потерпілий під час судового розгляду зазначав, що під час другого конфлікту ОСОБА_6 відіслав його у бік кущів, де обвинувачені й вилучили в його майно.

Ці покази потерпілого самі по собі є послідовними та внутрішньо не суперечливими.

Вони підтверджуються низькою досліджених судом доказів.

Так, з показів обвинувачених, які в цій частині узгоджуються з показами потерпілого, відомо, що до цього місця потерпілий був направлений саме обвинуваченим ОСОБА_6 .

З протоколів проведення слідчого експерименту від 27 серпня 2015 року за участі обвинувачених ОСОБА_4 /у період часу з 10:05 до 11:15/, ОСОБА_5 /у період часу з 12:35 до 13:50/ та ОСОБА_6 /у період часу з 15:10 до 16:15/ вбачається що місце, куди був направлений потерпілий після другої зустрічі з обвинуваченими розташоване праворуч від алеї, що прокладена від центрального входу в парк, у його дальньому від центрального входу кінці, в районі густих кущів та дерев та не є освітленим.

В цій частині данні слідчих експериментів обвинувачені під час судового розгляду кримінального провадження підтвердили.

Доказів же на спростування наведених вище показів потерпілого суду не надано.

2. Потерпілий під час судового розгляду зазначав, що під час другого конфлікту у місці, куди його скерував ОСОБА_6 , обвинувачені збили його з ніг та наносили йому неодноразові удари.

Ці покази потерпілого самі по собі є послідовними та внутрішньо не суперечливими.

Вони підтверджуються низькою досліджених судом доказів.

Так, з висновку судово-медичного експерта № 1305 від 28 серпня 2015 року вбачається, що в ОСОБА_10 внаслідок подій, що мали місце 15 серпня 2015 року, утворились тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в області правого стегна, правого плеча, саден в області лівого колінного суглоба, що утворились внаслідок дій тупих твердих предметів.

Експертом також зазначено, що ці тілесні ушкодження є характерними для боротьби та самооборони, частково могли утворитись внаслідок падіння з положення стоячи на плоскість внаслідок надання тілу прискорення.

Частково заперечуючи достовірність цих показів потерпілого, обвинувачені зазначають, ніби потерпілому був нанесений лише один удар ( ОСОБА_6 )

Разом із цим, продовжуючи опис цих подій, ті ж обвинувачені одночасно стверджують, що під час подій, що ними описуються, потерпілий лежав на землі та закривав обличчя від ударів руками.

Покази обвинувачених в цій частині суд оцінює наступним чином.

Перш за все суд відзначає, що покази обвинувачених в частині опису цих подій є внутрішньо суперечливими, адже посилання про те, що потерпілий закривав обличчя від ударів руками вочевидь не узгоджується із версією про ніби нанесення потерпілому одного удару.

При цьому:

-твердження обвинувачених, ніби потерпілому був нанесений лише один удар, поза розумним сумнівом спростовуються згаданим вище висновком судово-медичного експерта, з якого вочевидь вбачається, що потерпілому було нанесено більше одного удару.

-твердження обвинувачених про те, що потерпілий закривав обличчя від ударів узгоджується з показами потерпілого, які в свою чергу, як вказано вище, підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та висновком експерта.

Наведене дає змогу визнати покази обвинувачених в тій частині, що потерпілий закривав обличчя від ударів руками достовірними та покласти їх у підґрунтя судового рішення. За такого суд констатує, що самі обвинувачені частково визнали достовірність показів потерпілого у цій частині.

Що ж стосується показів обвинувачених, ніби потерпілому був нанесений лише один удар, то їх суд вважає недостовірними, як такі, що суперечать іншим доказам у справі, через що не може покласти у підґрунтя судового рішення.

Інших доказів на спростування свідчень потерпілого в частині, що аналізується, суду не надано.

3. Суд також відзначає, що сам же по собі факт надання обвинуваченими таких показів свідчить про те, що під час судового розгляду вони обрали позицію, спрямовану на приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого зменшити ступінь відповідальності.

4. Потерпілий під час судового розгляду зазначав, що під час другого конфлікту удари йому наносили усі три обвинувачені - ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ці покази потерпілого самі по собі є послідовними та внутрішньо не суперечливими.

Вони також підтверджуються низькою досліджених судом доказів.

Так, твердження потерпілого про те, що удари йому наносив ОСОБА_6 , обвинуваченими підтверджуються.

Що стосується ОСОБА_5 , то факт нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому підтверджується наступним.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 19 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_10 не тільки вказав про те, що в його побитті брав участь ОСОБА_5 , але й впізнав його серед чотирьох схожих осіб, як особу, яка 15 серпня 2015 року заподіяла йому тілесні ушкодження.

При цьому матеріали справи свідчать, що в цьому випадку впізнання ОСОБА_5 було проведене у повній відповідності із вимогами статті 228 КПК України.

Так, з залученого до матеріалів кримінального провадження протоколу пред`явлення ОСОБА_5 до впізнання вбачається, що у повній відповідності із частиною 1 вказаної статті слідчий попередньо з`ясував, чи може потерпілий ОСОБА_10 впізнати обвинуваченого, опитав потерпілого про зовнішній вигляд і прикмети обвинуваченого, а також про обставини, за яких потерпілий бачив ОСОБА_5 . На це потерпілий заявив, що бачив обвинуваченого тільки під час нанесення йому /потерпілому/ тілесних ушкоджень у парку імені Петровського 15 серпня 2015 року, та він може його впізнати за тіло будовою, сукупністю рис обличчя, зростом.

З цього ж протоколу вбачається, що у повній відповідності із частиною 2 статті 228 КПК України ОСОБА_5 був пред`явлений потерпілому разом з іншими трьома особами тієї ж статі, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі; до того ж, обвинуваченому було запропоновано у відсутності потерпілого зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються, та цим правом обвинувачений скористався.

З цього ж протоколу вбачається, що після такого в кімнату для впізнання був запрошений потерпілий, якому було запропоновано вказати на особу, яка заподіювала йому тілесні ушкодженнях, та потерпілий вказав на ОСОБА_5 та роз`яснив, що впізнав його за сукупністю зовнішніх ознак, статурою, тіло будовою, зростом, рисами обличчя.

При цьому обвинувачені, зокрема, сам ОСОБА_5 стверджують, що до подій, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_10 його не знав, у попередньому конфлікті (за участі ОСОБА_4 ) ОСОБА_5 участі не брав, раніше з ним не зустрічався. Таке виключає можливість обізнаності потерпілого про зовнішній вигляд ОСОБА_5 інакше, ніж за наслідками побиття потерпілого у місці, до якого його скерував ОСОБА_6 ..

Обвинувачений ОСОБА_5 під час судового розгляду кримінального провадження вказував, що потерпілий впізнавав його двічі, при цьому в перший раз - не впізнав.

Але ця обставина значення для розгляду цієї справи не має, адже сама по собі не свідчить про порушення встановленого статтею 228 КПК України порядку пред`явлення особи для впізнання. Так, про те, що під час попереднього впізнання ОСОБА_5 був вказаний потерпілому, як особа, яка вчинила злочин, обвинувачений не посилається, та доказів такого суду не надано.

До того ж, ця обставина не спростовує того, що потерпілий міг дізнатись про зовнішність цього обвинуваченого інакше, ніж внаслідок заподіяння йому /потерпілому/ тілесних ушкоджень.

До того ж суд враховує, що доказів не пов`язаної із дійсними подіями цієї справи зацікавленості потерпілого у притягненні саме ОСОБА_5 , але не дійсно винної особи, до кримінальної відповідальності матеріали справи не містять та захист на наявність таких доказів не посилається.

Окрім того потерпілий під час судового розгляду справи пояснив, що відразу ж впізнав ОСОБА_5 , як особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження у парку Петровського та заволоділа його майном, але не заявив про таке, адже боявся обвинуваченого. Та таке пояснення потерпілим причин, за яких він не заявив про те, що впізнав нападника, суд вважає таким, що має бути взятим до уваги, адже незадовго до впізнання обвинувачений зазнав нападу з боку ОСОБА_5 та його знайомих, отже - мав об`єктивні підстави побоюватись подібних дій із боку як самого обвинуваченого, так й його знайомих.

Інших посилань про недопустимість або недостовірність даних, отриманих зі згаданого протоколу, суду не надано та захист про наявність таких даних не посилається.

Оцінюючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд вважає відомості, що містяться у протоколі пред`явлення для впізнання, достовірними.

При цьому суд враховує, що вони підтверджують покази потерпілого у тій частині, що ОСОБА_5 наносив йому удари у вказаному ОСОБА_6 місці.

Покази потерпілого в частині того, що йому у місці, до якого його спрямував ОСОБА_6 , також наносив удари ОСОБА_4 матеріалами справи не спростовуються.

Опосередковано вони підтверджуються показами самих обвинувачених, які не заперечують того, що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 переслідував ОСОБА_10 до місця, яке вказав ОСОБА_6 , перебував у безпосередній близькості із місцем нанесення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , заволодів майном потерпілого та сподівався використати його в інтересах усіх обвинувачених. Таке свідчить про те, що ОСОБА_4 відносно потерпілого діяв спільно та узгоджено з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що поза розумні сумніви підтверджує покази потерпілого про те, що ОСОБА_23 разом з іншими наносив йому тілесні ушкодження.

Суд також враховує, що потерпілий вказував, що тілесні ушкодження йому наносили три особи, заперечень проти того, що на місці подій був саме ОСОБА_4 , обвинувачені не висловлювали.

Обвинувачені у суді посилались й про те, ніби удари потерпілому наносив лише один ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ударів потерпілому не наносили взагалі.

Але ці покази самі по собі по своїй суті є прямим проявом спростованих вище недостовірних посилань, ніби потерпілому був нанесений лише один удар.

Окрім того, ці посилання спростовуються наведеними вище доказами та нічим не підтверджені.

З урахуванням цього та встановленої вище позиції обвинувачених, зміст якої полягає у спробі приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого зменшити ступінь відповідальності, суд вважає покази обвинувачених у частині, що аналізується, недостовірними, через що не може покласти їх у підґрунтя судового рішення.

Інших доказів на спростування свідчень потерпілого в частині, що аналізується, суду не надано.

5. Потерпілий під час судового розгляду зазначав, що під час заподіяння йому тілесних ушкоджень у місці, до якого його спрямував ОСОБА_6 , з його кишені був вилучений, зокрема, мобільний телефон, та в його був вилучений гаманець.

Аналізуючи ці покази потерпілого, суд відзначає, що вони самі по собі є послідовними та внутрішньо не суперечливими. Суд також відзначає, що в іншій частині, як доведено вище, покази потерпілого є повністю достовірними та узгоджуються з наявними у справі об`єктивними доказами.

За такого підстави вважати ці покази потерпілого недостовірними в суду відсутні.

Частково заперечуючи достовірність цих показів потерпілого, обвинувачені зазначають, ніби вказані речі потерпілий обранив, коли біг у напрямок кущів, та вони підібрали їх з землі таємно від нього.

Аналізуючи ці посилання обвинувачених, суд відзначає, що вони є прямим проявом позиції обвинувачених, яка полягає у тому, що ОСОБА_6 один наносив удари потерпілому, а тим часом ОСОБА_4 піднімав з землі мобільний телефон.

Але ця позиція суперечить встановленим вище дійсним фактичним обставинам справи та дійсному перебігу подій, зокрема - тим обставинам, що обвинувачені одночасно наносили тілесні ушкодження потерпілому.

До того ж, з показів потерпілого відомо, що одночасно після того, як обвинувачені закінчили його бити, вони розбіглись у різні боки та вилучати майно не могли.

Окрім цього, ці покази суперечать обстановці, що склалась на місці вчинення злочину, встановленому за допомогою згаданих вище протоколів слідчих експериментів. Так, злочин вчинявся у нічний час у неосвітленому місці, у хащі кущів на місці, що рясно вкрите травою, що поза розумні сумніви унеможливлювало відшукування чорного гаманця та описаного вище мобільного телефону на землі після того, як вони випали в потерпілого під час бігу.

Враховуючи ці обставини та встановлену вище позицію обвинувачених, зміст якої полягає у спробі приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого зменшити ступінь відповідальності, суд вважає покази обвинувачених у частині, що аналізується, недостовірними, через що не може покласти їх у підґрунтя судового рішення.

Інших доказів на спростування показів потерпілого у частині, що аналізується, суду не надано.

6. Про дійсну мету дій обвинувачених щодо потерпілого під час другого конфлікту свідчить наступне.

Наведені вище докази у їх сукупності свідчать про те, що відносно потерпілого обвинувачені здебільшого діяли спільно. Так, вони, зокрема, спільно переслідували потерпілого, спільно заподіювали йому тілесні ушкодження.

Матеріали справи свідчать також, що результатом дій обвинувачених під час другого конфлікту стало лише вилучення майна потерпілого.

При цьому з показів обвинувачених відомо, що результат вилучення цього майна вони мали намір використовувати втрьох, адже - мали намір поділити кошти від продажу мобільного телефону на трьох.

Та обставина, що вилучення майна потерпілого була практично єдиною метою дій обвинувачених, підтверджується й тим, що, як свідчать покази потерпілого та що не заперечується самими обвинуваченими, свої протиправні дії відносно потерпілого вони припинили не внаслідок його спротиву або завдання йому певних тілесних ушкоджень, але лише з вилученням його майна.

Висновок суду про те, що саме вилучення майна потерпілого було єдиною метою дій обвинувачених протягом другого конфлікту підтверджується й їх діями, встановленими за допомогою наведених вище доказів. Так, з доказів наведених вище, вбачається, що обвинувачені:

1)знайшли привід для спілкування з потерпілим та використали його

2)відвели потерпілого у неосвітлене місце;

3)там заподіяли йому тілесні ушкодження;

4)під час заподіяння йому тілесних ушкоджень вилучили в його майно;

5)після вилучення майна дії щодо потерпілого припинили.

Ці дії поза розумним сумнівом є послідовними, випливають одна з одної та у своїй послідовності та сукупності природно тягнуть задоволення лише однієї мети - вилучення майна потерпілого.

Обвинувачені стверджують, ніби під час другого конфлікту наміру вилучати майно потерпілого не мали, мали намір лише з`ясувати із ним стосунки в зв`язку із попереднім конфліктом між ним та ОСОБА_4 .

Але ці їх покази, по-перше, не є послідовними. Так, обвинувачені стверджують, що перед початком другого конфлікту зустріли потерпілого з метою з`ясування стосунків із ним, потім - з іншою метою - припинити його неадекватні дії - відправили його від себе, потім - з новою метою - його заспокоїти - пішли за ним, потім - у відповідь на його дії - застосували відносно його насильство.

По-друге, ці посилання обвинувачених не підтверджуються іншими доказами. Так, матеріали справи не містять відомостей про те, що під час другого конфлікту обвинувачені висловлювали будь-які претензії на адресу потерпілого, потерпілий вчиняв будь-які дії в зв`язку з такими претензіями та обвинувачені почали наносити йому удари в зв`язку із обставинами попереднього конфлікту. Більше того, обвинувачені про таке не посилаються, у своїх показах наполягають на тому, що під час другого конфлікту діяли відповідно до ситуації другого конфлікту та не пов`язували свої дії із попереднім.

По-третє, встановлені за допомогою перелічених вище доказів дії обвинувачених, частина з яких ними визнана, поза розумні сумніви не узгоджується з метою щодо з`ясування стосунків. Так:

1)відсилання самого лише потерпілого з місця з`ясування стосунків поза розумні сумніви меті подальшого з`ясування стосунків із ним не відповідає. Таке підтверджується й самими обвинуваченими, які вказали іншу мету таких дій;

2)подальше переслідування потерпілого поза розумні сумніви меті з`ясування стосунків під час попередньої зустрічі не відповідає. Таке підтверджується й показами обвинувачених, які вказали інакшу мету таких дій

3)заподіянні потерпілому тілесні ушкодження поза розумним сумнівом не свідчить про реалізацію мотиву помсти.

По-четверте, не будучи спрямованими на досягнення мети з вилучення майна, фактично вчинені обвинуваченими дії поза розумним сумнівом навіть для самих обвинувачених робить ці дії позбавленими будь-якої системи та мети (про що свідчить суперечливість їх показів під час висвітлення їх мотивів). Проте, безмотивність та безсистемність дій не узгоджуються з їх характером, а саме - з тим, що дії обвинувачених були спільними та узгодженими. Вчинення ж узгоджених спільних дій у разі відсутності єдиної мети їх вчинення поза розумним сумнівом не є можливим.

Оцінюючи вказані посилання обвинувачених, суд враховує й їх позицію, зміст якої полягає у спробі приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого зменшити ступінь відповідальності, прояви якої виявлялись судом неодноразово.

Оцінюючи наведене у сукупності, суд вважає, що в дійсності під час другого конфлікту обвинувачені діяли відносно потерпілого лише з метою вилучення його майна, а їх посилання про інакшу мету їх дій не відповідають дійсності.

7. Наведені вище докази та встановлені на за їх допомогою дії обвинувачених свідчать, що в цьому випадку обвинувачені діяли спільно, послідовно та узгоджено, кожен з них виконував певну частину об`єктивної сторони єдиного злочинного посягання на майно потерпілого - кожен з обвинувачених вилучав певне майно потерпілого та, наносячи удари, забезпечував можливість інших для такого вилучення.

Відповідно до абзацу 1 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику у справах про злочини проти власності" таке свідчить, що вони діяли за попередньою змовою групою осіб.

Заперечення ж обвинувачених проти такого не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення, адже суперечать дійсно вчиненим ним діям та їх належній оцінці.

V......Наведені вище докази поза розумним сумнівом свідчать про те, що обвинувачені вилучали майно потерпілого відкрито.

З висновку судово-медичної експертизи № 1305 від 28 серпня 2015 року відомо, що внаслідок застосованого обвинуваченому насильства потерпілому були заподіяні легкі тілесні ушкодження; відомості про те, що вони спричинили короткочасний розлад здоров`я, матеріали справи не містять.

VІ......З залученої до матеріалів кримінального провадження копії вироку Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 2 травня 2014 року вчинив злочин, передбачений частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України, а злочин, за який він засуджується цим вироком, вчинив під час іспитового строку.

VІІ......З залученої до матеріалів кримінального провадження копії вироку Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 27 квітня 2014 року вчинив злочин, передбачений статтею 198 Кримінального Кодексу України, а злочин, за який він засуджується цим вироком, вчинив під час іспитового строку.

Оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд вважає вину обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину за встановлених судом обставин доведеною.
Що ж до посилань обвинувачених про те, що під час досудового розслідування вони надавали покази не повною мірою добровільно, то ці посилання на результати розгляду цієї справи не впливають, адже на показах обвинувачених під час досудового розслідування цей вирок не ґрунтується.

Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винними у вчиненні яких визнаються обвинувачені
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, повторно.

Органи досудового розслідування вказували, що в діях ОСОБА_4 є наявною така кваліфікуюча ознака, як повторність.

Матеріали справи свідчать, що дійсно ОСОБА_4 вчинив цей злочин під час іспитового строку, але раніше він був засуджений за вчинення злочину, передбаченого статтею 198 Кримінального Кодексу України, попереднє вчинення такого злочину згідно примітки 1 до статті 185 Кримінального Кодексу України ознаки повторності не утворює.

За такого цю кваліфікуючу ознаку з пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення слід виключити, а ту обставину, що цей обвинувачений вчинив новий умисний злочин, маючи судимість, як рецидив злочину, врахувати, як обставину, що відповідно до пункту 1 статті 67 КК України обтяжує покарання цього обвинуваченого. Таке узгоджується із вимогами пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання"

Захист вважав за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_4 на частину 2 статті 185 Кримінального Кодексу України. Але ці посилання захисту не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах справи, адже, як доведено під час судового розгляду, ОСОБА_4 вчинив відкрите заволодіння майном потерпілого. За такого ці посилання захисту не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення.

Захист вважав за необхідне виключити з пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Але ці посилання захисту суперечать дійсним фактичним обставинам справи, через що не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення.

Мотиви призначення покарання.
При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно кожного з обвинувачених, суд враховує характер та ступень тяжкості вчиненого ними злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність кожного з них, а також особу кожного з обвинувачених.

В зв`язку із цим суд враховує таке.

Оцінюючи ступень тяжкості вчиненого злочину, суд враховує, що в цьому випадку обвинуваченими був вчинений тяжкий злочин.

При цьому суд враховує, що послідовність, узгодженість та характер дій обвинувачених свідчать про те, що цей злочин був попередньо спланований ними, що збільшує його суспільну небезпеку порівняно з іншими злочинами цієї категорії.

Захист пропонує при призначенні покарання врахувати позицію потерпілого.

Але ці посилання захисту в цьому випадку не можуть бути покладеними у підґрунтя судового рішення.

Так, як зазначено вище, потерпілий вказував, що під час розгляду цієї справи відчуває острах. Ці його посилання відповідають його поведінці у суді - потерпілий дає правдиві покази, але - уривками.

За такого його позиція щодо призначення покарання обвинуваченим не може вважатись цілком добровільною, а за такого - бути покладеною у підґрунтя судового рішення.

Далі:

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_4
суд враховує, що він має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, створює родину з ОСОБА_24 , яка є вагітною, на обліках в Миколаївському обласному наркологічному диспансері та Миколаївській обласній психіатричній лікарні не перебуває.

Суд також враховує, що цей обвинувачений не працює, постійних джерел доходів не має.

Як обставини, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують його покарання, захист пропонує врахувати

1)визнання ним своєї вини та щире каяття у вчинення злочину;

2)відшкодування ним шкоди, завданої злочином;

3)сприяння суду та слідству у встановленні істини у справі.

Але з такими посиланнями захисту погодитись неможливо за такого.

В цьому випадку обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав лише частково, як доведено вище, зайняв позицію, спрямовану на приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого зменшити ступінь відповідальності. При цьому обвинувачений не визнав частину навіть своїх дій, зокрема - факт нанесення саме ним ударів потерпілому задля заволодіння його майном. Таке вочевидь не може бути сприйнятим ані як визнання своєї винуватості, ані як сприяння слідству у встановленні істини у справі.

Що ж до тверджень захисту про його про щире каяття у вчиненні злочину, то вони не відповідають діям цього обвинуваченого, адже обвинувачений навіть не визнав своєї вини, не кажучи вже про те, що він не з`явився до органів розслідування з повинною, не вживав заходів задля зменшення розміру заподіяної ним шкоди.

Що ж стосується обставин відшкодування шкоди, то вона була відшкодована не внаслідок добровільних дій ОСОБА_4 , але внаслідок дій правоохоронних органів, які вилучили усі предмети, що були ним викрадені, та передали їх потерпілому.

Інших обставин, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого, судом не встановлено.

За такого суд вважає, що обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , наразі є відсутніми.

Як обставину ж, що відповідно до статті 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд з підстав, вказаних вище, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального Кодексу України враховує рецидив вчинення ним злочину.

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності та сукупно з даними щодо характеру та ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України, але у розмірі, що є більшим за мінімальну встановлену цією статтею межу покарання.

При цьому:

-на підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України до призначеного за цим вироком покарання слід частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 березня 2015 року з розрахунку два дні обмеження волі за 1 день позбавлення волі;

-на підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України у строк відбуття покарання слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 .
суд враховує, що він має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках в миколаївському обласному наркологічному диспансері та Миколаївській обласній психіатричній лікарні не перебуває, страждає на вроджений вивих лівого тазостегнового суглобу, відносну короткість лівої нижньої кінцівки, кульгавість.

Обставин, які відповідно до статті 66 Кримінального Кодексу України пом`якшують його покарання судом не встановлено, адже обвинувачений своєї вини у вчиненні злочину не визнав, у содіяному не покаявся та зайняв позицію, спрямовану на приховування та перекручення дійсних обставин справи з метою спотворити дійсні обставини та внаслідок такого не тільки зменшити, але - уникнути відповідальності за вчинений ним злочин.

Обставин, які відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності та сукупно з даними щодо характеру та ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України, але у розмірі, що є більшим за мінімальну встановлену цією статтею межу покарання.

При цьому враховуючи характер вчиненого ним злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого та відсутність в його легального постійного джерела доходів суд вважає, що його виправлення та перевиховання без застосування до його покарання не є можливим, через що підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачає.

На підставі ж частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України у строк відбуття покарання цього обвинуваченого також слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_6
суд враховує, що він має постійне місце проживання, за місцем проживання негативної характеристики не має, на обліку у Миколаївській обласній психіатричній лікарні та Миколаївському обласному наркологічному диспансері не перебуває, працює.

Як обставину, яка відповідно до статті 66 КК України пом`якшує його покарання, суд враховує визнання ним своєї вини, адже факт вчинення своїх власних дій він визнав, а його позиція стосувалась спотворення обставин вчинення злочину іншими особами з метою зменшення їх відповідальності.

Таку позицію обвинуваченого суд сприймає, як його каяття у вчиненні злочину, через що також враховує цю обставину, як таку, що пом`якшує його покарання.

Обставин, що відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності та сукупно з даними щодо характеру та ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України, але - з урахуванням вимог статті 69-1 цього Кодексу щодо врахування перелічених вище обставин, що пом`якшують його покарання.

При цьому:

-на підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України до призначеного за цим вироком покарання слід частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2045 року;

-на підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України у строк відбуття покарання слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішення питання про долю речових доказів.
Речові докази у справі слід повернути потерпілому ОСОБА_10 .
Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років.
На підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України частково приєднати до цього покарання не відбуту частину покарання, призначеного вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 5 березня 2015 року та остаточно за сукупністю вироків призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років 3 /три/ місяці.
Строк відбуття покарання обраховувати з моменту набрання вироком чинності.

До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно ОСОБА_4 залишити попереднім - тримання під вартою.

На підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення - з 20 серпня 2015 року до моменту набрання вироком чинності - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_25 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років.
Строк відбуття покарання обраховувати з моменту набрання вироком чинності.

До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно ОСОБА_5 залишити попереднім - тримання під вартою.

На підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення - з 20 серпня 2015 року до моменту набрання вироком чинності - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 /чотири/ роки.
На підставі частини 1 статті 71 Кримінального Кодексу України частково приєднати до цього покарання не відбуту частину покарання, призначеного вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 5 березня 2015 року та остаточно за сукупністю вироків призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 /п`ять/ років 3 /три/ місяці.
Строк відбуття покарання обраховувати з моменту набрання вироком чинності.

До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишити попереднім - тримання під вартою.

На підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_6 строк його попереднього ув`язнення - з 20 серпня 2015 року до моменту набрання вироком чинності - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речові докази у справі - мобільний телефоном марки "НТС" та гаманець - повернути потерпілому ОСОБА_10 .
Вирок може бути оскарженим до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_26 =

14.01.2016