Справа № 1-3/11
Провадження № 11/779/21/2016
Категорія ч. 4 ст. 190 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями прокурора та засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Яблуниця Надвірнянського району Івано-Франківської області, яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянка України, з вищою освітою, неодружена, не працює, раніше не судима

визнана винною та засуджена за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 368-4, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна та позбавленням права займатися нотаріальною діяльністю строком на 1 рік 6 місяців; на підставі ст.ст. 75, 76 КК Україна звільнена від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням терміном на 1 рік та додаткового покарання у виді конфіскації майна;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Городенка та житель АДРЕСА_3 , громадянин України, неодружений, з вищою освітою, що не працює, інвалід ІІІ групи, раніше не судимий

визнаний винним та засуджений за ч. 4 ст. 190 КК Україна до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік та додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Запобіжний захід, - підписку про невиїзд, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено незмінним до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов залишено без розгляду.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, -

в с т а н о в и л а :
В апеляційних скаргах:

- прокурор просив вирок суду стосовно засудженої ОСОБА_7 в частині засудження її за ч. 1 ст. 366 КК України скасувати, звільнивши її від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; вирок стосовно засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 змінити; із резолютивної частини вироку виключити призначене за ч. 4 ст. 190 КК України стосовно обох засуджених додаткове покарання у виді конфіскації майна; виключити посилання на дане додаткове покарання при застосуванні ст. ст. 70 та 75 КК України. Просив, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 368-4 КК України у виді штрафу в розмірі 85000 грн. змінити, призначивши їй покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000. грн. з позбавленням права займатися нотаріальною діяльністю строком на 1 рік 6 місяців; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначити остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права займатися нотаріальною діяльністю строком на 1 рік 6 місяців; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити її від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним терміном 1 рік, з покладенням відповідних обов`язків. Вважає вирок суду незаконним та таким що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування кримінального закону та істотного порушення кримінально-процесуального закону. На думку апелянта, суд незаконно призначив за ч. 4 ст. 190 КК України обом засудженим додаткове покарання у виді конфіскації майна та незаконно на підставі ст. 75 КК України звільнив їх від цього додаткового покарання, оскільки на підставі ст. 75 КК України вони звільнені від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням. Проте, при звільненні засуджених від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України, додаткове покарання у виді конфіскації майна відповідно до ст. 77 КК України не застосовується. Крім цього, посилається на те, що місцевий суд незаконно призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 368-4 КК України у виді штрафу в розмірі 85000 грн., , яке не передбачене санкцією цієї статті. Також посилається на те, що суд, засудивши ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК безпідставно не застосував вимоги п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, тобто не звільнив її від кримінальної відповідальності, не зважаючи на те, що на час постановлення вироку з часу вчинення нею злочину пройшло більше трьох років;

- засуджений ОСОБА_8 просить постановити виправдувальний вирок за відсутністю події злочину та відсутності в його діяннях складу злочину. Вважає, що вирок постановлений з порушенням вимог ст. ст. 323, 324, 327 та 328 КПК України (1960 року), поверхово, без обґрунтування на тих доказах, які здобуті в судовому засіданні, без оцінки доказів, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що на час звернення ОСОБА_9 у листопаді 2009 року до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не відповідає дійсності тому, що майно, за яке виник спір у м. Городенка не було продано третім особам за грошові кошти. Зазначає, що цивільно-правові відносини по договору дарування повинні вирішуватись у рамках цивільного кодексу, а не в рамках кримінального провадження. Вважає, що на час звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів, він не був потерпілою особою, так як він не отримав свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно у м. Городенка (ст.1268 ЦК України) та одночасно не зареєстрував право на власність на нерухоме майно у м. Городенка на своє ім`я (ст.1299 ЦК України). На думку апелянта, кримінальна справа відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 безпідставна порушена за заявою ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 190 КК України, оскільки у ОСОБА_7 (обдарована), яка зареєструвала право на власність 22.07.2009 року, яке отримала без сплати грошей за це майно, не було корисливих мотивів, та вона нічого не відчужила третім особам. Наполягає на тому, що спір, що виник у листопаді 2009 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повинен був вирішуватись в рамках цивільного кодексу. Крім того, також вважає безпідставни вдруге порушення 25.12.2009 року кримінальної справи відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про заволодіння ними майна згідно ч. 3 ст. 190 КК України, оскільки на час винесення постанови ОСОБА_9 не був власником майна в м.Городенка на вимогу ст. ст. 1268, 1299 ЦК України. Вважає, що немає ознак злочину у діях ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відносно договору дарування від 22.07.2009 року Посилається на те, що факт звернення ОСОБА_9 з цивільним позовом до Городенківського районного суду не давав право слідчому повторно порушувати кримінальну справу за ч. 3 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Вказує на те, що усі експертизи по оцінці нерухомості в м. Городенка проводилися Городенківським РВ УМВС є незаконними та не обґрунтованими, тому, що були складені без подачі заяви про проведення експертизи ОСОБА_9 , а дії експерта ОСОБА_10 є незаконними, тому, що він склав незаконний, «фальшивий» експертний висновок, так як експерт не оглядав предмети оцінки квартири АДРЕСА_4 , а експертиза у березні 2010 року була проведена з порушенням вимог ст.197 ЦПК України відносно ОСОБА_7 . Вважає, що після набуття рішення Городенківського районного суду від 19.03.2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 , слідчий Городенківського РВУВС зобов`язаний був закрити кримінальне провадження за ч. 3 ст. 190 КК України. На думку апелянта, незакриття кримінального провадження у березні 2010 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 дає підставу стверджувати про зловживання службовим положенням слідчим Городенківського РВ УМВС по факту шахрайства відносно нерухомого майна, яке вони не вчиняли. Вважає, що вирок щодо засудження ОСОБА_11 за ч.4 ст. 190 КК України не може залишатися в силі.

- засуджена ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, постановити виправдувальний вирок за відсутністю події злочину та відсутності в діях складу злочину. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що ОСОБА_12 у приватного нотаріуса уклала довіреність на право підписання договору дарування нерухомості через довірену особу ОСОБА_8 на її дочку ОСОБА_7 . Воля ОСОБА_12 не скасовувалась у органах нотаріуса. 22.07.2009 року ОСОБА_8 , що був представником за довіреністю ОСОБА_12 , підписав від її імені договір дарування нерухомого майна ОСОБА_7 , чим виконав її волю, та з цього часу виникло право власності у обдарованої ОСОБА_7 з липня 2009 року по листопад 2009 року майно не було відчужене іншим особам, тобто воля ОСОБА_12 не була порушена. Кримінальне провадження розпочате у листопаді 2009 року. Вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ст.ст. 323, 324 КПК України, оскільки постановлений поверхово, без обґрунтування та оцінки доказів. В заяві, що безпосередньо надійшла до апеляційного суду, ОСОБА_7 додала, що у зазначеній квартирі вона жила, працювала та володіла, маючи вільне користування із ключами, тому це означає, що отримавши договір дарування, вона отримала тільки документ письмовий, що, на її думку не є шахрайством. Також зазначила, що після того як їй стало відомо про іншого наслідника на квартиру, вона бажала розірвати договір дарування у добровільному порядку, проте довіреність втратила чинність , що не позволило їй розірвати договір через нотаріальну контору. Вважає, що отримання у дарунок майно не може кваліфікуватись як злочин шахрайство, тому справа підлягає хакриттю. Вважає, що матеріали кримінальної справи сфабриковані. Крім того посилається на те, що хабара вона не отримувала, їй були передані грошові кошти за вчинення нотаріальних дій, які оплачуються клієнтом добровільно по домовленістю з нотаріусом. 26.05.2011 року вона не зустрічалась із ОСОБА_13 та не отримувала від нього грошей. Вважає, що приватний нотаріус не є службовою особою. Вказує на те, що органи досудового слідства під час обшуку не дали їй можливості викликати захисника. Вказує на те, що довіреність не є складанням договору купівлі-продажу, у зв`яжу із чим не може вважатись публікою. Вважає, що прокуратурою не доведена фату видачі нею неправдивого документу довіреності. Просить справу за її обвинувачення закрити.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_14 та ОСОБА_8 вчинили шахрайство, тобто заволоділи чужим майном шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах. Підсудна ОСОБА_14 вчинила службове підроблення тобто у внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, іншому підробленні документів, складанні і видачі завідомо неправдивих документів, отримала неправомірну вигоду яка виразилась в одержанні нотаріусом, як особою, що здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, за вчинення дій в інтересах того, хто надає її.

Так, 02.02.2002 року мама підсудних ОСОБА_12 отримала в дарунок трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Того ж року дана квартира частково була переобладнана під офіс приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_7 .

22 січня 2007 року підсудний ОСОБА_8 , отримав від ОСОБА_12 , довіреність бути її представником в усіх установах та організаціях з усіма повноваженнями, реєстраційний № 46.

Згідно заповіту від 22.12.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_15 . ОСОБА_12 на випадок своєї смерті зробила розпорядження згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла своєму сину ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла. Після смерті ОСОБА_12 спадкоємцем на її майно за заповітом став ОСОБА_9 .

22 липня 2009 року ОСОБА_8 вступивши в злочинний зговір з його бувшою дружиною ОСОБА_11 J1.0., знаючи, що ОСОБА_12 померла і доручення втратило свою силу, бажаючи спільно з ОСОБА_16 заволодіти чужим майном, у приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_17 уклали між собою договір дарування квартири ОСОБА_12 , розташованої в АДРЕСА_1 . При посвідченні даного договору дарування ОСОБА_16 та ОСОБА_8 , умисно скрили від нотаріуса ОСОБА_17 факт смерті дарувальника ОСОБА_12 . Отримавши посвідчений нотаріусом договір дарування квартири, ОСОБА_16 29.07.2009 року зареєструвала право власності на дану квартиру в Коломийському МБТІ на своє ім`я. Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 завдали потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на суму 185922 гривень, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину (22.07.2009 року).

Крім того, ОСОБА_7 будучи у відповідності до реєстраційного посвідчення виданого Головним управлінням юстиції в Івано-Франківській області від 02.12.2009 р. №140 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу - особою, яка надає публічні послуги, незаконно отримала від ОСОБА_18 неправомірну вигоду у сумі 100 доларів США, що згідно довідки управління національного банку України в Івано-Франківській області становить 886 грн., за посвідчення фіктивної довіреності, якою ОСОБА_19 уповноважував ОСОБА_18 управляти, а також розпоряджатися від його імені належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого МРЕВ №3 м.Донецьк 29.06.1999 р., автомобілем марки ВАЗ 21043, 1993 року випуску, двигун НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . При вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_20 був відсутній.

Крім того ОСОБА_7 в порушення ст. 43 закону України "Про нотаріат", якою заборонено вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників, "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р. №20/5, зареєстровано в міністерстві юстиції України 03.03.2004 р. за № 283/8882, якими зокрема передбачено обов`язок нотаріуса відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України, встановлювати особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій, долучати копію документа, на підставі якого встановлюється особа, до примірника правочину (свідоцтва), що залишається в справах нотаріуса, в порушення присяги нотаріуса, у відсутності довірителя ОСОБА_19 умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, внесла в спеціальний бланк нотаріального документа серії ВРК 066961, який офіційно отримала 29.03.2011 р., завідомо неправдиві відомості щодо місця реєстрації гр. ОСОБА_19 , вчинила від його імені підпис та зареєструвала в реєстрі вчинюваних нотаріальних дій за №313, намагаючись таким чином надати вказаному фіктивному документу ознак справжності.

26.05.2011 р. до ОСОБА_21 за адресою його проживання в м. Городенка звернувся ОСОБА_18 по питанню оформлення довіреності від імені власника на право розпоряджатися автомобілем марки ВАЗ 21043, 1993 року випуску, двигун НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Попередньо 25.06.2011 р. до ОСОБА_21 по телефону звертався ОСОБА_22 з вказаним питанням.

ОСОБА_21 погодився, та повідомив, що необхідно поїхати в м. Івано-Франківськ до знайомого нотаріуса та запитав чи має ОСОБА_18 з собою 250 доларів США, які необхідно передати нотаріусу.

Прибувши в м. Івано-Франківську на вул. Б. Лепкого, до офісного приміщення - робочого місця приватного нотаріуса ОСОБА_7 , яке, розміщене в будинку №10, ОСОБА_21 , ОСОБА_18 та ОСОБА_23 чекали приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .

Близько 15 години до приміщення нотаріальної контори приїхала ОСОБА_7 . Тоді ОСОБА_21 в супроводі ОСОБА_18 зайшли в приміщення нотаріальної контори та звернувшись до ОСОБА_7 запропонував їй виготовити довіреність від імені власника по наявних документах, після чого передав їй документи в тому числі і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого МРЕВ № 3 м. Донецьк 29.06.1999 р. на ім`я ОСОБА_19 . ОСОБА_7 взявши документи попросила ОСОБА_18 вийти з приміщення нотаріальної контори та чекати на вулиці. За ним через деякий час вийшов ОСОБА_21 .

Зрозумівши, що для отримання довіреності на право управляти, а також розпоряджатися від імені власника, автомобілем марки ВАЗ 21043, 1993 року випуску, двигун НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 . червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 необхідно дати ОСОБА_7 неправомірну вигоду, ОСОБА_18 вирішив звернутися в УБОЗ УМВС України в Івано-Франківській області з метою викрити дане правопорушення.

Через годину після першого візиту до ОСОБА_7 . ОСОБА_21 зайшов в приміщення нотаріальної контори попередньо отримавши та прийнявши у ОСОБА_18 неправомірну вигоду - гроші в сумі 250 (двісті п`ятдесят) доларів США, з яких передав ОСОБА_7 100 доларів США.

Після прийняття та отримання неправомірної вигоди, ОСОБА_7 була затримана співробітниками УБОЗ УМВС України в Івано-Франківській області якими було вилучено неправомірну вигоду виді грошових коштів в сумі 100 доларів США.

Вказана справа вже була предметом розгляду суду апеляційної інстанції та ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2013 року вирок Снятинського районного суду від 20.05.2013 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі, у зв`яжу із істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону (а.с. 242-247 т.7).

В судове засідання не з`явились апелянти ОСОБА_7 та ОСОБА_24 , належним чином повідомлені про час розгляду справи, заяв з проханням перенесення справу на інший час від них не надходили, захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду повідомив, що ОСОБА_7 не бажає приймати участі у розгляді справи під час апеляційного перегляду, тому, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність ОСОБА_7 та ОСОБА_24 .

Під час апеляційного провадження:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги прокурора,та просив її задовольнити. Заперечував проти доводів апеляційної скарги засуджених;

- захисник Федорів підтримав доводи апеляційної скарги засуджених, проти доводів апеляційної скарги прокурора заперечував.

В суд апеляційної інстанції надійшли три клопотання від апелянта ОСОБА_7 з проханням доручення до матеріалів кримінальної справи доказів.

Вказані клопотання колегією суддів задоволені, надані ОСОБА_7 докази долучені до матеріалів кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляцію прокурора слід задовольнити в частково, апеляції засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково, вирок суду змінити з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Сформульовані у вироку суду першої інстанції висновки про винність засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інкримінованих їм злочині за ч. 4 ст. 190 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку і їх сукупності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого засудженими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочину за ч. 4 ст. 190 КК України.

При розгляді кримінальної справи судом першої інстанції усі обставини справи були розглянуті всебічно, повно й об`єктивно. Вирок ґрунтується на доказах, ретельно досліджених у судовому засіданні, зокрема, судом першої інстанції досліджені та встановлені всі фактичні обставини справи, в тому числі щодо спрямованості умислу, мотиву, мети, характеру дій кожного з учасників хуліганства. Також судом першої інстанції з`ясовано, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Об`єктивна сторона шахрайства, а саме ст. 190 КК України, полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

Способами вчинення шахрайства є: 1) обман; 2) зловживання довірою.

Судом встановлено, що засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вступивши в злочинний зговір між собою, діючи за попередньою домовленістю, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, знаючи, що ОСОБА_12 померла і надана нею довіреність втратила свою силу, умисно скрили від приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_17 факт смерті довірителя - ОСОБА_12 , та уклали договір дарування квартири ОСОБА_12 , розташованої в АДРЕСА_1 , незаконно отримавши посвідчений нотаріусом договір дарування квартири, внаслідок чого, ОСОБА_7 незаконно заволоділа цим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.04.2010 року пред`явлено обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 165-187 т.2)

Відповідно до обвинувального висновку від 07.07.2011 року, ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 92-111 т. 6).

Постановою суду від 09.11.2011 року вказані справи були об`єднані в одне провадження (а.с. 132 т. 6).

12.04.2013 року постановою в.о. прокурора Снятинського району ОСОБА_25 змінено обвинувачення ОСОБА_7 , її дії перекваліфіковані з ч. 2 ст. 368-4 КК України на ч. 3 ст. 368-4, та визнано остаточну кваліфікацію за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 368-4 КК України (а.с. 56-60 т. 7).

Постановою прокурора Снятинського району ОСОБА_25 від 26.11.2015 року знов змінено обвинувачення відносно ОСОБА_7 та остаточно кваліфіковані її дії за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 368-4 (а.с. 29-33 т. 9).

Допитані в якості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на досудовому слідстві свою вину у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України не визнали.

Будучи допитаним в якості обвинуваченого ОСОБА_8 від 04.03.2010 року та додатково від 23.03.2010 року показав, що з 1992 року він не займається адвокатською діяльністю за станом здоров 'я. У злочинний зговір з ОСОБА_16 не вступав, наміру заволодіти чужим майном з корисливих мотивів не мав, майном не заволодів, ніякої матеріальної винагороди за підписання договору не отримав. Скривати факт смерті довірителя 3 ОСОБА_12 в нього не було, нотаріус не запитував про смерть довірителя, а в дорученні не вказується, що він сам зобов`язаний повідомляти про це нотаріуса. Він не був обізнаний у тому, що після смерті довірителя доручення не дійсне, оскільки зміст ст. 248 Цивільного кодексу України йому не відомий. Після підписання договору дарування власником майна стала ОСОБА_7 , що свідчить про відсутність його наміру на заволодіння чужим майном. Вважає, що в його діях відсутні ознаки злочину, передбаченому ч. 4 cm. 190 КК України. Просить взяти до уваги його покази в якості свідка, які він дав в ході досудового слідства 14.12.2009 року ( а.с. 13, 122 т. 2).

В своїх показаннях, наданих ОСОБА_8 14.12.2009 року в якості свідка, останній показав, що на прохання його колишньої дружини ОСОБА_7 , він, у нотаріуса ОСОБА_17 підписав договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1 , що належала її матері ОСОБА_12 , яка на той час померла, оскільки він мав доручення на вчинення такого правочину. Він не бачив довіреності виданої на його ім 'я. Договір дарування даної квартири він підписав на прохання його колишньої дружини ОСОБА_26 і тільки тому, що вона обіцяла цю квартиру подарувати їх синові. Ніякої матеріальної вигоди з даного договору він не мав, і мати не хотів. Про те, що довіреність, на підставі якої він подарував квартиру ОСОБА_27 , не дійсна у зв 'язку зі смертю ОСОБА_12 , він не знав. Він не повідомив нотаріуса про те, що ОСОБА_12 померла, оскільки не знав, що це має значення для справи. Особисто нотаріус його не запитував чи жива довіритель (а.с. 133-134 т. 1.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_8 дав аналогічні пояснення, підтвердив той факт, що за обіцянку його колишньої дружини ОСОБА_7 подарувати квартиру їх синові він, на підставі виданого ОСОБА_12 на його ім`я доручення, подарував дану квартиру ОСОБА_7 , проте йому не було відомо що доручення припинило свою дію внаслідок смерті ОСОБА_12 , тому не поставив до відома нотаріуса про смерть довірителя (а.с. 94 т. 9).

Будучи допитаною в якості обвинуваченої ОСОБА_7 25.12.2009 року та додатково 26.03.2010 року свою вину у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 190 КК України не визнала та відмовилась від дачі показів на підставі ст. 63 Конституції України (а.с. 203 т. 1, 145 т. 2).

Допитана в судовому засіданні підсудна ОСОБА_7 вину свою в скоєному не визнала, пояснивши суду, що 2002 р. купила квартиру, що в АДРЕСА_1 , однак з певних міркувань оформила в нотаріуса дану угоду, як договір дарування між власником даної квартири та її матір`ю ОСОБА_12 , і як гарантію остання склала заповіт в її користь та дала доручення її чоловіку ОСОБА_8 з наданням йому права розпоряджатись квартирою від її імені на свій розсуд. Дану квартиру вона переобладнала під офіс де надавала послуги громадянам по вчиненню нотаріальних дій. Перед смертю мама склала заповіт в користь свого сина, її брата ОСОБА_9 . Після смерті матері її колишній чоловік ОСОБА_8 на підставі доручення подарував їй дану квартиру, так як ні мама, ні брат ніякого відношення до даної квартири не мали і не могли мати, а тому не визнає своєї вини в скоєнні шахрайства (а.с. 94 т. 9).

Потерпілий ОСОБА_9 , 25.11.2009 року на досудовому слідстві показав, що 22.12.2008 року його мати - ОСОБА_12 склала нотаріально посвідчений заповіт на все своє майно на нього. Після смерті його матері 19.05.2009 року, відкрилась спадщина, яку він успадкував за її заповітом. Він обговорював питання щодо успадкування майна зі своєю сестрою ОСОБА_7 , проте у відповідь почув від неї тільки погрози. Вона запевнила його, що ніякого майна він не успадкує, а все належить тільки їй, бо у неї є також заповіт від їхньої матері ОСОБА_12 . При цьому йому відомо, що 22.07.2009 року ОСОБА_7 разом із її колишнім чоловіком ОСОБА_24 вчинили незаконне заволодіння вказаної квартири, котру він повинен був успадкувати як єдиний спадкоємець даного майна за заповітом померлої матері. Він неодноразово звертався до ОСОБА_7 , якій повідомляв про свої наміри щодо успадкування ним усього майна їхньої померлої матері, за заповітом останньої на його користь, та розповів їй про усі вчинені ним офіційні дії щодо реалізації цих намірів відповідно до чинного законодавства України. При цьому він звернувся до неї з проханням про передачу йому усіх документів на квартиру в м. Городенка, що залишилися після померлої. Однак, ОСОБА_7 у відповідь на це йому категорично відмовила. Зважаючи на такі події, з метою одержання дублікатів документів на квартиру для успадкування, його дружина ОСОБА_28 , котра також являється його довіреною особою, за його проханням дала оголошення в Городенківській газеті «Край» у №26 від 26.06.2009 року про втрату документів на вказану квартиру, які вважати недійсними. Однак, маючи злочинні наміри щодо даної квартири, ОСОБА_7 дала в цю ж газету за №28 від 10.07.2009 року своє оголошення про спростування цих відомостей як неправдивих та повідомила, що документи є дійсними і невтраченими. 22.07.2009 року вказана квартира незаконно за договором дарування перейшла у власність ОСОБА_7 . Вказав на те, що як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_24 було добре відомо, що спадкоємцем даної квартири за заповітом ОСОБА_12 являється він, і що він вживає законних заходів до успадкування спадкового майна померлої матері (а.с. 95- 99 т. 1).

Свідок ОСОБА_29 , під час його допиту на досудовому слідстві 26.11.2009 року, підтвердив вказані покази потерпілого ОСОБА_9 та на запитання слідчого «чи було відомо ОСОБА_30 та ОСОБА_31 про Заповіт ОСОБА_12 на ім 'я ОСОБА_32 від 22.12.2008 року, якщо так то з якого часу?», відповів, що їм обом про даний заповіт було відомо від дня його складення, тобто з 22.12.2008 року зі слів ОСОБА_33 та його померлої дружини (а.с. 123-128 т. 1).

Покази потерпілого також підтвердила свідок ОСОБА_34 , яка була допитана в якості свідка на досудовому слідстві 26.11.2009 року (а.с. 129-130 т. 1)

Допитаний в якості свідка на досудовому слідстві 11.12.2009 року приватний нотаріус Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_35 , який пояснив, що під час посвідчення договору дарування між ОСОБА_36 та ОСОБА_37 йому не було відомо, що ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла, оскільки нотаріусом не перевіряється чи жива особа, яка видала довіреність, чи ні. Під час посвідчення договору дарування ОСОБА_7 повідомила, що ОСОБА_12 , хвора і знаходиться в м. Івано-Франківськ (а.с. 132 т. 1).

Свідок ОСОБА_38 , що є Державним нотаріусом Городенківського районної нотаріальної контори, на досудовому слідстві 25.03.2010 року пояснив, що після звернення до нього ОСОБА_28 з питання видачі дублікату документів, він особисто в червні 2009 року повідомив ОСОБА_7 , що ОСОБА_28 зверталась від імені свого чоловіка ОСОБА_9 і що в них є заповіт ОСОБА_12 , згідно якого спадкоємцем квартири являється ОСОБА_9 . На запитання слідчого уточнив, що ОСОБА_7 було відомо що ОСОБА_9 є спадкоємцем квартири, яка належала покійній ОСОБА_12 , після чого вона давала оголошення в газеті «Край» про спростування інформації щодо втрати документів на квартиру та дійсність договору дарування (а.с. 124 т. 3).

Вказані покази підтверджуються й іншими наявними у справі доказами, зокрема: рішенням Городенківського районного суду від 19.03.2010 року, яке набрало законної сили 30.03.2010 року про визнання недійсним з моменту його вчинення договору дарування серії BMI № 566446 від 22.07.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Городенківського нотаріального округу ОСОБА_35 , зареєстрованого в реєстрі з № 1423, укладеного між «дарувальником» ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_12 на підставі довіреності від 22.01.2007 року та «обдарованою» ОСОБА_7 за яким подарована квартира АДРЕСА_4 (а.с. 122 т. 1); ксерокопією довідки Державного нотаріуса Першої Івано-франківської державної контори від 03.06.2009 року з інформацією про те, що єдиним спадкоємцем за заповітом є син ОСОБА_9 (а.с. 157 т. 1); ксерокопіями газети «Край» № 26 від 26.06.2009 року та № 28 від 10.07.2009 року в яких розміщені оголошення ОСОБА_28 та спростування вказаної інформації ОСОБА_16 (а.с. 106,108 т. 1); ксерокопією заяви ОСОБА_28 - довіреної особи ОСОБА_9 до Державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори ОСОБА_39 від 01.07.2009 року про надання дублікату Договору дарування квартири (а.с. 107 т. 1); протоколом огляду речових доказів - справи № 10/327 Коломийського МЕТІ на приватизовану квартиру та довіреності від 22.01.2007 року на ім`я ОСОБА_40 договору дарування від 22.07.2009 року на ім 'я ОСОБА_7 (а.с. 18-22 т. 2) тощо.

Ці докази суд повно та правильно виклав у вироку, проаналізував їх у сукупності та належно оцінив їх з точки зору їх відносності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті справи.

У колегії суддів не викликає сумнівів щодо встановлених судом першої інстанції обставин в частині того, що ОСОБА_8 , діючи за попередньою домовленістю із ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, скрили від нотаріуса важливі відомості при посвідченні договору дарування факт смерті довірителя - ОСОБА_12 , внаслідок чого ОСОБА_7 незаконно заволоділа чужим майном шляхом обману за попередньою змовою групою осіб .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190 КК України кваліфіковані вірно, та їх вина у вчиненні шахрайства, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, доведена повністю.

За змістом закону об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, - шахрайства виражається у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою.

Обман - повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном, або придбання права на майно.

Отже, органи досудового слідства та суд дійшли правильно висновку про вчинення вказаного злочину саме шляхом обману.

Доводи апелянта ОСОБА_24 про те, що матеріали справи не містять належних доказів щодо заволодіння ним майном, зговору між ним та ОСОБА_7 , наявність в нього корисливого мотиву, а також щодо його обізнаності в сфері цивільного законодавства в частині втрачання законної сили довіреності в разі смерті довірителя, та усвідомлення ним протиправного характеру його дій під час оформлення договору дарування, що є необхідними елементами для кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 190 КК України, спростовуються наведеними вище доказами.

Стосовно доводів апелянта ОСОБА_24 в частині того, що він не мав корисливих мотивів, оскільки ніякої матеріальної винагороди за підписання даного договору не отримав, є без підставними, оскільки для застосування обману як способу шахрайства належать також вчинення різних угод щодо рухомого і нерухомого майна (купівля-продаж, оренда тощо), та отримання майна відбулось під умовою виконання якого-небудь зобов`язання, а саме те, що ОСОБА_7 пообіцяла йому переоформити квартиру на їх сина, про що остання його повідомила.

Крім того, позиція ОСОБА_24 , про те, що він особисто не отримав ніякого майна, а тому в нього відсутній корисливий мотив - є неспроможною.

Так, обов`язковою суб`єктивною ознакою шахрайства є корисливий мотив, спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета збагатитися сому, або збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

По справі встановлено, що власником квартири стала ОСОБА_41 , а ОСОБА_42 діяв в інтересах як ОСОБА_41 , так і в інтересах іх спільної дитини, так як ОСОБА_41 обіцяла в подальшому передати вказану квартиру у її(дитини) власність.

Враховуючи викладене, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції в частині критичного ставлення до показань ОСОБА_8 в тій частині, що він шахрайства не вчиняв, а лише приймав участь при посвідченні договору дарування квартири в користь ОСОБА_7 на підставі доручення даного йому її мати - ОСОБА_12 , та не знав про те, що після смерті довірителя, довіреність є недійсною.

Крім того, як видно з матеріалів справи, за висновками органу досудового слідства і суду, факт наявності спільного умислу на вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України підтверджується тим, що ОСОБА_8 як на досудовому слідстві так й у судовому засіданні суду першої інстанції повідомив, що він погодився на пропозицію ОСОБА_7 щодо посвідчення договору дарування квартири після того, як вона пообіцяла у подальшому подарувати її їх спільній дитині сину, що беззаперечно свідчить про наявність спільного умислу на вчинення інкримінованого їм злочину.

Наведеними вище доказами спростовуються твердження апелянта ОСОБА_7 про відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема, як вбачається з вищенаведених показах свідків, останній було відомо про існування заповіту на її брата ОСОБА_9 , та незважаючи на це ОСОБА_7 вступила в злочинну змову із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_8 , а саме просить свого колишнього чоловіка оформити договорі дарування квартири на її ім`я за наявності недійсної довіреності, та шляхом повідомлення нотаріусу про неможливість прибуття довірителя під час укладання вказаного правочину внаслідок її хвороби, в той час як довіритель її мати ОСОБА_12 на той час померла, внаслідок чого отримала в дар від останнього квартиру яку на підставі договору дарування зареєструвала в державному реєстрві як своє особисте майно, тобто заволоділа чужим майном шляхом обману, тобто вчинила шахрайство групою осіб в особливо великих розмірах.

Отже, всупереч міркуванням апелянта, суд першої інстанції досить повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами докази, в тому числі й покладені в основу апеляції засуджених.

Засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_24 , діючи узгоджено, з єдиним умислом, що був направлений на заволодіння майном, а саме квартирою в АДРЕСА_1 , що належала на праві приватній власності після смерті заповідача ОСОБА_9 , шляхом обману, що полягав у наданні довіреності, яка втратила закону силу, оформили договір дарування вказаної квартири на ім`я ОСОБА_7 , заволодів у такій спосіб майном.

Співучасть обох засуджених при вчиненні шахрайства виразилась у причинному зв`язку між їхніми сумісними діями та шкідливими наслідками, що настали. ОСОБА_7 так і ОСОБА_24 переслідували одну й ту ж кінцеву мету заволодіння чужим майном - квартирою, яку у подальшому ОСОБА_7 обіцяла ОСОБА_24 передати їх синові. Отже, засуджені усвідомлювали сумісність своєї злочинної діяльності, її узгодженість.

Саме з наведених вище доказів та підставах, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за описаних у вироку обставин шахрайства, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Таким чином, доводи апеляції засуджених про те, що їх дії неправильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки в їх діях відсутній склад вказаного злочину, є необґрунтованими, та спростовуються сукупністю доказів, зібраних в ході досудового та судового слідства.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 190 КК України та постановив відносно них в цій частині законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновками суду в частині вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України, а саме у службовому підробленні; та ч. 3 ст. 368-4 КК України, а саме у одержанні нотаріусом, тобто особою, яка здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг неправомірної вигоди за вчинення дій або бездіяльність з використанням наданих їй повноважень в інтересах особи, яка її надає чи передає.

Сформульовані у вироку висновки суду про винність обвинуваченої за вказаними епізодами, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженим в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав повну, всебічну та об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.

В судовому засіданні суду першої інстанції встановлено, що підбурювачем до вчинення підсудною ОСОБА_7 даного злочину, виступив ОСОБА_21 , справа відносно якого постановою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 20.05.2013 року за обвинуваченням останнього у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 27 та ч. 3 ст. 368-4 КК України закрита, звільнено ОСОБА_21 від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 08.07.2011 року (а.с. 120-123 т. 7).

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції підсудна ОСОБА_7 вину свою в скоєному не визнала, що стосується отримання нею неправомірної вигоди та вчинення нею службового підлогу показала, що 26.05.2011 р. вона як приватний нотаріус в приміщенні нотаріальної контори, що в м. Івано-Франківську по вул. Лепкого, 10, посвідчила доручення на керування та розпорядження автомашиною марки ВАЗ 21043, 1993 року випуску № НОМЕР_4 від імені ОСОБА_19 в користь ОСОБА_18 і після закінчення вчинення нотаріальних дій в приміщення ноткантори зайшли невідомі особи, які представились працівниками Івано-Франківського УБОЗ і почали робити обшук, під час якого в приміщенні, вилучивши в неї документи, доручення та 100 доларів США . Порушень закону при вчиненні даної нотаріальної дії не вчиняла (а.с. 94 зворіт).

Як на досудовому слідстві та під час судового розгляду справи, свідок ОСОБА_22 показав, що 2010 р. купив автомобіль марки ВАЗ 21043 за 650 доларів США в несправному стані без оформлення документів про купівлю-продажу даного автомобіля, який продав ОСОБА_18 без доручення на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на власника автомобіля ОСОБА_19 , що проживає в Донецькій області. Він повідомив останньому , що допоможе зробити доручення від нього, тому попросив свого знайомого ОСОБА_21 допомогти зробити доручення на автомашину ОСОБА_18 від імені ОСОБА_20 (а.с. 97 т. 9).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаних вище злочинів, поклав в основу вироку наступні докази, а саме:

- протоколи огляду місця події від 26.05.2011 року, відповідно яким, в приміщенні нотаріальної контори, були виявлені та вилучені кошти: у ОСОБА_7 в сумі 100 доларів США, у ОСОБА_21 в портмоне в сумі 150 доларів США (т. 4, 7-9);

- протокол огляду та вручення грошових коштів від 26.05.2011 року, з якого видно, що передані ОСОБА_18 гроші в сумі 250 доларів США були спеціально позначені за допомогою спеціального фломастера. (т. 4 а.с. 14);

- протокол огляду та прослуховування від 29.06.2011 року, з долученим записом, в якому міститься стенограмама розмови, яка відбулась протягом 26.05.2011 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_21 , що підтверджує, що ОСОБА_21 отримав кошти від ОСОБА_18 для передачі приватному нотаріусу ОСОБА_7 (т. 5 а.с. 78-85, 86);

- протокол огляду та прослуховування від 29.06.2011 року, з долученим записом відео та аудіо фіксування, якими зафіксовано факт передачі ОСОБА_21 та отримання ОСОБА_7 коштів в сумі 100 доларів США від ОСОБА_18 (т. 2 а.с. 89-97, 98);

- протокол огляду речових доказів від 29.06.2011 року - мобільного телефону ОСОБА_7 , в якому зафіксований час розмов з ОСОБА_21 26.05.2011 р., під час домовленості про передачу коштів ( т. 5 а.с.101-107, 108);

- довіреність від 26.05.2011 року, виконаній на бланку міністерства юстиції України який містить багатоступеневий захист від підробки синього та жовтого кольорів серії ВРК №066961 посвідченій приватним нотаріусом ОСОБА_7 (т. 5 а.с. 113, 116) тощо;

Висновком судово-криміналістичної експертизи №09/07-366 від 20.06.2011 року зазначено, що представлені для дослідження 2 купюри по 50 доларів США, вилучені у ОСОБА_7 за способом нанесення зображення та первинними елементами захисту відповідають купюрам номіналом 50 доларів США, які знаходяться в офіційному обігу. (т. 5 а.с.135-137).

Вина Сидорук у вчиненні вказаних вище злочинів також підтверджується висновком судової експертизи спеціальних хімічних речовин №09/12-0661 від 29.06.2011 року, встановлено, що на представлених для дослідження доларових купюрах, вилучених 26.05.2011 р. у ОСОБА_7 виявлено спеціальну хімічну речовину з жовто-зеленою люмінесценцією у вигляді горизонтального напису "Хабар", яка містить люмінофор однаковий з люмінофором, що міститься в речовині наданого для порівняння фломастера. (т. 5 а.с.146-150).

Висновком судової експертизи спеціальних хімічних речовин №09/12-0663 від 29.06.2011 року, встановлено, що на представлених для дослідження доларових купюрах, вилучених 26.05.2011 р. у ОСОБА_21 виявлено спеціальну хімічну речовину з жовто-зеленою люмінесценцією у вигляді горизонтального напису "Хабар", яка містить люмінофор однаковий з люмінофором, що міститься в речовині наданого для порівняння фломастера. (т. 5 а.с. 157-161)

При таких доказах колегія суддів вважає, що винність ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 368-4, ч. 1 ст. 366 КК України доведена повністю і її дії кваліфіковано вірно, оскільки остання отримала неправомірну вигоду, та вчинила службове підроблення.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції в частині критичного відношення до показань ОСОБА_7 щодо неотримання нею неправомірної вигоди та не вчинення службового підлогу, з тих підстав, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 , як приватний нотаріус отримала неправомірну вигоду в 100 доларів США за нотаріальне посвідчення доручення на право керування та розпорядження автомашиною марки ВАЗ 21043 р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_18 від власника автомашини ОСОБА_19 у відсутність останнього сфальсифікувавши підпис в дорученні від імені останнього.

Висновки суду першої інстанції в частині неприйняття до уваги суду показань ОСОБА_7 стосовного того, що передані гроші є платою за надані нею послуги, на думку колегії суддів є слушними,та спростовуються вимогами Закону, згідно якого, оплата за нотаріальні послуги проводиться в гривнях з видачею квитанції про її оплату.

Це рішення суду першої інстанції переконливо обґрунтоване і вмотивоване не лише показаннями засуджених, причетних до вказаного злочину, але й сукупністю інших допустимих, достовірних та достатніх для висновку по суті справи доказів.

На переконання судової колегії, за встановленими судом фактичними обставинами справи, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 190 КК України.

Зазначеним доказам по справі судом першої інстанції була дана належна оцінка, та вони ніяким чином не спростовують винності засуджених у вчиненні інкримінованого ним злочину.

Доводи апелента ОСОБА_7 в частині того, що вона, як приватний нотаріус, не є суб`єктом вказаних вище злочинів, є неспроможними, оскільки диспозиція ч. 3 ст. 368-4 КК України прямо вказує на те, що нотаріус є суб`єктом такого злочину.

Аналогічно, колегія суддів вважає ОСОБА_7 , як приватного нотаріуса, суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, враховуючи характер та обсяг її повноважень як приватного нотаріуса.

Таким чином, підстави для скасування вироку суду та закриття справи, у зв`яжу із відсутністю в діях засуджених складу злочинів, як в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 368-4, ч.1 ст. 366 КК України, так і ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 190 КК Україна, як про це ставиться питання в їх апеляціях, відсутні.

Колегія суддів, перевіряючи зміст письмових доказів по справі, які за клопотанням ОСОБА_7 долучені до матеріалів кримінальної справи та містяться у трьох клопотаннях, дійшла висновку, що надані апелянтом документи щодо судового провадження за цивільно-правовим спором про визнання недійсним договору дарування квартири, та подальших рішень суду, які випливають з вказаних правовідносин, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_24 складу інкримінованого ним злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Разом з тим, згідно вимог ст. 367 КПК України підставами для скасування чи зміни вироку, серед інших, є: невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи; неправильне застосування кримінального закону.

З урахуванням вказаних вище вимог закону, доводи апеляції прокурора про те, що суд першої інстанції незаконно призначив за ч. 4 ст. 190 КК України обом засудженим додаткове покарання у виді конфіскації майна та незаконно на підставі ст. 75 КК України звільнив їх від цього додаткового покарання, а також безпідставно зменшив розмір штрафу, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 368-4 КК України та в порушення норм закону не звільнив ОСОБА_7 від покарання за ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, заслуговують на увагу.

Як вбачається з вироку суду, засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 190 КК України призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Суд першої інстанції безпідставно звільнив їх від додаткового покарання, на підставі ст. 75 КК України, оскільки при звільненні засуджених від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України, додаткове покарання у виді конфіскації майна відповідно до вимог ст. 77 КК України не застосовується.

Крім того, суд першої інстанції, обрав відносно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368-4 КК України розмір штрафу, який не передбачений санкцією вказаної статті, а саме у розмірі 85 000 грн., в той час як санкція статті передбачає покарання у виді штрафу від семисот п`ятдесяти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який становить 17 грн., тобто розмір штрафу становить від 12750 грн. до 17000 грн. тощо, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Колегія суддів також погоджується з доводами прокурора в частині того, що суд першої інстанції, безпідставно не застосував вимоги п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України щодо вчиненого ОСОБА_7 злочину за ч. 1 ст. 366 КК України.

На реалізацію принципів гуманізму, вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Згідно з положеннями ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України віднесений до злочинів невеликої тяжкості, оскільки санкція статті передбачає максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років.

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на час постановлення вироку - 05.02.2016 року, з часу вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України - 26.05.2011 року, пройшло більше трьох років, тобто строки притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вказаним злочином, сплинули 26.05.2014 року, що є безумовною підставою для звільнити ОСОБА_7 від покарання за вказаною статтею, у зв`язку із закінченням строків давності і закритті справи в цій частині.

На час перегляду справи в суді апеляційній інстанції за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 368-4 КК України, колегією суддів встановлено наступне.

Так, відповідно до встановлених судом обставин, вказаний злочин вчинений засудженою ОСОБА_7 26.05.2011 року.

Санкція ч. 3 ст. 368-4 КК України передбачає максимальне покарання на строк до 5 років позбавлення волі, що відповідно до ст. 12 КК України є злочином середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину середнього ступеню тяжкості і до для набрання вироком законної сили минуло п`ять років, тобто строки притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за вказаним злочином, сплинули 26.05.2016 року.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільненна від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 також від призначеного вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2016 року покарання за ч. 3 ст. 368-4 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Інших істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, які перешкоджали чи могли перешкоджати суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок при перевірці справи в апеляційному порядку, колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене та керуючись п. 11 розділу 11 КПК України (2012 року), ст.ст. 365, 366, 369 КПК України (1960 року), колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляції прокурора, засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2016 року по кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 368-4, ч.1 ст. 366 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК Україна, змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2016 року покарання за ч. 1 ст. 366 та ч. 3 ст. 368-4 КК України з підстав, передбачених ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 4 ст. 190 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 190 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на застосування вимог ч. 1 ст. 70 КК України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4