Ухвала
іменем україни

20 вересня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000452 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2015 року та вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 30 грудня 2015 року, а також за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на зазначений вирок апеляційного суду,

в с т а н о в и в:

За вироком місцевого суду

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 122 КК України на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 296 КК України на строк 1 рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 : на користь потерпілого ОСОБА_8 7000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь фінансового управління Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області 2236,42 грн у рахунок відшкодування витрат, витрачених на лікування потерпілого ОСОБА_8 у Снігурівській центральній районній лікарні; на користь держави 306,90 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 18 червня 2015 року близько 18.00 год. на дорозі біля ставка у 1,5 км у північно-східному напрямку від с. Шмідтового на ґрунті особистих неприязних стосунків умисно завдав ОСОБА_8 удару по голові, від чого потерпілий упав на землю. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 ударив потерпілого ще не менше десяти разів ногами по різних частинах тіла та в область таза зліва.
Унаслідок неправомірних дій ОСОБА_6 ОСОБА_8 було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Цього ж дня близько 19.00 год. на польовій дорозі біля ставка у 400 м у східному напрямку від зазначеного села ОСОБА_6 , маючи при собі ніж типу мачете, зупинив належний ОСОБА_9 автомобіль марки Mitsubishi Pajero (державний номерний знак НОМЕР_1 ), яким керував потерпілий ОСОБА_10 та в якому знаходилися пасажири ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , грубо порушуючи громадський порядок, діючи з особливою зухвалістю з мотивів явної неповаги до суспільства та з хуліганських спонукань, протиставляючи себе іншим громадянам, промовив на адресу потерпілого ОСОБА_10 , що проїзд по цій дорозі закритий і ударив ножем по передньому лобовому склу автомобіля, пошкодивши його. Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_6 став нецензурно висловлюватися на адресу потерпілого та інших громадян, які перебували в автомобілі, розмахував ножем і ударив ним потерпілого ОСОБА_10 , завдавши йому фізичного болю.
Після того, як ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , злякавшись погроз та дій ОСОБА_6 , вискочили з автомобіля і стали тікати, засуджений побіг за ОСОБА_13 , висловлювався на його адресу нецензурними словами, погрожував застосуванням насильства і ударив ножем по правій руці та сідницях останньому, заподіявши фізичного болю.
Коли потерпілий ОСОБА_10 завів автомобіль і намагався поїхати з місця вчинення злочину, ОСОБА_6 повернувся до нього та ножем завдав удару в бокове скло передньої пасажирської двері автомобіля, розбивши бокове скло і пошкодив ним металеву частину вікна.

Апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому розгляді, скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України й ухвалив свій, яким призначив покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 122 КК України на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 296 КК України на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 цього ж Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить: скасувати рішення місцевого та апеляційного судів і закрити провадження щодо нього за ч. 1 ст. 296 КК України за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення; змінити вирок апеляційного суду в частині засудження за ч. 1 ст. 122 КК України і, застосувавши положення ст. 75 цього Кодексу, звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Указує на допущені судами неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок суворості. Вважає, що неправильна кваліфікація під час досудового слідства дій ОСОБА_6 вплинула на законність та обґрунтованість судових рішень і призвела до неправильного застосування закону й, відповідно, до несправедливого покарання.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, порушує питання про скасування ухвали суду щодо останнього та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування ст. 75 КК України й невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості.

Також у касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 зазначили, що не бажають брати участь у касаційному розгляді.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який, не погоджуючись із доводами в касаційних скаргах, просив залишити судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, не встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судом.

Засуджений та захисник у своїх касаційних скаргах не оспорюють доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цим законом, у зв`язку з чим вирок та ухвала в цій частині судом не перевіряються.

Разом із тим, у результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у кримінально караному діянні зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено під час судового розгляду та оцінено судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань, даних допитаними у судовому засіданні потерпілим ОСОБА_10 про обставини вчинення щодо нього злочину, свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , сукупність яких повністю узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи, на підставі інших наявних у провадженні доказів, а також показань самого ОСОБА_6 , котрий не заперечував того, що біля ставка зупинив автомобіль під керуванням ОСОБА_10 , який приїхав туди з іншими громадянами, завдав одного удару ножем по лобовому склу, коли потерпілий намагався втекти, цим же ножем вибив і бокове скло автомобіля, проте стверджував, що не застосовував до потерпілого фізичної сили.

За таких обставин з урахуванням установлених судом сукупності фактів, що належить до предмета доказування у провадженні, протиправні дії ОСОБА_6 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 296 КК України.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 зазначеного Кодексу) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру він, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд керувався саме вказаними нормами матеріального права при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Так, при ухваленні свого вироку в частині призначення покарання суд апеляційної інстанції, виходячи зі вчинення ОСОБА_6 двох умисних злочинів (їх належності до злочинів невеликої та середньої тяжкості), поєднаних із насильством та застосуванням спеціального предмета ножа, щодо кількох потерпілих в умовах брутальної, агресивної поведінки, що супроводжувалося завданням тілесних ушкоджень та пошкодженням майна і що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_6 та про відверте ігнорування ним сталих правил громадської поведінки,виходячи також із даних про особу винного (раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має сім`ю), з відношення до скоєного (протягом півроку не виявляв бажання і не намагався відшкодувати завдану злочином шкоду), з відсутності обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, визнав неможливим застосування інституту звільнення. При цьому зазначений суд дійшов умотивованого висновку, що призначене місцевим судом покарання в межах санкції закону відповідає його меті, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. Вирок цього суду відповідає положенням ст. 420 КПК України.

З висновками суду щодо призначеного засудженому покарання погоджується й суд касаційної інстанції та вважає доводи скаржників про наявність достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України неприйнятними. З огляду на встановлені у справі об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочинного діяння засудженого їх не можна визнати достатніми підставами для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, тому відсутні передбачені ст. 438 КПК України підстави для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2015 року та вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 30 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3