Єдиний унікальний номер 725/2318/15-к
Номер провадження 1-кп/725/95/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000123 по обвинуваченню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Кам`янка Глибоцького району Чернівецької області, проживаючого в АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, із вищою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407, ч. 3 ст. 407 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
Обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 407, ч. 3 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, а також нез`явлення на службу вчасно без поважних причин тривалістю понад один місяць, за наступних обставин.

Так, 12 квітня 2014 року Чернівецьким МВК ОСОБА_12 призваний на військову службу за мобілізацією та в складі команди направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), що дислокується у АДРЕСА_2 .

В подальшому, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) №78 від 20 квітня 2014 року ОСОБА_12 зараховано до списків частини, всіх видів забезпечення і призначено на посаду номера обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 .

Зокрема, статтями 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, Незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтями 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Крім того, Законом України «Про оборону України», зокрема, статтею 17 передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

При цьому, проходячи військову службу на вищевказаній посаді, у військовому званні «солдат», ОСОБА_13 , як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Разом з тим, 10 листопада 2014 року близько 8 год. 00 хв. солдат ОСОБА_12 всупереч наведених вимог законодавства, не бажаючи проходити військову службу, з метою тимчасово ухилитися від її проходження, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, не погоджуючи свої дії з командуванням та не одержавши дозволу командира (начальника), самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 та вибув до місця постійного проживання: АДРЕСА_3 , де проводив час на власний розсуд. В подальшому, а саме 24 листопада 2014 року солдат ОСОБА_12 добровільно прибув до військової частини НОМЕР_2 та продовжив проходження військової служби й відповідно вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, - злочин, передбачений ч. 2 ст. 407 КК України.

Крім цього, 26 грудня 2014 року солдат ОСОБА_12 через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, в порушення зазначених вимог закону та Статутів Збройних Сил України діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 26 грудня 2014 року без поважних причин не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_2 з лікувального закладу, а перебував за місцем постійного проживання: АДРЕСА_3 , де проживав, проводячи час на власний розсуд. В подальшому, а саме 18 березня 2015 року солдат ОСОБА_12 добровільно прибув до військової частини НОМЕР_2 та продовжив проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_12 , через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, в порушення зазначених вимог закону та Статутів Збройних Сил України діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 26 грудня 2014 року без поважних причин не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_2 з лікувального закладу, а перебував за місцем постійного проживання: АДРЕСА_3 , де проживав, проводячи час на власний розсуд до 18 березня 2015 року, чим скоїв нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, - злочин, передбачений ч. 3 ст. 407 КК України.

Будучи допитаним в ході судового розгляду даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407 та ч. 3 ст. 407 КК України не визнав в повному обсязі. При цьому, суду пояснив, що 12 квітня 2014 року він був мобілізований до Збройних Сил України на особливий період та проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3 у військовому званні «солдат». З 07 травня 2014 року в складі в/ч виконував бойові завдання у зоні проведення антитерористичної операції. Також зазначав, що виконуючи військові обов`язки в зоні АТО, приблизно в середині червня 2014 року він отримав поранення осколком у стопу правої ноги. Після повернення з зони АТО продовжував проходити військову службу у в/ч НОМЕР_2 . Разом з тим, після повернення з зони АТО, приблизно в серпні 2014 року у нього виникли проблеми із здоров`ям, пов`язані з отриманим пораненням, у зв`язку з чим у серпні 2014 року він звернувся за медичною допомогою до військової частини НОМЕР_4 , де пройшов обстеження, а також стаціонарне лікування у невропатолога.

Щодо інкримінованих йому злочинів та періодів їх вчинення, а саме з 10 листопада 2014 року по 24 листопада 2014 року та з 26 грудня 2014 року по 18 березня 2015 року, то суду пояснив, що весь час цей перебував на території військової частини, самовільно її не залишав, знаходився на шикуваннях тощо та в дані періоди із відповідними рапортами про направлення на лікування, у відпустку чи відрядження до командування військової частини не звертався. При цьому зазначив, що в ці періоди перебуваючи на території військової частини, на усіх шикуваннях, які проводилися у військовій частині присутнім не був, а саме, інколи був відсутній на ранкових шикуваннях, оскільки запізнювався на них. Проте, на обідніх шикуваннях був завжди присутній. Разом з тим, весь час в телефонному режимі повідомляв командира роти Гладкого, або ОСОБА_14 про те, що запізнюється на ранкове шикування, однак кого саме, у зв`язку із значним проміжком часу від тих подій, пригадати точно не може. Також повідомив, що йому відомо про проведення службового розслідування, однак особисто у нього в ході його проведення будь-яких пояснень не відбирали, а дізнався він про розслідування лише після того, як повернувся з госпіталю до військової частини та йому повідомили про необхідність з`явитися до військової прокуратури. Крім того, також вказав, що у 2015 року грошове забезпечення вже не отримував, оскільки був виведений за штат військової частини, у розпорядження командира. Вказав також і про те, що у грудні 2014 року, точної дати не пам`ятає, проходив військо-лікарську комісію, а після її проходження до 16 січня 2015 року чекав висновок ВЛК й відповідно до 16 січня 2015 року був відсутній на території військової частини. При цьому, після отримання затвердженого акту ВЛК звернувся до командування військової частини з приводу подальшого проходження військової служби, однак йому повідомили про необхідність спершу вирішити питання з військовою прокуратурою, а вже потім приходити. В подальшому, на підставі рапорту з 18 березня 2015 року був зарахований до особового складу військової частини. Даний рапорт писав, оскільки без зарахування до складу військової частини не міг в подальшому звільнитися за демобілізацією. Просив виправдати його за відсутністю в його діях складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Не зважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_12 своєї вини у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень, його вина підтверджується наданими стороною обвинувачення наступними доказами, які визнані судом належними та допустимими, зокрема поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків, а саме:

? показами свідка ОСОБА_15 т.в.о. старшого помічника начальника штабу з кадрів, який суду пояснив, що солдат ОСОБА_12 дійсно проходив військову службу на посаді солдата обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 . При цьому, 10 листопада 2014 року близько 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_12 , не бажаючи проходити військову службу, з метою тимчасово ухилитись від її проходження, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, не погоджуючи свої дії з командуванням та не одержавши відповідного дозволу як командира роти, так і командира частини, самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 . В подальшому, 24 листопада 2014 року солдат ОСОБА_12 добровільно прибув до військової частини НОМЕР_2 та продовжив проходження військової служби. Зазначав, що по даному факту за наказом командира військової частини НОМЕР_2 було проведене службове розслідування, у ході якого встановлено, що ОСОБА_12 порушив вимоги Статутів ЗСУ та у його дія вбачаються ознаки кримінального правопорушення. По цьому факту була підготовлена відповідна доповідь на ВСП та військову прокуратуру Чернівецького гарнізону. Також зазначив, що після повернення ОСОБА_12 у листопаді 2014 року до військової частини, оскільки матеріали у відношенні нього були передані до прокуратури, він був виведений за штат у розпорядження командира військової частини, тобто виключений зі списків особового складу військової частини, однак не був знятий з грошового забезпечення та був закріплений за військовою частиною, а отже був зобов`язаний перебувати на території військової частини. Звернув увагу суду й на те, що після виявлення відсутності ОСОБА_12 , вживалися заходи щодо його відшукання, зокрема йому дзвонили на мобільний телефон, шукали на території військової частини та кожного дня перевіряли наявність на шикуванні. Також вказав на те, що у разі, коли військовослужбовець знаходиться на території військової частини, він зобов`язаний бути присутнім на шикуваннях. При цьому, ОСОБА_12 на території військової частини в інкримінований йому період у листопаді місяці 2014 року був відсутній й відповідно будь-яких належних та підтверджуючих документів щодо законності відсутності на території військової частини у листопаді 2014 року ОСОБА_12 командуванню військової частини не надав. Де саме у цей період був ОСОБА_12 йому особисто не відомо. В подальшому, за наслідками проведення службового розслідування був складений відповідний акт, який безпосередньо обвинуваченому не доводився. Разом з тим, йому було повідомлено про накладення на нього дисциплінарного стягнення й відповідно про позбавлення премій та винагороди та виданий наказ, який ним не оскаржувався. Також повідомив, що 26 грудня 2014 року солдат ОСОБА_12 , без поважних причин не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_2 з лікувального закладу, а прибув добровільно до військової частини НОМЕР_2 лише 18 березня 2015 року та на підставі відповідного рапорту продовжив проходження військової служби, однак в подальшому був звільнений за демобілізацією.

При цьому, відсутність ОСОБА_12 у грудні 2015 року була виявлена ОСОБА_14 , який про це довів командуванню частини як в усній формі, так і шляхом написанням рапорту й відповідно за даним фактом також проводилося службове розслідування, а також вживалися заходи щодо відшукання обвинуваченого. Дане службове розслідування проводив ОСОБА_14 . Крім того пояснив, що йому особисто будь-яких відомостей про проходження у цей період ОСОБА_12 . ВЛК невідомо, а також невідомо і про висновок, оскільки такий висновок надається безпосередньо військовослужбовцю та чи отримував даний висновок ОСОБА_12 він також не знає.

Також пояснив, що згідно існуючого у Збройних Силах України порядку, для отримання відпустки чи для вибуття на лікування кожен військовослужбовець зобов`язаний звернутися до командування військової частини із відповідним рапортом та після отримання погодження командира військової частини та видачі відповідного наказу міг вибути за межі військової частини. Даний порядок неодноразово роз`яснювався військовослужбовцям та був їм відомий, оскільки кожен день роз`яснювався військовослужбовцям на шикуваннях, однак ОСОБА_12 з такими рапортами не звертався. При цьому, крім військового госпіталю, військовослужбовці могли проходити лікування й у цивільних медичних закладах й відповідно бували такі випадки, коли військовослужбовці проходили лікування у цивільних медичних закладах, зокрема вони на підставі підтверджуючих документів, а саме відповідних медичних направленнях зверталися до керівництва частини та на їх підставі командиром військової частини надавався відповідний дозвіл на направлення для лікування до такого закладу.

Крім того, вказав на те, що після повернення з зони АТО військовослужбовці проходи реабілітацію, у період якої зобов`язані були знаходитися на території військової частини. При цьому, враховуючи те що ОСОБА_12 був мобілізований, то він був зобов`язаний весь час знаходитися на території військової частини та права ночувати вдома він не мав.

? показами свідка ОСОБА_16 , який вказав, що ОСОБА_12 не був його безпосереднім підлеглим, однак йому відомо, що 10 листопада 2014 року було виявлено його відсутність на ранковому шикуванні та в подальшому він був відсутній на протязі 10 днів, у зв`язку із чим проводилось службове розслідування та складено акт, в якому зазначаються результати перевірки, а також тривалість відсутності військовослужбовця. Крім того, за результатами даного службового розслідування встановлено, що 10.11.2014 року солдат ОСОБА_12 не з`явився на службу, на телефонні дзвінки не відповідав, а розшукові заходи останнього не дали результату. Таким чином, за результатами службового розслідування встановлено незаконну відсутність обвинуваченого у в/ч, оскільки будь-яких довідок про перебування на лікуванні ОСОБА_12 , або ж будь-яких інших доказів, на підтвердження поважності причин відсутності на території військової частини, не надав. При цьому вказав, що безпосередній факт відсутності ОСОБА_12 встановлено командиром підрозділу ОСОБА_17 . При проведенні перевірки, яка розпочата на підставі рапорту, були також опитані свідки, які знаходилися на ранковому шикуванні, а також вживалися інші заходи з метою розшуку військовослужбовця, зокрема відвідування місця його проживання. В подальшому ОСОБА_12 добровільно повернувся до військової частини, з`явився на ранкове шикування, однак чи продовжив проходити військову службу йому особисто не відомо. При цьому, пояснив що такі випадки, коли військовослужбовець повертається до військової частини, а його наявність не виявляється не можливі, оскільки кожного дня на ранковому шикуванні перевіряється особовий склад військової частини. Такі шикування проводяться щоденно по 4 рази на день і до них залучаються усі військовослужбовці, крім тих, що законно відсутні, а саме знаходяться на лікуванні, у нарядах, відпустках чи відрядженнях. Щодо виведення військовослужбовців поза штат, то суду повідомив, що йому особисто не відомо в яких саме випадках військовослужбовців виводять поза штат, однак не зважаючи на це, такі військовослужбовці рахуються за частиною та повинні знаходитися на її території та бути присутніми на шикуваннях.

? показами свідка ОСОБА_17 - заступника командира роти, який суду пояснив, що відсутність ОСОБА_12 була виявлена у листопаді 2014 року о 08 год. 30 хв. на ранковому шикуванні, оскільки його не було в строю, й відповідно він, перш ніж доповісти командиру військової частини, зобов`язав солдатів Різака та АДРЕСА_4 , які були з одного із обвинуваченим підрозділу, оглянути територію військової частини з метою виявлення ОСОБА_12 , а також з`ясовував у інших солдатів, з підрозділу ОСОБА_12 , де він може знаходитися, однак ніхто не знав, а тому ним був поданий відповідний рапорт на ім`я командира частини. В подальшому на наступних шикуваннях, які проводилися протягом дня чотири рази, ОСОБА_12 також був відсутній, про що він також доповів вже в усному порядку командиру частини. На підставі його рапорту розпочато проведення службового розслідування. Крім того, вказав на те, що йому відомо про те, що після виявлення відсутності ОСОБА_12 на ранковому шикуванні, військовослужбовці намагалися йому зателефонувати та з`ясувати причини відсутності. Крім того, ним було з`ясовано, що ОСОБА_12 будь-якого рапорту на відпустку, звільнення чи лікування в цей період не писав. З`явився ОСОБА_12 у 20 числах листопада 2014 року добровільно, вже після того, як його справа була направлена до військової прокуратури. Після прибуття, ОСОБА_12 мав написати відповідний рапорт та приступити до виконання службових обов`язків, однак з таким рапортом він не звертався та в подальшому службових обов`язків не виконував, на шикуваннях був відсутній, в наряди не ходив й відповідно він в свою чергу повідомив командира військової частини про те, що ОСОБА_12 прибув до військової частини. При цьому, йому відомо про те, що ОСОБА_12 був виведений за штат підрозділу в розпорядження командира військової частини. Крім того, зазначив, що він особисто спілкувався із ОСОБА_12 та обвинувачений повідомляв йому про те, що знаходиться на лікуванні, однак будь-яких направлень згідно існуючого порядку від військової частини він не отримував. Надавав медичну довідку, однак за який саме період він не пам`ятає. За наслідками проведення службового розслідування складено відповідний акт, який не доводився ОСОБА_12 саме у в`язку із його відсутністю на території військової частини. В подальшому, після того як в 20 числах листопада 2014 року ОСОБА_12 повернувся до військової частини, він особисто доводив до його відома про накладення на нього дисциплінарного стягнення , а також про те, що через самовільне залишення військової частини, усі матеріали у відношенні нього передані до військової прокуратури. При цьому, ОСОБА_12 з будь-якими рапортами про незаконність притягнення до відповідальності не звертався.

Щодо проведення командуванням військової частини занять та роз`яснень нормативної бази, то суду пояснив, що у військовій частині неодноразово на шикуваннях роз`яснювалися норми законодавства та наслідки їх порушення, а також проводилися військові навчання безпосередньо перед відправленням в зону АТО, а потім згідно розгляду протягом 5 днів на тиждень по 6 годин. Також вказав на те, що військовослужбовцям неодноразово роз`яснювався і порядок вибуття з військової частини, у тому числі й на лікування, який передбачав написання відповідного рапорту. Чи було відомо безпосередньому керівнику ОСОБА_12 . ОСОБА_18 про причини відсутності обвинуваченого, то суду пояснив, що ОСОБА_18 знав про відсутність обвинуваченого, однак про причини його відсутності йому будь-якої інформації не повідомляв, у тому числі й не повідомляв про те, що відпустив його, а також не повідомляв й інформації щодо місця знаходження ОСОБА_12 .

Також судом було допитано свідка ОСОБА_19 , яка суду повідомила, що обвинувачений ОСОБА_12 є її племінником та значиться зареєстрованим по місцю її проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Крім того, їй відомо про те, що ОСОБА_12 був мобілізований до Збройних Сил України та проходив військову службу у АДРЕСА_2 , а також виконував бойові завдання в зоні проведення антитерористичної операції, де отримав поранення. Точного періоду часу, коли він повернувся з Луганської області вона не пам`ятає, однак знає, що ОСОБА_12 після повернення з зони АТО проходив лікування. При цьому вказала на те, що їй особисто будь-яких даних щодо самовільного залишення ОСОБА_12 військової частини не відомо, а також їй невідомо де саме в цей період проживав ОСОБА_12 , оскільки у її квартирі він в цей час не проживав. Також вказала на те, що по місцю її проживання приходили двоє осіб, які відібрали у неї пояснення з приводу місця знаходження ОСОБА_20 , зокрема в цих поясненнях вона вказала про те, що відмовляється від дачі будь-яких показів. Де саме знаходився ОСОБА_20 їй не відомо, а також вона не знає чи проживав ОСОБА_20 в цей період разом із батьками, однак буваючи час від часу у помешканні батьків ОСОБА_20 , його вона там також не бачила.

Крім того, судом також було допитано й свідків захисту, зокрема свідка ОСОБА_21 , який будучи допитаним в суді, пояснив, що з 12 квітня 2014 року по 25 березня 2015 року проходив військову службу разом із обвинуваченим в одному підрозділі. При цьому суду повідомив, що йому особисто невідомо будь-яких даних щодо самовільного покинення ОСОБА_12 території військової частини й відповідно під час шикування будь-яких наказів з цього приводу, а також про притягнення ОСОБА_12 до відповідальності не оголошувалося, а також йому невідомо ніяких даних щодо проведення службового розслідування, оскільки в другій половині листопада 2014 року він був відсутній у військовій частині, знаходився на лікуванні через перелом ключиці, отриманий під час знаходження у відпустці. Коли саме повернувся зі шпиталю на військову службу точної дати не пам`ятає, однак пам`ятає, що це було ще до Нового Року. Разом з тим, після повернення з лікування до військової частини, він ще деякий час знаходився у санчасті та на шикуваннях не був, а також не був й у підрозділі. Також суду вказав на те, що чітко пам`ятає, що на початку листопада 2014 року та в січні 2015 року він бачив ОСОБА_12 на території військової частини, однак у зв`язку із значним проміжком часу точних дат не пам`ятає. Разом тим, пам`ятає, що були такі випадки, коли ОСОБА_12 був відсутній у військовій частині, оскільки знаходився на лікуванні, проте коли саме це було також не пам`ятає. Вказав також і про те, що шикування у військовій частині проводилися щодня, по три-чотири рази на день, а саме о 8 годині ранку, в обідній час о 13 годині та приблизно о 17 годині. На шикуваннях знаходився весь особовий склад, крім тих військовослужбовців, які перебували на лікуванні, у відрядженнях, відпустках та нарядах. Шикування як правило проводив командир військової частини та перевірялась наявність особового складу й відповідно керівники роти мали знати де знаходяться їх підлеглі та доповідали командиру у разі їх відсутності на шикуваннях. При цьому, щодо порядку залишення військової частини, то суду пояснив, що з метою отримання відпустки, необхідно в обов`язковому порядку звернутися із відповідним письмовим рапортом до командира, а також рапорт пишеться для направлення на лікування, а після повернення з лікування пишеться рапорт у зв`язку із прибуттям. Щодо звільнення не більше ніж на один день, то такий дозвіл може бути як усний, так і письмовий й відповідно надавався він командиром роти Гладким після добового наряду. Для отримання звільнення більше ніж на один день необхідно було звертатися із письмовим дозволом до командира частини й лише він міг надати такий дозвіл.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що проходив військову службу разом із ОСОБА_12 . У період листопад 2014 року - грудень 2014 року він був відсутній у військовій частині, оскільки знаходився на лікуванні у госпіталі та психлікарні, однак точних періодів та дат пригадати не може. Разом з тим, у січні 2015 року він точно пам`ятає, що знаходився у військовій частині та неодноразово бачив ОСОБА_12 , який був присутній на шикуваннях, однак також назвати чітких дат і періодів не може. Також вказав й на те, що особисто йому з приводу самовільного залишення обвинуваченим військової частини нічого не відомо. Звернув увагу суду й на те, що для того, щоб військовослужбовець мав право піти у відпустку, він повинен був звернутися у письмовому вигляді за дозволом до командира та лише при наявності дозволу міг піти у відпустку. Особисто він у відпустку ходив на підставі написаного рапорту. Разом з тим, пам`ятає такі випадки, коли у відпустку уходили і без написання відповідних рапортів за усними дозволами командування, як правило такі відпустки надавалися після повернення з добового наряду. Про такі випадки, коли у відпуску уходили більше ніж на один день без написання відповідного рапорту йому особисто невідомо. Також пояснив, що як правило, шикування у військовій частині проводилися кожного дня по три рази на день та на них був присутній увесь особовий склад. У разі, якщо військовослужбовець запізнювався на шикування та приходив пізніше, то такому військовослужбовцю робилося зауваження. Також вказав на те, що йому будь-яких відомостей про самовільне залишення ОСОБА_12 військової частини невідомо та який саме порядок проведення розшуку військовослужбовця, який самовільно залишив військову частині він не знає. Звернув увагу суду також й на те, що за весь час проходження військової служби будь-яких навчань та роз`яснень з приводу законодавства командування військової частини не проводило, а також не оголошувало на шикуванні ніяких наказів, окрім наказу про направлення в зону АТО.

Свідок ОСОБА_14 - заступник командира роти по роботі з особовим складом, будучи допитаним в суді, пояснив, що безпосередньо до його посадових обов`язків входили обов`язки по роботі з особовим складом з метою підняття їх бойового духу та психологічної адоптації. Контроль за наявністю особового складу здійснював командир роти та до його обов`язків це не входило. Також повідомив, що дійсно ним у січні 2015 року було виявлено факт відсутності солдата ОСОБА_12 на території військової частини, у зв`язку із чим 9 січня 2015 року він написав відповідний рапорт. Крім того, з метою виявлення місця знаходження ОСОБА_12 він телефонував йому та останній у телефонному режимі повідомив, що відсутній оскільки знаходиться на лікуванні. Після лікування ОСОБА_12 повернувся до військової частини та був присутній на території військовій частині. Також вказував, що йому відомо, що ОСОБА_12 брав направлення на проходження огляду у військовій частині та він йому підписував відповідний рапорт. Разом з тим, у зв`язку із чим ОСОБА_12 проходив лікування йому невідомо, однак після закінчення лікування він повинен був бути в строю. Крім того, вказав на те, що він у відношенні ОСОБА_12 проводив лише один раз службове розслідування, а другий раз ОСОБА_17 та участі в проведенні службового розслідування по факту відсутності ОСОБА_12 у листопаді 2014 року він не приймав й відповідно йому не відомі висновки даного розслідування. Однак, зазначив, що дані службові розслідування проводилися по саме факту відсутності обвинуваченого на території військової частини. В подальшому, матеріалами за наслідками службового розслідування були передані до військової прокуратуру.

Свідок ОСОБА_18 , в ході судового розгляду даного кримінального провадження суду пояснив, що з 12 квітня 2014 року по березень 2015 року ОСОБА_12 був його підлеглим, тобто протягом усього періоду мобілізації та проявив себе з позитивної сторони. Усі завдання виконував якісно та будь-яких зауважень до нього не було. Також вказав на те, що той період коли він був на службі, таких випадків, коли б ОСОБА_12 без дозволу командира роти і командира військової частини самовільно покидав територію військової частини він не пам`ятає. При цьому, суду вказав на те, що у період з 5 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2014 року та у період з 10 березня 2015 року по 23 березня 2015 року його на території військової частини не було, оскільки він перебував на лікуванні.

Також зазначив, що кожного ранку на території військової частини проводилися шикування, приблизно о 8 годині ранку та весь особовий склад частини повинен був бути присутнім на таких шикуваннях, а в подальшому протягом дня також шикування проводилися після обіду та о 17-18 годині. Звернув увагу суду й на те, що ті військовослужбовці, які проживали у м. Чернівці, відпускалися до дому, за винятком тих, хто знаходився у нарядах, та мали прибувати до військової частини зранку на шикування, однак бували такі випадки, що вони запізнювалися. Зокрема вказав, що особисто він у листопаді 2014 року після виписки з лікарні продовжив службу, однак у військовій частині не ночував, знаходився вдома та кожного ранку приходив на службу й відповідно був присутній на ранкових шикуваннях та у цей період неодноразово бачив ОСОБА_12 на службі. Йому також відомо про те, що в цей період ОСОБА_12 ходив в наряди та був пасильним штабу. Однак більш чітких дат назвати не може у зв`язку із великим проміжком часу.

Крім того, вказав на те, що у січні лютому 2015 року, частина особового складу повернулася з зони АТО та проходила реабілітацію та лікування й відповідно відношення командування військової частини до таких військовослужбовців було більш лояльне, їх суворий облік не вівся.

Також йому відомо й про те, що з 22 по 25 грудня 2014 року ОСОБА_12 проходив ВЛК та про результати комісії особисто він дізнався у січні 2015 року й відповідно з`ясовував у нього про Акт ВЛК, на що ОСОБА_12 повідомляв, що акт знаходиться на підтвердженні у Львові. При цьому, вказав що з січня по березень 2015 року ОСОБА_12 на території військової частини бачив кожного дня. Звернув увагу суду також й на те, що після того, як ОСОБА_12 приніс акт ВЛК, він йому також пояснив, що останній виведений за штат військової частини, а також пояснив, що він має звернутися до стройової частини та доповісти, що з`явився на службу. Однак, в стройовій частині ОСОБА_12 повідомили, що у відношенні нього порушена кримінальна справи та щоб прибув до військової частини після того, як вирішить усі питання в прокуратурі.

Підтвердив також й те, що неодноразово бачив ОСОБА_12 як у листопаді, починаючи з 10 листопада 2014 року по 26 листопада 2014 року, так і з 26 грудня 2014 року по березень 2015 року на шикуванні, за виключенням тих періодів, коли він особисто був відсутній на території військової частини, коли знаходився на лікуваннях, однак точних дат повідомити не може через значний сплив часу.

Таких солдатів як ОСОБА_23 та ОСОБА_24 він знає, вони служили в роті вогневої підтримки, однак в зону АТО не відправлялися. Вони несли службу з охорони майна. Ці особи дуже часто застосовувалися керівництвом для дачі пояснень, перевірок, написання рапортів тощо, були як чергові.

Щодо службової перевірки у листопаді 2014 року, то суду пояснив, що він її не проводив, однак знає, що за результатами перевірки ОСОБА_12 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Також вказав, що особисто його під час проведення службових перевірок не опитували та пояснень з приводу відсутності ОСОБА_12 він не давав.

Вказав також і про те, що за період служби він неодноразово доводив і проводив навчання військовослужбовців в частині вміння використовувати табельну зброю, проводилися здачі заліків. При цьому навчання були як теоретичні, так і практичні і стосувалися виключно експлуатації зброї та дотримання мір безпеки при поводженні із зброєю. Будь-яких навчань в частині роз`яснення Статутів, вимог КПК та КК він особисто не проводив, оскільки це не входило до його посадових обов`язків. Доведення норм законодавства входило до посадових обов`язків ОСОБА_14 та Близнюка. Особисто він при роз`ясненні вимог законодавства командуванням військової частини жодного разу не був, однак йому відомо, що один раз в клубі до військовослужбовців доводилися вимоги законодавства та наслідки їх порушення. Також вказав на те, що військовій частині проводилися навчальні стрільби та восени 2014 року ОСОБА_12 на них не поїхав по причини поганого самопочуття. Останній раз стрільби проводилися перед виїздом в зону АТО, який був у кінці листопада 2014 року. Щодо наказів, то вони доводилися на плацу до особового складу, чи доводилися вони до особового складу під підпис він не знає.

Також повідомив суду про те, що коли військовослужбовець виводиться за штат, то в списках особового складу військової частини прізвище такого військовослужбовця відсутнє та на шикуваннях він не перевіряється. Для виведення за штат військовослужбовця має бути наказ командира військової частини, однак щодо фактів виведення ОСОБА_12 за штат йому особисто нічого невідомо.

Крім пояснень допитаних в суді свідків, вина ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих йому діянь також доведена наступними дослідженими та проаналізованими судом письмовими доказами, зокрема:

? витягом із кримінального провадження від 21 листопада 2014 року, з якого убачається, що 10 листопада 2014 року біля 8-ї год. солдат ОСОБА_12 з метою тимчасово ухилитись від військової служби самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 та відсутній за місцем проходження військової служби більше 10 днів але не більше місяця (а.п. 1);

? витягом із кримінального провадження від 27 квітня 2015 року, з якого убачається, що військовослужбовець ОСОБА_12 з військової частини НОМЕР_4 (Чернівецький військовий госпіталь) до військової частини НОМЕР_2 не прибув та з 26.12.2014 року по 18.03.2015 року був відсутній на службі (а.п. 8);

? доповіддю командира військової частини НОМЕР_2 від 10 листопада 2014 року, з якої вбачається, що о 08 год. 10 листопада 2014 року під час шикування особового складу на стройовому плацу в/ч НОМЕР_2 тимчасово виконуючим обов`язки командира роти вогневої підтримки капітаном ОСОБА_17 виявлено відсутність на службі солдатів призваних по мобілізації в особливий період, зокрема ОСОБА_12 (а.п. 10);

? телеграмою від 20 листопада 2014 року, де міститься доповідь про факт відсутності на військовій службі військовослужбовців в/ч НОМЕР_2 протягом 10 діб, зокрема солдата ОСОБА_12 (а.п. 11);

? наказом командира військової частини НОМЕР_2 №503 від 20.11.2014 року про результати проведення службового розслідування по факту самовільного залишення в/ч солдатом ОСОБА_12 , зі змісту якого убачається, що в ході розслідування встановлено, що номер обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 солдат призваний по мобілізації на особливий період ОСОБА_12 , 10 листопада 2014 року не з`явився на місце проходження служби без поважних причин та його відсутність була виявлена о 8 годині 30 хвилин під час ранкового шикування тимчасово виконуючим обов`язки командира роти вогневої підтримки капітаном ОСОБА_17 , про що останнім написано відповідний рапорт. Також встановлено, що ОСОБА_12 повинен був повернутися зі звільнення, яке йому було надано. Крім того, проведені розшукові заходи на території військової частини результатів не дали та в подальшому на усіх шикуваннях, з 10 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року солдат ОСОБА_12 був відсутній. Також даним наказом солдату ОСОБА_12 за порушення вимог ст.ст. 11, 12, 14, 16, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України оголошено догану та позбавлено грошової премії та щомісячної грошової винагороди в повному обсязі в листопаді місяці 2014 року. Також на підставі даного наказу матеріали по факту самовільного залишення ОСОБА_12 військової частини направлені до військової прокуратури, у зв`язку із наявністю в його діях складу кримінального правопорушення та ОСОБА_12 зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 (а.п. 13-17);

? копією акту службового розслідування від 25.11.2014 року, відповідно до якого в ході розслідування встановлено, що номер обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 солдат призваний по мобілізації на особливий період ОСОБА_12 , 10 листопада 2014 року не з`явився на місце проходження служби без поважних причин та його відсутність виявлена о 8 годині 30 хвилин під час ранкового шикування тимчасово виконуючим обов`язки командира роти вогневої підтримки капітаном ОСОБА_17 , про що останнім написано відповідний рапорт. Також встановлено, що ОСОБА_12 повинен був повернутися зі звільнення, яке йому було надано. Крім того, проведені розшукові заходи на території військової частини результатів не дали та в подальшому на усіх шикуваннях, з 10 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року солдат ОСОБА_12 був відсутній, а також доданими до акту документами, отриманими в рамках проведених розшукових заходів (а.п. 18-31);

? копією наказу командира військової частини НОМЕР_2 №431 від 10.11.2014 року про призначення службового розслідування по факту відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_12 (а.п.23);

? доповіддю т.в.о. командира в/ч польова пошта НОМЕР_2 від 16.01.2015 року (а.п. 32);

? наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.01.2015 року №32 про призначення службового розслідування по факту неприбуття з військового шпиталю на військову службу солдата ОСОБА_12 (а.п. 46);

? наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16.01.2015 року №65 про результати проведення розслідування по факту неприбуття з військового госпіталю на військову службу у військову частину НОМЕР_2 солдата ОСОБА_12 з 26 грудня 2015 року, зі змісту якого убачається, що в ході розслідування встановлено, що номер обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 солдат призваний по мобілізації на особливий період ОСОБА_12 , з 26 грудня 2014 року відсутній у військовій частині НОМЕР_2 та його відсутність виявлена 9 січня 2015 року тимчасово виконуючим обов`язки командира роти вогневої підтримки лейтенантом ОСОБА_14 , про що останнім написано відповідний рапорт. Також встановлено, що ОСОБА_12 25 грудня 2014 року був виписаний з військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) та на військову службу після виписки не прибув. Крім того, при проведенні перевірки встановлено, що ОСОБА_12 після проходження ВЛК 22 грудня 2014 року був направлений на стаціонарне лікування до Чернівецького військового шпиталю. Під час звірок особового складу роти вогневої підтримки лейтенант ОСОБА_14 неодноразово, а саме 29 грудня 2014 року, 5 січня 2015 року, 8 січня 2015 року телефонував солдату ОСОБА_12 з метою уточнення його місця знаходження та отримував доповіді, що останній перебуває на стаціонарному лікуванні у шпиталі. 9 січня 2015 року черговим фельдшером частини водієм-санітаром медичного пункту солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_25 під час перевірки особового складу, який знаходиться на лікуванні в госпіталі, було виявлено, що солдат ОСОБА_12 призваний по мобілізації на особливий період, 25 грудня 2014 року виписаний зі шпиталю та до військової частини не з`явився, його місце знаходження невідоме. Також даним наказом солдату ОСОБА_12 за порушення вимог ст.ст. 11,12,14, 16, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України оголошено сувору догану та позбавлено грошової премії та щомісячної грошової винагороди в повному обсязі за грудень 2014 року. Також на підставі даного наказу матеріали по факту нез`явлення ОСОБА_12 на службу до військової частини направлені до військової прокуратури та ОСОБА_12 зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 (а.п. 28-38);

? копією акту службового розслідування від 16.01.2015 року по факту неприбуття з військового госпіталю на військову службу у військову частину НОМЕР_2 солдата ОСОБА_12 з 26 грудня 2014 року, зі змісту якого убачається, що в ході розслідування встановлено, що номер обслуги 1 зенітно-артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 солдат призваний по мобілізації на особливий період ОСОБА_12 , з 26 грудня 2015 року відсутній у військовій частині НОМЕР_2 та його відсутність виявлена 9 січня 2015 року тимчасово виконуючим обов`язки командира роти вогневої підтримки лейтенантом ОСОБА_14 , про що останнім написано відповідний рапорт. Також в ході проведення службової перевірки по даному факту, встановлено, що ОСОБА_12 25 грудня 2014 року був виписаний з військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) та на військову службу після виписки не прибув. Крім того, при проведенні перевірки встановлено, що ОСОБА_12 після проходження ВЛК 22 грудня 2014 року був направлений на стаціонарне лікування до Чернівецького військового шпиталю. Під час звірок особового складу роти вогневої підтримки лейтенант ОСОБА_14 неодноразово, а саме 29 грудня 2014 року, 5 січня 2015 року, 8 січня 2015 року телефонував солдату ОСОБА_12 з метою уточнення його місця знаходження та отримував доповіді, що останній перебуває на стаціонарному лікуванні у шпиталі. 9 січня 2015 року черговим фельдшером частини водієм-санітаром медичного пункту солдатом військової служби за контрактом ОСОБА_25 під час перевірки особового складу, який знаходиться на лікуванні в госпіталі, було виявлено, що солдат ОСОБА_12 призваний по мобілізації на особливий період, 25 грудня 2014 року виписаний зі шпиталю та до військової частини не з`явився, його місце знаходження невідоме та доданими до даного акту документами, отриманими в рамках проведення службового розслідування (а.п. 39-53);

? запитами військової прокуратури до медичних закладів Чернівецької області та слідчого ізолятора, з метою встановлення місця знаходження ОСОБА_12 у період з 10 листопада 2014 року, а також відповідними довідками медичних установ (а.п. 62- 85);

? запитами військової прокуратури до медичних закладів Чернівецької області та слідчого ізолятора, з метою встановлення місця знаходження ОСОБА_12 у період з 25 грудня 2015 року по березень 2015 року, а також відповідними довідками медичних установ (а.п. 100- 104);

Таким чином, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що вони відповідно до вимог ст. ст. 85-86 КПК України є належними та допустими, оскільки кожний окремо, а також в сукупності підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Так, частини 2 та 3 ст. 407 КК України передбачають відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, або хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторно протягом року та самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті.

Зокрема, відповідно до вимог чинного законодавства, військовослужбовці за межами військової частини мають право перебувати під час звільнення, а також під час занять, робіт, лікування, відпустки, відрядження, переведення тощо.

При цьому, самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.

Відповідно до встановленого порядку за дозволом на звільнення військовослужбовець звертається до свого безпосереднього командира (начальника).

На лікування поза розташуванням частини військовослужбовці направляються за направленням, підписаним командиром військової частини, і у супроводі фельдшера (санітарного інструктора). Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, а після повернення зобов`язаний доповісти про це безпосередньому командирові (начальникові).

Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу - це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.

Крім того, кримінально караним є нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу саме без поважних причин. Іншими словами, наявність поважних причин, які унеможливлюють вчасне прибуття військовослужбовця на службу, виключає кримінальну відповідальність.

При звільненні з частини, при призначенні, переведенні, поверненні з відрядження, з відпустки або з лікувального закладу військовослужбовець повинен з`являтися на службу в строк, зазначений, відповідно, у записці про звільнення, приписі, посвідченні про відрядження, відпускній картці, документах лікувального закладу тощо.

Фактичний момент з`явлення військовослужбовця має бути задокументований.

Зокрема, згідно зі статутними нормами після повернення із звільнення військовослужбовець доповідає черговому роти про повернення, здає йому записку про звільнення і доповідає своєму безпосередньому командирові (начальникові), а якщо повертається до підрозділу після відбою, - доповідає лише черговому роти. Час повернення військовослужбовців зі звільнення зазначається черговим роти у книзі обліку звільнених.

При цьому, питання про поважність причин нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу при звільненні з частини, при призначенні, переведенні, з відрядження, з відпустки або з лікувального закладу є питанням факту, яке входить до компетенції органу дізнання, слідчого, прокурора та суду і вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Так, поважними причинами затримки військовослужбовців у відрядженні понад строки, визначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Поважними причинами затримки із відпустки можуть бути непередбачені перешкоди у сполученні, хвороба військовослужбовця, пожежа або стихійне лихо, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї або осіб, на вихованні яких він перебував. Поважною причиною затримки із звільнення має визнаватися затримка військовослужбовця військовим комендантом, іншими органами державної влади у зв`язку з обставинами, не пов`язаними з незаконним перебуванням військовослужбовця поза розташуванням частини чи місця служби.

Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місце служби, а початковим моментом нез`явлення вчасно на службу - наступний день після дня, в який випливли встановлені строки з`явлення.

Також слід зазначити, що вищевказаний злочин є закінченим у момент, коли військовослужбовець прибув до військової частини (до місця служби), або був затриманий, або з`явився з повинною до органу дізнання, слідчого або військового прокурора, або з`явився до військової комендатури чи військового комісаріату тощо.

Крім того, суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 407, є військовослужбовець строкової служби, а суб`єктом злочину, передбаченого ч.ч. 2.3 цієї статті, - будь-який інший військовослужбовець.

3 суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини та метою ухилитися від військової служби на певний строк. При цьому до самого факту самовільного залишення частини (місця служби) винний ставиться з прямим (інколи - непрямим) умислом, а до тривалості такого залишення - з умислом або необережністю.

За таких обставин, суд враховуючи вищенаведене, а також оцінивши надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, приходить до висновку, що досліджені судом докази, дозволяють зробити висновок про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407 та ч. 3 ст. 407 КК України.

При цьому, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд, визнає їх допустимими, достовірними, такими що узгоджуються між собою, достатніми, щоб покласти їх в основу обвинувального вироку.

Таким чином, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо, а також у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України повністю доведена.

При цьому, суд вважає, що органом досудового розслідування правильно кваліфіковано дії ОСОБА_12 за ч. 2 ст.407 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що ОСОБА_12 будучи військовослужбовцем, вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.

Також суд приходить до висновку, що усіма дослідженими та проаналізованими доказами, повністю доведена і вина ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.

Крім того, суд вважає, що органом досудового розслідування правильно кваліфіковано дії ОСОБА_12 за ч.3 ст.407 КК України, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що обвинувачений вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.

При цьому, доводи обвинуваченого проте, що він не вчиняв самовільного залишення військової частини в інкримінований йому період з 10 листопада 2014 року по 24 листопада 2014 року й у даний період весь час знаходився у військовій частині, був присутній на шикуваннях, хоча не на усіх, та лише інколи запізнювався на ранкові шикування, ходив в наряди тощо, а покидав територію військової частини виключно з дозволу командування, й відповідно в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, суд визнає такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинене, з огляду на наступне.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що у період з 10 листопада по 24 листопада 2014 року обвинувачений на території військової частини НОМЕР_2 був відсутній без поважних причин й відповідно доказів на підтвердження поважності своєї відсутності суду не надав.

Крім того, вищевказані пояснення ОСОБА_12 спростовуються й наданими стороною обвинувачення відомостями щодо результатів проведення службового розслідування, а саме відповідним актом службового розслідування та зібраними в рамках його проведення письмовими доказами, зокрема доказами в частині проведення розшукових дій по встановленню місця знаходження ОСОБА_12 у листопаді 2014 року, а також поясненнями свідків зі сторони обвинувачення й відповідно, на думку суду, дані докази не спростовуються поясненнями свідків зі сторони захисту, зокрема свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_26 та ОСОБА_22 , які не навели суду достовірних та переконливих даних на підтвердження факту присутності ОСОБА_12 у період з 10 листопада по 24 листопада 2014 року на території військової частини НОМЕР_2 , участі в усіх шикуваннях тощо й відповідно не повідомили суду достовірних даних щодо спростування пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення за ч. 2 ст. 407 КК України по епізоду самовільного залишення військової частини у період з 10 листопада 2014 року по 24 листопада 2014 року.

При цьому, судом враховується й те, що хоча свідки як ОСОБА_26 , так і ОСОБА_22 вказали на те, що неодноразово бачили ОСОБА_12 на території військової частини, однак точних дат та періодів назвати суду не мали можливості, посилаючись на великий проміжок часу від тих подій. До того ж судом, при оцінці показів даних свідків, враховується й те, що вони в інкриміновані ОСОБА_12 періоди на території військової частини були відсутні, оскільки перебували на лікуванні, що підтверджено наданими суду показами. Зокрема, свідок ОСОБА_26 суду вказав на те, що у другій половині листопада 2014 року він був відсутній у військовій частині, знаходився на лікуванні через перелом ключиці, отриманий під час знаходження у відпустці та після повернення зі шпиталю до військової частини, він ще деякий час знаходився у санчасті та на шикуваннях не був, а також не був й у підрозділі, а свідок ОСОБА_22 суду пояснив, що у період листопад 2014 року - грудень 2014 року він був відсутній у військовій частині, оскільки знаходився на лікуванні у госпіталі та психлікарні.

Таким чином, покази даних свідків в частині того, що вони неодноразово бачили ОСОБА_12 у листопаді 2014 року на території військової частини та на шикуваннях, суд до уваги як належний доказ на спростування обвинувачення не приймає.

Щодо доводів свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_22 , ОСОБА_14 та ОСОБА_18 в тій частині, що командування військової частини відпускало своїх військовослужбовців на кілька днів, особливо після нарядів, без написання рапорту, також не спростовує пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення як за ч. 2 ст. 407 КК України, оскільки ОСОБА_12 був відсутній на території військової частини у період з 10 листопада по 24 листопада 2014 року й відповідно доказів перебування у відпустці в цей період, на лікуванні чи нез`явлення до військової частини з поважних причин тощо, суду не надав.

Також суд критично оцінює й покази обвинуваченого ОСОБА_12 в частині невизнання пред`явленого йому обвинувачення за ч. 3 ст. 407 КК України, а саме те, що у період з 22 грудня по 25 грудня 2014 року він за вказівкою слідчого військової прокуратури проходив військово-лікарську комісію та її результатів чекав до 16 січня 2015 року, а прибув до військової частини 25 грудня 2014 року, однак командування частини йому повідомило, щоб приходив тоді, коли отримує результати комісії, а після того, як приніс акт ВЛК, то йому повідомили, що він має прийти лише після того, яки вирішить свої питання з прокуратурою й відповідно в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та визнає їх такими, що також спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності за вчинене, з огляду на наступне.

Зокрема, в ході розгляду даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_12 у наданих суду показах не спростовував того, що у період з 26 грудня 2014 року по 16 січня 2015 року він був відсутній у військовій частині та не ніс службу, а чекав акт ВЛК, й відповідно з будь-якими рапортами про допущення до служби до командування не звертався, а також не звертався з подібними рапортами й після 16 січня 2015 року аж до 18 березня 2015 року, коли ним було написано відповідний рапорт, а в подальшому звільнено з військової служби за демобілізацією.

Також такі доводи обвинуваченого спростовуються й наданими стороною обвинувачення доказами, зокрема поясненнями свідків та актом проведеного службового розслідування й відповідно зібраними в ході його проведення письмовими доказами.

При цьому, судом також враховується й те, що даний акт службового розслідування обвинувачений не оскаржував та не висловлював будь-яких заперечень проти нього, у тому числі й у період проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, а також не звертався з будь-якими клопотаннями до слідчого щодо проведення певних слідчих дій, витребування документів тощо, й відповідно не оскаржував дії (бездіяльність) слідчого в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження.

Таким чином, доводи захисту про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 407 та ч. 3 ст. 407 КК України, а також і обвинуваченого в цій частині, спростовуються показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також частково і показами свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , письмовими доказами, зібраними стороною обвинувачення в рамках досудового розслідування, а саме: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення командира військової частини НОМЕР_2 на адресу Військового прокурора; доповіддю про відсутність на службі військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_12 в інкриміновані періоди; витягами із наказів командира військової частини НОМЕР_2 про проведення службових розслідувань по факту відсутності ОСОБА_12 у військовій частині в інкриміновані періоди, актами службового розслідування та зібраними в рамках його проведення матеріалами по розшукових заходах ОСОБА_12 , й відповідно суд такі доводи визнає виключно як обрану позицію захисту з метою уникнення ОСОБА_12 від відповідальності та покарання за вчинені кримінальні правопорушення.

Крім того, при оцінці матеріалів службового розслідування по факту відсутності ОСОБА_12 на території військової частини в інкриміновані йому періоди, суд приймає до уваги те, що дані матеріалами службових розслідувань, відповідають вимогам чинного законодавства, а саме проведені на підставі наказу Міністра оборони України №82 від 15.03.2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних силах України», а також достовірно стверджують факт самовільного залишення ОСОБА_12 військової частини у листопаді 2014 року та факт нез`явлення вчасно на військову службу військовослужбовцем ОСОБА_12 після виписки з лікарняного, а саме 26 грудня 2014 року та відсутність його на території військової частини до березня 2015 року. Крім того, доказів на спростування вказаного стороною захисту суду не надано та результати проведених перевірок не спростовано.

При цьому, також є безпідставними і доводи захисту в тій частині, що ОСОБА_12 за вчинення самовільного залишення військової частини та нез`явлення на службу було вже притягнуто до дисциплінарної відповідальності й відповідно притягнення до кримінальної відповідальності по інкримінованих кримінальних правопорушеннях є подвійною відповідальністю, оскільки як убачається з наказів командира військової частини та актів розслідування, ОСОБА_12 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності саме за порушення вимог ст. ст. 6, 11, 12, 14, 16, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а не за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 407 КК України.

Крім того, факт нез`явлення вчасно на військову службу військовослужбовцем ОСОБА_12 підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також у категоричній формі не заперечували й свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , які зокрема вказували на те, що обвинувачений ОСОБА_12 в кінці грудня 2014 року не з`явився до військової частини, однак повідомляв їх в телефонній розмові, що знаходиться на лікуванні, а також вони його неодноразово бачили на території військової частини у грудні 2014 року січні 2015 року. Разом з тим, ні обвинуваченим, ні його захисниками не надано суду доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_12 дійсно після 26 грудня 2014 року та по березень 2015 року знаходився на лікуванні. Крім того, факт не перебування ОСОБА_12 на лікуванні у період після 25 грудня 2014 року по 18 березня 2015 року також спростовується й наданими стороною обвинувачення доказами, а саме відповідями медичних закладів м. Чернівці та Чернівецької області на запити військової прокуратури.

Таким чином, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_12 , в інкримінований йому період з 26 грудня 2014 року по березень 2015 року діяв з прямим умислом, оскільки йому достеменно було відомо про необхідність після виписки зі шпиталю 25 грудня 2014 року з`явитися для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 , однак він з метою ухилитися від неї, у порушення статутних вимог, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до військової частини, до військової частини не з`явився та без поважних причин та проводив час на власний розсуд. До того ж обвинуваченим ОСОБА_12 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин його відсутності в інкримінований йому період на території військової частини, які б могли достовірно спростувати пред`явлене йому обвинувачення в цій частині та достовірно свідчили про відсутність у ОСОБА_12 наміру ухилятися від військової служби.

При цьому, факт прибуття 18 березня 2015 року ОСОБА_12 до військової частини та написанні відповідного рапорту не свідчить про наявність у нього наміру продовжувати військову службу. Зокрема, як пояснював суду безпосередньо обвинувачений, даний рапорт ним написано та прибув він до військової частини виключно з метою подальшого його звільнення у запас згідно п. 4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 й відповідно такі дії обвинуваченого не свідчить про вчинення ним будь-яких активних дій на підтвердження свого бажання проходити військову службу й відповідно відсутність наміру ухилятися від військової служби.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_19 про те, що у листопаді 2014 року та грудні 2014 січні 2015 року ОСОБА_12 був відсутній по місцю проживання, то суд також не приймає їх до уваги як доказ підтвердження того, що обвинувачений в інкриміновані йому періоди був присутній саме у військовій частині та ніс військову службу.

Крім того, не зважаючи на те, що ОСОБА_12 виведений на підставі наказу командира військової частини за штат військової частини в розпорядження командира, вказане не свідчить про те, що він позбавлений статусу військовослужбовця призваного під час мобілізації й відповідно звільнення його від проходження військової служби та виконання вимог ст. ст. 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року, та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року, які вимагають від військовослужбовця свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Таким чином, суд дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, на основі повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності, враховуючи, що показання свідків сторони обвинувачення, допитаних безпосередньо в судовому засіданні є послідовними, узгоджуються між собою, а також відповідають іншим обставинам справи та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, що проаналізовані вище, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Щодо зауважень захисту в частині неповноти проведеного досудового слідства, що є прямим порушенням прав обвинуваченого та норм чинного кримінального процесуального законодавства, то суд визнає їх безпідставними, оскільки відповідно до вимог ст. 290 КПК України усі докази зібрані стороною обвинувачення та які згідно вимог ст. 317 КПК України були надані органом досудового розслідування суду, були відкриті обвинуваченому, та він з ними був ознайомлений у визначеному законом порядку.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому виду та міри покарання, суд відповідно до ст.ст. 65-67 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, фактичні обставини справи, особу винного та його відношення до скоєного, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують його покарання.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винуватого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, обираючи обвинуваченому міру покарання, суд приймає до уваги те, що вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст. 407 КК України належать до категорії злочинів середньої тяжкості.

Також суд враховує особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_12 по місцю проживання та служби характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, при призначенні покарання суд враховує й те, що ОСОБА_12 виконував бойові завдання в зоні антитерористичної операції, де отримав поранення, враховує суд й стан здоров`я обвинуваченого, який підтверджено відповідною медичною документацією, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та є особою молодого віку.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд на підставі ст. 66 КК України визнає те, що ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності притягується вперше та вчинив злочин у молодому віці.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_12 судом не встановлено.

За таких обставин, суд ураховуючи характер і ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність обставин, що пом`якшують його покарання та відсутність обставин, які б обтяжували покарання, приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, і вважає за можливе призначити йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 407 та ч. 3 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі та застосувавши ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України суд не вбачає.

Крім того, призначаючи обвинуваченому таке покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») відтак, приходить до переконання, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе в умовах без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Саме такий вид покарання на погляд суду є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 65-67 КК України, ст.ст. 368, 369-371, 373-376, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 407 та ч. 3 ст. 407 КК України і за їх вчинення призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 407 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 407 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_12 наступні обов`язки: не виїжджати за межи України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку вручити прокурору та обвинуваченому ОСОБА_12 негайно.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1