Ухвала іменем україни 29 листопада 2016року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування Закону України від 8 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році».
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2016 року ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження за його скаргою, оскільки з наведених документів вбачається, що підстав для задоволення скарги відсутні.
Відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1185-VII «Про амністію у 2014 році», амністія застосовується на підставі ст. 92 Конституції України, положень Кримінального кодексу України і Закону України «Про застосування амністії в Україні».
Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», який набрав чинності 19 квітня 2014 року, з наступними змінами, скороченню наполовину підлягає невідбута частина покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 15 цього Закону.
Так, суд першої інстанції, відмовляючи засудженому ОСОБА_4 у задоволенні його клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році», зазначив, що ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 6 лютого 2013 року за ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону № 270-VI (270-17) від 15 квітня 2008 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки, з позбавленням на підставі ст. 54 КК України спеціального звання лейтенант міліції. Даний злочин засуджений вчинив 1 червня 2010 року. Строк відбування покарання засудженому обчислюється з моменту приведення вироку у виконання. Ухвалою ВССУ від 2 липня 2013 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни. ОСОБА_4 був затриманий 13 квітня 2016 року, а тому на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році» покарання у виді позбавлення волі він не відбував.
Апеляційний суд, переглядаючи ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року та залишаючи її без зміни, свій висновок переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним у колегії суддів ВССУ підстав немає.
Таким чином підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та застосування до нього Закону України від 8 квітня 2014 року № 1185-VII«Про амністію у 2014 році», колегія суддів не вбачає.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 вересня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3