Справа № 136/687/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2016 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовця обвинувальний акт у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000173 від 20 червня 2015 року, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, раніше неодноразово судимого: 19.02.2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 296 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки 6 місяців: 15.06.2012 року Замостянським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 307 КК України, на підставі ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна; ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2015 року умовно-достроково звільненого від відбування покарання з невідбутим строком в 1 рік 7 місяців 22 дні, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ст.395 КК України,

за участі сторін кримінального провадження

з боку обвинувачення

прокурора ОСОБА_4

з боку захисту

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
19.06.2015 року біля 23:00 години, ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився на території домогосподарства ОСОБА_5 , розташованого в АДРЕСА_1 , під час раптово виниклої суперечки, наніс декілька ударів кулаками по різних частинах тіла ОСОБА_5 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді крововиливів над кон`юнктиву лівого ока, синців навколо обох очей, забійної рани в лобній області, саден волосяної частини голови та обличчя, струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Такі умисні дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування було кваліфіковано за ч.2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім цього, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 30.03.2015 року стосовно ОСОБА_3 було встановлено адміністративний нагляд строком на 1 рік із наступними обмеженнями:
- заборонено вихід з будинку з 23:00 години до 6:00 години ранку наступного дня, що розташований в АДРЕСА_1 ;
- заборонено відвідувати розважальні заклади в яких продаються спиртні напої на розлив, з метою їх розпивання та придбання, за винятком купівлі продуктів харчування;
- заборонено виїзд з території району без дозволу керівництва Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області;
- зобов`язано з`являтись на реєстрацію в Липовецький РВ УМВС один раз в місяць (третю суботу кожного місяця) до начальника СДІМ, а в разі його відсутності до черговою Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області з 9-00 до 11 -00 години.
Із вказаними обмеженнями під час перебування під адміністративним наглядом ОСОБА_3 було ознайомлено письмово. Однак ОСОБА_3 , діючи умисно, з метою злісного ухилення від встановлених законом обмежень, без поважних на те причин, та без повідомлення керівництва Липовецького ВП ГУНП у Вінницькій області, 02.07.2015 року самовільно залишив своє постійне місце проживання та виїхав за межі Липовецького району, де перебував по 24.04.2016 року і його місце знаходження було не відоме.

Також, ОСОБА_3 , маючи можливість повідомити про зміну свого місця проживання керівництво Липовецького ВП ГУНП у Вінницькій області, цього не зробив, на реєстраційні відмітки до Липовецького ВП не з`являвся і тим самим злісно ухилявся від встановленого йому адміністративного нагляду.

Такі умисні дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування було кваліфіковано за ст.395 КК України, тобто порушення правил адміністративного нагляду.

16.05.2016 року потерпілий ОСОБА_6 надав суду клопотання про закриття кримінального провадження за ч.2 ст.125 КК України стосовно ОСОБА_3 , у зв`язку із його відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України визнав за обставин вказаних в обвинувальному акті, які підтвердив суду, погодившись з кваліфікацією вчиненого ним діяння, у вчиненому щиро розкаявся Щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував стосовно закриття кримінального провадження з підстав відмови потерпілого від обвинувачення.
Суд переконався, що показання обвинуваченого ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України, добровільності та істинності його позиції.

Ураховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України та, беручи до уваги, що інші учасники судового провадження не оспорюють фактичних обставин цього кримінального провадження, і судом також встановлено, що учасники судового розгляду розуміють правильно зміст цих обставин, не має сумніву у добровільності їх позиції, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, що узгоджується з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.

Суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України, а саме: порушення правил адміністративного нагляду.
Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.477 КПК України кримінальне провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема: статтею 125 (умисне легке тілесне ушкодження).

Згідно ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У відповідності до вимог п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо: потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Разом з цим, абз.2 ч.6 ст.284 КПК України, передбачено, що якщо обставини передбачені п.7 частини першої цієї статті виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке розпочате слідчим за заявою потерпілого ОСОБА_6 та є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, від підтримання якого останній відмовився, а його відмова є безумовною підставою для закриття такого кримінального провадження, тому суд приходить до висновку, що клопотання потерпілого підлягає до задоволення, а дане кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України слід закрити на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за ст.395 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України є кримінальним правопорушенням невеликої тяжкості, особу винного, а саме: ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий останній раз 15.06.2012 року Замостянським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 307 КК України, на підставі ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2015 року ОСОБА_3 умовно-достроково звільнено від відбування покарання з не відбутим строком в 1 рік 7 місяців 22 дні. Дане кримінальне правопорушення, передбачене ст.395 КК України ОСОБА_3 вчинив 02.07.2015 року, тобто протягом невідбутої частини покарання.

Крім цього, судом встановлено, що ОСОБА_3 за місцем проживання характеризується із задовільної сторони, на що вказує довідка видана Липовецькою міською радою Липовецького району; одружений, на утриманні має неповнолітню дитину; непрацюючий; на обліку в лікаря психіатра та в наркологічному кабінеті на обліку не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає рецидив злочину та вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді арешту на строк, який визначений санкцією частини статті, за якою інкриміновано його діяння.

Ураховуючи те, що дане кримінальне правопорушення, передбачене ст.395 КК України, ОСОБА_3 вчинив протягом невідбутої частини покарання за вироком Замостянського районного суду Вінницької області від 15.06.2012 року, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 остаточне покарання відповідно до положень ч.1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком за правилами ст.72 КК України, у виді позбавлення волі.

Суд вважає, що призначене покарання буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.

Вирішуючи клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу, суд вважає, що обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту при ухваленні обвинувального вироку до набрання ним законної сили є таким, що не відповідає вимогам закону з огляду на таке.

У резолютивній частині вироку, суд може прийняти рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили (ст. 374 ч.4 п.1 пп.4 КПК України).

Передбачаючи можливість ухвалення такого рішення (ст. 374 ч.4 п.1 пп.4 КПК України) законодавець не передбачив можливість його виконання до набрання вироком законної сили. Положення КПК України передбачають лише можливість виконання вироку суду після набрання ним законної сили. Зазначене питання може бути вирішено лише у разі виправдання особи, тобто у вироку за яким особа виправдана.

Згідно положень статті 374 ч.4 п.2 КПК України, суд не має права ухвалюючи обвинувальний вирок обирати відносно особи будь-який запобіжний захід взагалі.

Питання набрання вироком суду законної сили регламентовано в статті 532 КПК України відповідно до якої, вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що положення частини другої статті 331 КПК України визначають, що вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

З зазначеного слідує, що правовою підставою для обрання такого запобіжного заходу як взяття під варту може слугувати лише ухвала суду або вирок, який вже набрав законної сили. За таких обставин, дії щодо взяття під варту будуть лише слугувати не заходом забезпечення кримінального провадження, а відбуванням покарання, визначеним судом у відповідному вироку.

Положення КПК України не містять норми, яка визначає, що вирок суду першої інстанції може набрати законної сили не за правилами, що визначені статтею 532 КПК України, а будь-яким іншим чином. Також, в КПК відсутня норма, що частина вироку може набрати законної сили раніше, а інша частина вступати в силу в порядку, який визначений статтею 532 КПК України.

Пунктом 1.1. Розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.03.2013 року № 460/5, визначено підстави і порядок приймання у СІЗО ув`язнених і засуджених, якими є:

- ухвала слідчого судді (суду) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або про застосування тимчасового або екстрадиційного арешту та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом;

- вирок суду, що набрав законної сили, про засудження до покарання у виді позбавлення волі стосовно засудженого, який не перебував під вартою;

- ухвала суду про тимчасове залишення засудженого у СІЗО або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до СІЗО у випадках, передбачених статтями 90 КВК та 537 КПК;

- ухвала суду про скасування звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та направлення його для призначеного відбування покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Судом також враховано, що у разі обрання/зміни запобіжного заходу при ухваленні судом обвинувального вироку, має місце порушення права на захист, оскільки особа відносно якої обирається запобіжний захід, не має можливості висловитися з цього приводу, адже не знає, яке рішення і який запобіжний захід може винести суд, що не відповідає главі 18 КПК України, приписам частини шостої статті 22 КПК України (принципу змагальності), а також частини третьої статті 26 КПК України (принципу диспозитивності).

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374, 376 КПК України, ст. 65 КК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 4(чотири) місяці.

На підставі ст. 71 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_3 за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Замостянського районного суду Вінницької області від 15.06.2012 року у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 9(дев`ять) місяців.

Строк відбування покарання обвинуваченому рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1