Ухвала

іменем україни

10 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_10,

за участю прокурора ОСОБА_11,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000957, за обвинуваченням:

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК;

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Житомира, жителя АДРЕСА_2

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 185 КК, оскільки його винуватість підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, а тому вважав, що суд неправильно виключив з обвинувачення ОСОБА_3 таку кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Також стверджує, що підготовче судове засідання від 16 травня 2014 року в порушення вимог ч. 2 ст. 314 КПК проводилось за відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_4 Зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2014 року ОСОБА_2 виправдано за ч. 3 ст. 185 КК у зв'язку недоведеністю, що дане кримінальне правопорушення було вчинено ним.

За цим же вироком засуджено ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 23 липня 2014 року та цим вироком ОСОБА_3 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_4 884 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що він за попередньою змовою з ОСОБА_3 01 березня 2014 року близько 04.00 год. проник до приміщення кабінету №43, що у Житомирській обласній державній адміністрації, яка знаходиться на вул. Малій Бердичівській, 25 та таємно викрав належний ОСОБА_4 ноутбук марки «ASUS», вартістю 1659,50 грн.

Цього ж дня близько 06.30 год. ОСОБА_2 за попередньою змовою з ОСОБА_3 проник до приміщення кабінету №208, що у Житомирській обласній державній адміністрації та таємно викрав належний орган у державної виконавчої влади монітор марки «ACER», вартістю 1125 грн.

За вказаним обвинуваченням суд першої інстанції визнав винуватим лише ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

У силу ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався.

Свій висновок про невинуватість ОСОБА_2 місцевий суд зробив на підставі того, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 стверджував, що саме він вчинив вказаний злочин. При цьому зазначав, що ОСОБА_2 участі у таємному викраденні майна не приймав. Крім того, свідок ОСОБА_5 зазначала, що її син у день вчинення злочину з 00.30 год. перебував за місцем свого проживання до самого ранку. Також, свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні зазначав, що він лише бачив як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ніч з 28 лютого на 01 березня 2014 року знаходились біля вхідних дверей Житомирської обласної державної адміністрації. Разом із цим, свідок стверджував, що після побаченого він підходив до вказаних дверей, однак пломби на них не були пошкодженні.

Також у вироку зазначено, що належний ОСОБА_2 мобільний телефон, який на момент вчинення злочину перебував у зоні дії базових станцій, що розташовані біля місця вчинення злочину, не може вказувати на винуватість останнього, оскільки це спростовується показаннями ОСОБА_3, який в судовому засіданні стверджував, що даний телефон знаходився в той час у нього в користуванні.

Оскільки зібрані у кримінальному провадженні докази не підтвердили обвинувачення, що ставилось у вину ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виправдав його за ч. 3 ст. 185 КК, навівши відповідні мотиви.

Усі доводи, аналогічні касаційним, перевіряв суд апеляційної інстанції за апеляційною скаргою прокурора і для їх спростування у своїй ухвалі навів відповідні аргументи з дотриманням вимог ст. 419 КПК .

Що стосується доводів прокурора про те, що підготовче судове засідання від 16 травня 2014 року проводилось за відсутності обвинуваченого ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_4, то у даному конкретному випадку таке порушення не є істотним, оскільки останні з цього приводу до суду не звертались. Тому указане порушення не перешкодило суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою скасування судових рішень у кримінальному провадженні, про що йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК , суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 28 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9