ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

10 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_4.,

суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Ромни Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше судимого 10 жовтня 2011 року за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 жовтня 2011 року та визначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців.

Вирішено питання про стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Даним вироком також були засуджені ОСОБА_2 та ОСОБА_3

За вироком суду ОСОБА_1. визнано винуватим та засуджено за те, що він у період із 19 листопада 2013 року до 10 квітня 2014 року на території міста Ромни та Роменського району Сумської області, діючи повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинив дев'ять епізодів крадіжок чужого майна, поєднаних з проникненням у сховище.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень щодо нього у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає вимогу про пом'якшення призначеного покарання або звільнення від його відбування з випробуванням. Обґрунтовуючи свою позицію зазначає, що суд при призначенні йому покарання повною мірою не врахував: визнання винуватості та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики за місцем проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, наявність захворювання шлунку, що потребує хірургічного втручання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, які цивільних позовів не заявляли. Також посилається на неетичне ставлення та упередженість судді суду першої інстанції, відмову у задоволенні його заяви про роз'яснення вироку.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_1 в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано. Зокрема, враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочину, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчинення значної кількості епізодів злочинних дій, дані про особу засудженого, який раніше судимий, вчинив злочин в період перебігу іспитового строку за попереднім вироком, позитивно характеризується за місцем проживання, стоїть на обліку у районній лікарні з приводу хвороби шлунку, відсутність обставин, що обтяжують покарання та обставини, що його пом'якшують, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

За змістом ст. 69 КК України призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли по справі встановлено обставини, що пом'якшують покарання, які настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше 5 років, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Одночасно, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання та відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Із судових рішень також не вбачається підстав для звільнення ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки з огляду на дані про його особу, вчинення злочину під час іспитового строку за попереднім вироком, тривалий характер злочинної діяльності, відсутні підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без реального відбування покарання.

На думку колегії суддів, обране судом засудженому ОСОБА_1 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а встановлені по справі обставини, які пом'якшують покарання, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного до категорії тяжких та не свідчать про наявність законних підстав для призначення покарання нижче нижчої межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Твердження засудженого про відсутність претензій з боку потерпілих не є такими обставинами, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Інших доводів, які б свідчили, що призначене ОСОБА_1 покарання є таким, що не відповідає вимогам закону внаслідок суворості, касаційна скарга не містить.

Відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви ОСОБА_1 висновків суду в частині призначеного покарання не стосується, а посилання на упередженість судді місцевого суду не можуть бути підставою для пом'якшення покарання, а могли бути підставами для заявлення відводу у порядку ст. 80 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на наведене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6