Ухвала
іменем україни

19 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000248 касаційні скарги прокурора та потерпілої на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 14 травня 2014 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 135 КК на строк один рік; за ч. 2 ст. 286 КК на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Згідно зі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 15 760 грн, моральної 120 000 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів та судові витрати.
За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 25 жовтня 2013 року близько 20.00 год., керуючи у стані алкогольного сп`яніннятехнічно несправним автомобілем марки ВАЗ-2121 «Нива» (державний номерний знак № НОМЕР_1 ) і рухаючись по проїзній частині вул. Цибулька в м. Новому Бузі з боку вул. Першотравневої в напрямку вул. Панаса Мирного, при під`їзді до будинку № 64 всупереч вимогам пп. 31.4.2, пунктів 1.10, 2.3 «б», 10.1, 12.1, 12.4, 19.3 Правил дорожнього руху виїхав на праве узбіччя, не призначене для руху транспортних засобів, і наїхав на пішохода ОСОБА_8 . Достовірно знаючи, що через його дії потерпілий був поставлений у небезпечний для життя стан і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, ОСОБА_6 не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому і всупереч п. 2.10 «г» Правил дорожнього руху зник з місця події, залишивши потерпілого в небезпеці. У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від він яких помер на місці пригоди.
Апеляційний суд Миколаївської області 25 вересня 2014 року змінив вирок місцевого суду, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрив провадження в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК і постановив вважати його засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки та зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю три роки, поклавши на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 квітня 2015 року скасував вищевказане рішення апеляційного суду і призначив новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції у зв`язку з помилковістю висновку апеляційного суду про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК.

За підсумками нового апеляційного розгляду той же апеляційний суд 16 червня 2015 року залишив без зміни вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 .

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації діяння ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання. Зокрема, на думку скаржника, засудженого було безпідставно звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, про що скаржник наводить відповідні доводи. Крім того, він стверджує, що апеляційний суд порушив ст. 54 КПК при заміні засудженому захисника.

Касаційна скарга потерпілої ОСОБА_7 аналогічна за змістом і вимогами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних скарг, обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_6 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Покарання засудженому призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК, воно відповідає вчиненому й особі ОСОБА_6 , є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.

Тому доводи, викладені у скарзі, про м`якість цього покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними. Місцевий суд належно умотивував своє рішення у цій частині, з чим обґрунтовано погодився апеляційний суд.
Відповідає вимогам ст. 75 КК й рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Мотивуючи це рішення, суд першої інстанції урахував характер та ступінь тяжкості злочину, позитивну характеристику особи ОСОБА_6 , який має на утриманні мати ОСОБА_9 , 1929 року народження, такі пом`якшуючі його покарання обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди.
Врахував суд й таку обставину, що обтяжує покарання, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Сукупність наведених даних та обставин, на думку колегії суддів, дали суду першої інстанції обґрунтовані підстави для висновку, що ОСОБА_6 може бути звільнено від відбування покарання з випробуванням, з чим правильно погодився апеляційний суд при перегляді вироку.
Твердження у касаційній скарзі про те, що суди чогось не врахували, є безпідставними.
Тому з урахуванням наведених обставин та даних про особу засудженого колегія суддів не вважає призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування м`яким та неправильним.
Не погоджуючись із доводами прокурора, викладеними в апеляційній скарзі, про м`якість покарання й необґрунтованість звільнення ОСОБА_6 від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції правильно звернув увагу на те, що касаційний суд скасував попереднє рішення апеляційного суду у цьому провадженні лише у зв`язку з помилковим висновком зазначеного суду про відсутність у діянні засудженого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК. Питання про неправомірне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК касаційним судом не розглядалось, оскільки прокурор такої вимоги у касаційній скарзі не заявляв. Тому відповідно до положень ч. 3 ст. 439 КПК при новому розгляді провадження апеляційний суд позбавлений можливості перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, про необґрунтованість застосування місцевим судом положень ст. 75 КК до засудженого.
За вказаною нормою процесуального закону апеляційний суд при здійсненні нового розгляду може призначити більш суворе покарання чи застосувати закон про більш тяжкий злочин лише у разі скасування касаційним судом саме вироку, а не ухвали, і за умови, що його було скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжкий злочин або посилення покарання за касаційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника.
Посилання у касаційній скарзі прокурора на безпідставність закриття апеляційним судом провадження за одним зі складів інкримінованих злочинів не є проханням застосувати закон про більш тяжкий злочин і не свідчить про збільшення обсягу обвинувачення.
Збільшення обсягу обвинувачення можливе лише під час судового провадження у першій інстанції, якщо прокурор відповідно до ст. 341 КПК висунув додаткове обвинувачення. Такі процесуальні дії прокурора на стадії провадження в апеляційній та касаційній інстанціях законом не передбачені.
Доводи прокурора про порушення апеляційним судом ст. 54 КПК під час заміни захисника є необґрунтованими, адже заміна захисника відбувалася відповідно до вимог процесуального закону у присутності захисника ОСОБА_10 . До того ж сам засуджений не вважає, що стосовно нього було порушено право на захист, адже захисником він був забезпечений.
Отже, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, у зв`язку з чим касаційну скаргу не може бути задоволено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілої без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2