Ухвала іменем україни 20 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 14 липня 2015 року щодо вказаної особи,

в с т а н о в и л а:

Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 травня 2015 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше судимого: 16.12.1997 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 141 , ч. 2 ст. 142 КК України (1960 року) до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 45 КК України з випробувальним строком на 1 рік 6 місяців;

25.06.1998 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області за ч. 2 ст. 141 , ч. 2 ст. 142 , ч. 1 ст. 194 , ч. 1 ст. 229-6, ст. 42 КК України (1960 року) до 6 років позбавлення волі, звільнений 22.02.2003 року на підставі постанови Краснолуцького міського суду Луганської області від 14.02.2003 року згідно із ст. 107 КК України умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 10 місяців 12 днів;

02.03.2004 року Кремінським районним судом Луганської області за ч. 3, 4 ст.187 КК України , на підставі ст.71 КК України до 8 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 23.02.2012 року після відбуття строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 04 грудня 2014року, близько 22 год., маючи намір на вчинення відкритого викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, повторно, знаходячись біля магазину «М'ясна лавка», розташованого в районі будинку №25 по пр-ту Хіміків м. Сєвєродонецька, побачив ОСОБА_2, та підійшовши до неї ззаду, шляхом ривка відкрито вирвав її жіночу сумку, яка для останньої не представляє матеріальної цінності, із мобільним телефоном в середині. Після чого з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. Даними діями ОСОБА_1 спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 450 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 14 липня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений не оспорюючи правильності кваліфікації його дій та доведеності вини, ставить вимогу про пом'якшення призначеного йому покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України. Указує, що суди не повною мірою врахували всі дані про особу винного та обставини, що пом'якшують покарання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення цієї особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Щодо доводів засудженого про неврахування судом обставин, що вказують на можливість застосування щодо нього ст. 75 КК України, а саме: щире каяття, визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, без заявленого потерпілою цивільного позову відшкодування шкоди, то вони є необґрунтованими, так як міський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при визначенні покарання засудженому ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно ст. 12 цього Кодексу належить до категорії тяжких, особу винного, котрий вину визнав, у вчиненому розкаявся, офіційно не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння тяжких злочинів, у тому числі за грабежі та розбійні напади, та дійшов правомірного висновку про можливість призначення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, пов'язаного з ізоляцією від суспільства, мотивовано визнавши його необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_1 . покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Це рішення у вироку мотивоване, не викликає сумнівів у його відповідності вчиненому, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Крім того, аналогічні за змістом доводи ОСОБА_1 були предметом перевірки апеляційного суду. Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції перевірив доводи засудженого та його захисника наведені в апеляційній скарзі, всебічно їх розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 14 липня 2015 року щодо вказаної особи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_3 ОСОБА_4