Справа № 136/1008/14-к
Провадження №11-кп/772/869/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000336 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 16.07.2015, яким засуджено

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Кяхта, Республіка Бурятія, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, неодруженого, раніше не судимого,
-за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти орган кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтись для реєстрації в кримінальну виконавчу інспекцію.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду, 04.08.2013 року, біля 01.00 год. ночі, ОСОБА_9 , в порушення вимог п.п. 2.9 Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував мотоциклом марки ИЖ Юпитер без державного номерного знаку та підчас руху вказаним транспортним засобом по вул. Першотравневій, що в с. Нова Прилука, Липовецького району, Вінницької області, допустив порушення вимог п. 12.2 Правил дорожнього руху України, так як під час руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не дотримався безпечної швидкості руху, яка мала б бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , 1996 р. н. яка рухалася в попутному з ним напрямку по правому краю проїжджої частини вулиці.
Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеня, уламкового перелому потиличної кістки зліва, ротаційного підвивиху СІ хребців (першого шийного), множинних саден в ділянці спини, вушних раковин, верхніх кінцівок (без зазначення кількості, форми, розмірів, морфологічних особливостей), які згідно висновку експерта № 1834 від 14.11.2013 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що являлись небезпечними для життя в момент спричинення.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, так як не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати та просить дослідити докази, такі як журнал судового засідання та технічний запис в частині показань потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , протокол огляду місця ДТП, висновки експертів №1834 та №137 та протокол слідчого експерименту
Вважає недопустимими докази: висновок експертизи №1834, який проведено на підставі медичних документів, вилучених з лікарні без дозволу суду та слідчий експеримент, який проведено за участю неповнолітнього ОСОБА_11 без участі педагога в порушення ст.226 КПК України. Також слідчий експеримент проведено з порушення і ст.240 КПК України.

На думку захисту судом першої інстанції невірно взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , оскільки вони суперечать протоколу огляду місця події.

У вироку зазначено, що потерпіла рухалась по «правому краю проїжджої частини вулиці», тобто «краю проїзної частини» а згідно свідчень потерпілої - вона йшла по правому «узбіччі», згідно протоколу огляду зіткнення відбулось на «проїзній частині», що є різними терміни згідно п.1.10 ПДР, а тому висновок суду в цій частині не підтверджений доказами.
Крім того, у вироку наведено ряд суперечливих доказів щодо швидкості мотоцикла. Суд врахував, що відповідно до висновку експерта, ОСОБА_9 рухався зі швидкістю 60-70 км/год, однак свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 стверджували, що ОСОБА_9 рухався без світла та на швидкості 100 км/год.

Заслухавши доповідача, адвоката та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу, потерпілу та прокурора які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу адвоката слід залишити без задоволення.

Згідно вимог ст.22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а відповідно зі ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Докази, зазначені та надані сторонами кримінального провадження судом першої інстанції дослідженні в повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами в наданні інших доказів не встановлено.

Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а тому клопотання адвоката про прослуховування звукозапису допиту потерпілої та свідка не ґрунтуються на вимогах закону.

Твердження обвинуваченого та його адвоката про необхідність, повторного дослідження судом протоколу огляду місця ДТП, висновків експертів №1834 та №137 та протоколу слідчого експерименту не узгоджується із вимогами ст.ст. 22, 92, 93 КПК України, якими передбачено змагальність сторін, обов`язок доказування та збирання доказів та прямо суперечить основним засадам кримінального провадження відповідно до КПК України 2012 року, прийнятого у відповідності до європейських стандартів.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, тому задоволення клопотання захисника обвинуваченого про повторне дослідження доказів, за умови, що вони досліджені повністю і без жодних порушень суперечитиме зазначеній вище нормі закону, порушило б принцип рівності сторін та свідчило б про упередженість суду.

Тому зазначені клопотання колегією суддів відхилені, оскільки суперечать вимогам ст.22, ст.26, ч.3 ст.404 КПК України.

Відповідно до вимог ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом.
Зміст висновку експерта №1834 щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою, відповідає вимогам ст.102 КПК України.

Згідно ч.3 ст.101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймає безпосередньо або вони стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Дослідження в експертизі №1834 проводились на підставі медичних документів ОСОБА_7 зміст яких сторона захисту не оспорювала.

Медична картка та рентгензнімки хворої не досліджувались в суді як докази, оскільки не залучались до провадження, згідно ст.99 КПК України, а тому доступ до них у відповідності зі ст.159 КПК України отримуватись не мав.

Слідчу дію - слідчий експеримент, проведено у відповідності зі ст.240 КПК України. Невірно з`ясована, на думку адвоката обвинуваченого, швидкість руху мотоцикла в ході експерименту не є підставою визнання цього доказу недопустимим виходячи зі змісту ст.86 КПК України.

Твердження адвоката ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, що, слідчий експеримент проведено за участю неповнолітнього ОСОБА_11 без участі педагога також не ґрунтується на законі, оскільки присутність педагога передбачена у випадку його допиту згідно ст.226 КПК України.

В зв`язку з викладеним, відповідно до вимог ст.89 КПК України, жодних підстав для визнання недопустимими доказів, зазначених в апеляційній скарзі адвоката немає.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, при обставинах, викладених у вироку, є обґрунтованим і підтверджується доказами, допустимість яких перевірив суд першої інстанції в судовому засіданні та дав вірну оцінку і юридичну кваліфікацію.

Так ОСОБА_9 в апеляційному суді підтвердив факт скоєння ним наїзду на потерпілу. Однак не пам`ятає самих обставин скоєного. Жодних обставин, що свідчили б про скоєння наїзду на потерпілу іншим транспортним засобом немає, а тому вимога захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 явно суперечать матеріалам справи.

Згідно вироку суду обвинувачений скоїв наїзд на потерпілу, коли та рухалась в попутному з ним напрямку по «правому краю проїжджої частини вулиці». Визначення терміну «вулиця» міститься в п.1.10 Правил дорожнього руху України це частина території, в тому числі в населеному пункті, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів.
В зв`язку з цим не ґрунтується на законі висновки захисту в апеляційній скарзі, що згідно вироку суду наїзд на потерпілу відбувся на «краю проїзної частини», оскільки це є інший термін, визначений тим же п.1.10 ПДР України і судом у вироку він не зазначався.
Щодо суперечливих, на думку захисту, доказів швидкості мотоцикла, то вони позбавлені логіки.

Захист стверджує, що судом не дано оцінку поясненням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , згідно яких ОСОБА_9 рухався без світла та на швидкості 100 км/год.

Однак суд врахував, що відповідно до висновку експерта, ОСОБА_9 рухаючись навіть зі швидкістю 60-70 км/год не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода терміновим гальмуванням в дорожній ситуації, що склалася, чим порушив п.12.2 ПДР України, а тому показання зазначених в апеляції свідків тим більше обґрунтовують винуватість ОСОБА_9 .

За таких обставин, колегія суддів не вбачає жодних підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 ,

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 16.07.2015, щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4