Ухвала

іменем україни

8 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_30.
суддів ОСОБА_31. та ОСОБА_32.,
за участю: засудженого ОСОБА_4,
захисника ОСОБА_5,

прокурора ОСОБА_33

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирвської області від 14 січня 2015 року,

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, такий, що

судимості не мав

засуджений за:

- пунктом 4 частини 2 статті 115 КК України на 13 років позбавлення волі;

- частиною 1 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнаний винуватим і засуджений за наступних обставин.

5 січня 2009 року ОСОБА_4 о 22 годині 30 хвилин, залишивши добове чергування паливного складу ВАТ «Житомироблпаливо», що розташоване в смт. Нова Борова Володарсько-Волинського району Житомирської області, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, пішов до будинку АДРЕСА_1 Володарсько-Волинського району Житомирської області, в якому, після розірвання шлюбу (6 листопада 2007 року) з ним, залишилась проживати колишня дружина - ОСОБА_6

На прохання ОСОБА_4 ОСОБА_6 відчинила вхідні двері і впустила його в сумісно належний їм будинок. Під час з'ясування відносин, між ним і потерпілою виникла сварка, внаслідок якої, о 23 годині ОСОБА_4 взяв зі столу кімнати ножа і, з виниклого мотиву особистих неприязнених стосунків, маючи на меті і бажаючи вбити колишню дружину особливо болісним способом, діючи з прямим умислом, з великою силою прикладання завдав 41 ножове поранення в місця розташування життєво-важливих органів, зокрема грудну клітку, тулуб та по верхніх її кінцівках, внаслідок чого вона померла на місці злочину.

Крім того, о 23 годині 10 хвилин ОСОБА_4, використовуючи ту обставину, що його злочинні дії не будуть ніким помічені, він таємно в будинку зняв з тіла померлої ОСОБА_6 ювелірні вироби із золота 585 проби: ланцюжок, вартістю 1200 грн., сережки, вартістю 760 грн.; хрестик із золота, вартістю 860 грн.; чотири каблучки на суму 10000 грн., а всього на загальну суму 12820 грн.

Після вчинення зазначених злочинів, ОСОБА_4 вжив заходи для знищення речових доказів та слідів злочину шляхом підпалу газети, поміщеної під крісло м'якого куточку в будинку з трупом ОСОБА_6, спалення в котлі на роботі футболки та джинсів з плямами крові, викидання знаряддя злочину - ножа та речових доказів - ключів від будинку, змивання плям крові з черевиків та ретельно помився на квартирі ОСОБА_7

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 14 січня 2015 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни.

Вказані судові рішення оскаржуються в касаційному порядку.

До постановлення вказаних судових рішень, у справі, провадження по якій розпочато у 2009 році, також були прийняті такі судові рішення, як:

- вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2009 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за: частиною 1 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, пунктом 4 частини 2 статті 115 КК України на 15 років позбавлення волі. На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 серпня 2010 року вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2009 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а матеріали справи направлено на новий судовий розгляд.

- ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області від 7 травня 2012 року, якою кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_4 за частиною 1 статті 185, пунктом 4 частини 2 статті 115 КК України направлена прокурору Житомирської області для організації додаткового розслідування.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 3 липня 2012 року ухвалу Червоноармійського районного суду Житомирської області від 7 травня 2012 року в частині повернення кримінальної справи щодо ОСОБА_4 на додаткове розслідування скасовано, а матеріали справи направлені на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі.

- вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року, яким ОСОБА_4 визнаний винуватим та засуджений за: частиною 1 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, пунктом 4 частини 2 статті 115 КК України на 13 років позбавлення волі. На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

А окремою постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року доведено до відома начальника УМВС України в Житомирській області та прокурора Житомирської області про порушення для прийняття відповідних заходів реагування щодо неприйняття двох явок ОСОБА_4 з повинною від 8, 9 січня 2009 року та показання від 7 січня 2009 року як достовірних, оскільки були здобуті під час відбування адміністративного покарання.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2014 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а провадження по справі щодо нього по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 185, пунктом 4 чсатини 2 статті 115 КК України, закрито з підстав, передбачених пунктом 2 статті 6 КПК України 1960 року за недоведеністю його участі у вчиненні інкримінованих дій. Постановлено звільнити ОСОБА_4 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2014 року скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 23 червня 2014 року щодо ОСОБА_4, а матеріали справи направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 14 січня 2015 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить вказані судові рішення скасувати, а провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів. Посилається на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні його клопотань про відвід судді ОСОБА_34. у порушення вимог пункту 4 частини 1 статті 54 КПК України 1960 року; про здійснення фіксування судового розгляду технічними засобами та проведення судового слідства у суді апеляційної інстанції у зв`язку з оскарженням ним вироку суду щодо оцінки та допустимості таких доказів, як протоколу допиту в якості обвинуваченого від 12 січня 2009 року, протоколу відтворення обстановки та обставин події в приміщенні райвідділу. А також стверджує про невиконання судом апеляційної інстанції вказівок суду касаційної інстанції, про які зазначено в ухвалі від 30 жовтня 2014 року .

Крім того, засуджений вказує на те, що, всупереч його та захисника вимогам, залишилися неперевіреними обставини його місця перебування в інкримінований йому час, вважає суперечливими висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо часу його спілкування з ОСОБА_9 засобом мобільного зв`язку в той час, коли були вчиненні злочини; відстані від його місця роботи та будинку потерпілої; з ким потерпіла проводила час у бидинку з огляду на виявлення недопитої пляшки вина, недопалків цигарок, чашки з-під кави, тощо, відповідно до показань свідка ОСОБА_10; присутність іншої особи на місці злочинів за експертними дослідженнями; не включення до протоколу та непроведення експертних досліджень щодо ножів, які перебували у банці на веранді будинку; посилання суду апеляційної інстанції на виключення ним кнопки з`єднання та доведення свого злочинного умислу до кінця.

Також, сверджує про порушення його права на захист з перших днів затримання, тоді як залучений адвокат формально виконував його захист, що мало прояв лише у його присутності.

Зазначається засдуженим і про те, що у потерпілої не з'ясовано розмір завданої шкоди, а також про те, що триває розгляд його заяв про вчинення злочинів працівниками райвідділку та щодо недозволених методів ведення працівниками райвідділу міліції досудового слідства.

У доповненнях до касаційної скарги заудежний просить постановлені щодо нього судові рішення скасувати, а провадження по справі закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 6 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. При цому, запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати, а матеріали справи по факту нанесення потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть - направити до прокуратури Житомирської області для додаткового розслідування.

Свої вимоги засуджений додатково обгрунтовує недотриманням судами першої та апеляційної інстанцій вимог Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Зокрема, ним вказується на те, що він був обмежений у праві на побачення із захисником до першого допиту; під час апеляційного розгляду був відсутній повний склад суду, а саме секретаря судового засідання; безпідставне відхилення клопотань про призначення повторної судово-психологічної експертизи для усунення протиріч у двох висновках щодо здійснення до нього психологічного та фізичного впливу під час досудового слідства; відсутність у справі доказів на підтвердження пред'явленого обвинувачення щодо знищення ним знарядь злочину; невиконання вказівок Верховного Суду України від 26 серпня 2010 року, у тому числі і щодо наявності у справі роздруківок телефонної розмови інкримінований йому час на підтвердження алібі. Стверджує, що висновки судів не відповідають матеріалам справи, оскільки показання свідків, експертні дослідження та інші докази не вказують на його причетність до вчинення злочину, чому не надано відповідної оцінки та не усунуто протиріччя.

У касаційній скарзі захисник просить вказані судові рішення скасувати, а провадження по справі закрити у звязку з відсутністю в діях її підзахисного складу злочинів. Посилаєтсья на істотні порушення вимог кримінального-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону.

Доводи захисника на обгрунтування вказаної позиції аналогічні касаційній скарзі засудженого.

При цьому, захисником додатково вказується на показання свідка ОСОБА_11, покладення в основу висновків судів сфабрикованих доказів у справі та внаслідок службових злочинів, а також припущення апеляційного суду в рішенні щодо належності крові на подвір`ї будинку.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали касаційній скарги, прокурора, яка частково не заперечувала проти задоволення касаційних скарг, вважаючи за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, а матеріали кримінальної справи направити на новий апеляційний розгляд, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 64, 65 КПК України 1960 року при розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню, у тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину, які встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

Згідно до статті 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

А відповідно до частини 2 статті 327 КПК України 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Проте, судами першої та апеляційної інстанцій вказаних вимог кримінально-процесуального закону не дотримано.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, а у касаційних скаргах не оспорено, що визнавальні показання ОСОБА_4, що відображені у його явках з повинною від 7 та 9 січня 2009 року, здобуті під час його адміністративного затримання та без забезпечення його захисником.

Вказані твердження узгоджуються і з матеріалами кримінальної справи, з яких убачається, що ОСОБА_4 затримано 6 січня 2009 року за статею 185 КУпАП та 7 січня 2009 року о 10 годині 10 хвилин піддано адміністративному стягненню у виді арешту на 5 діб (справа про адміністративне правопорушення №3-7/2009).

Тоді як, відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Житомирській області від 6 січня 2009 року кримінальна справа спочатку була порушена по факту умисного вбивства ОСОБА_6 за частиною 1 статті 115 КК України, а потім постановою від 11 січня 2009 року вже щодо ОСОБА_4 по вказаному факту.

В день відбуття ОСОБА_4 адміністративного стягнення у виді арешту о 19 годині 30 хвилин 11 січня 2009 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, 12 січня 2009 року року йому призначено захисника ОСОБА_12, тоді як постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської областів від 14 січня 2009 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту (т.1 а.с. 1; т.2 а.с.1, 2-3, 9, 18; т.2 а.с.2-7; матеріли подання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді взяття під варту №4-2/2009).

Не останню роль у підтвердженні факту здобуття доказів всупереч вимогам кримінально-процесуального закону відіграє висновок за результатами службової перевірки, яким визначено, що за перевищення службових повноважень підлягають притягненню до суворої дисциплінарної відповідальності майор міліції ОСОБА_13, начальник СКР Вол.-Волинського РВ, капітан міліції ОСОБА_14, оперуповноважений СКР цього ж райвідділу, які наказом УМВС від 29 вересня 2011 року №235 о/с звільнено, кожного, чим і обмежились.

Вказаний висновок є логічним продовженням у виді внесення 3, 7 квітня 2014 року заяв ОСОБА_4 до ЄРДР про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень за частиною 1 статті 364, частиною 2 статті 365, частиною 1 статті 366, частиною 1 статті 371, частиною 1 статті 383, частиною 1 статті 384 КК України, у тому числі і щодо названих осіб (т.13 а.с. 44-48; т.14 а.с.212-).

З таким зменшенням обсягу доказів у кримінальній справі погоджується і колегія суддів, оскільки факт тримання ОСОБА_4 під вартою за адміністративне правопорушення не може звільняти правоохоронні органи від обов'язку забезпечення особі дотримання матеріально-правових і процесуальних норм при проведенні слідчих дій в рамках кримінальної справи в той час, коли особа відбуває адміністративне стягнення.

Попри засвідчення судами першої та апеляційної інстанцій недотримання вимог закону при перших допитах ОСОБА_4, в основу висновків обвинувального вироку та ухвали про залишення його без зміни покладено визнавальні показання у якості підозрюваного від 12 січня 2009 року вже за участі захисника ОСОБА_12, протокол відтворення обстановки та обставин події від 12 січня 2009 року, проведеного за участю ОСОБА_4 в приміщенні райвідділу; протокол відтворення обстановки та обставин події від 13 січня 2009 року за участю ОСОБА_4 щодо місця, де він викинув ніж та ключі; протоколи відтворення обстановки та обставин події від 11 жовтня 2011 року за участю ОСОБА_4 щодо обраного ним шляху прямування від місця роботи до будинку потерпілої та часу, який він витратив на його проходження; протоколом відтворення обстановки та обставин події від 11 жовтня 2011 року за участю статиста ОСОБА_15 щодо шляху прямування ОСОБА_4 від місця роботи до будинку потерпілої та часу, який він витратив на його проходження, що повідомлялося ним під час досудового розслідування; протоколом відтворення обстановки та обставин події від 19 травня 2009 року за участю ОСОБА_16 щодо вмісткості котла у приміщенні паливного складу, де працював ОСОБА_4, та було поміщено в котел фуфайку та джинси, протоколом огляду предметів від 14 травня 2009 року, за яким виявлено вхідне повідомлення від потерпілої на мобільний телефон ОСОБА_4 (т.2 а.с.21-23, 24-32, 55-60, т.3 а.с. 168-175, 134-135, т.8 а.с.29-39, 41-45).

Напротивагу подальшим показанням ОСОБА_4, а також свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, суди першої та апеляційної інстанцій вбачали узгодженість деталізації обставин вчинення ОСОБА_4 злочину, механізму нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій та підтвердження навності у потерпілої золотих виробів з даними протоколу місця події від 6 січня 2009 року та висновком судово-медичної експертизи № 14 від 25 березня 2009 року, а намір ОСОБА_4 на позбавлення життя потерпілої з причин неприязних відносих щодо розподілу будинку, який був придбаний під час їхнього подружнього життя, та агресивну поведінку ОСОБА_4 під час шлюбу з ОСОБА_6 підтверджували показаннями потерпілих ОСОБА_20 та ОСОБА_21, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 (т.2 а.с. 46-53).

Саме наведений об'єм доказів у справі на переконання судів першої та апеляційної інстанцій беззаперечно викриває ОСОБА_4 та доводить вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_6 з особливою жорстокістю та таємного викрадення її майна.

Однак, використання такого обсягу доказів на підтвердження висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності вини ОСОБА_4 колегією суддів вважається явно невиправданим.

Як убачається з протоколу допиту ОСОБА_4 у якості підозрюваного від 12 січня 2009 року, що набув вирішального значення для доведеності його винуватості та висновків про узгодженість відображених у ньому показань останнього з іншими доказами у справі, його не було належним чином забезпечено захистом, що, вподальшому, призвело до порушення його права на побачення із захисником до першого допиту та права не свідчити проти себе.

Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій на підтвердження допустимості такого доказу вказувалося про участь захисника ОСОБА_12, який запрошувався батьками ОСОБА_4

Однак, ОСОБА_4, котрий спочатку обвинувачувався у вчиненні особливо тяжкого злочину, роз'яснювалося право мати захисника та побачення із ним до першого допиту о 12 годині 35 хвилин до 12 години 42 хвилини 12 січня 2009 року, тоді як сам допит відбувся того ж дня вже о 12 годині 50 хвилин (т.2 а.с. 17, 18, 21-23).

Відсутність побачення ОСОБА_4 із захисником слідує також із листа начальника Володарсько-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області, де зазначено, у тому числі про те, що відповідно до записів у «Книзі обліку адмінарештованих осіб утримуваних в ІТТ» 7 січня 2009 року о 13 годині 00 хвилин ОСОБА_4 було переведено з кімнати затриманих та доставлених осіб чергової частини Володарсько-Волинського РВ УМВС ДІМ до ІТТ на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення у виді арешту на 5 діб та поміщено до камери №3, де перебував один. Також засвідчено, що ОСОБА_4 в 2009 році побачень не надавалося у зв`язку з відсутністю в ІТТ кімнати для побачень (т.9 а.с.146-147).

Вподальшому ОСОБА_4 неодноразовао вказувалося на його необізнаність про здійснення щодо нього захисту, оскільки, як він стверджував, під час його допиту у приміщенні перебули особи у «цивільному», з яких він не міг виокремити захисника.

Такі твердження ОСОБА_4 підтверджується вказаним протоколом його допиту, в якому відображений зміст здійснення захисту ОСОБА_4 у виді лише підпису захисника без фактичного з`ясування обставин вчинення злочину та усунення протиріч. Вказане прослідковується і з протоколу відтворення обстановки та обставин події від 12 січня 2009 року (т.2 а.с.24-26).

Тоді як, після відмови ОСОБА_4 від захисника ОСОБА_12 та задоволення його клопотання про призначення йому захисником ОСОБА_28, що відбувалося 14 січня 2009 року, ним як 16 січня 2009 року було використано право не свідчити проти себе під час допиту в якості обвинуваченого, так і в подальших його допитах, у тому числі 11 лютого 2009 року, а також саме за участі останньої повідомлося про обставини, що, на його переконання, підтверджувало його невинуватість (т.2 а.с.65-70, 72-74, 79).

Крім того, відтворення обстановки та обставин події з метою перевірки показань ОСОБА_4 щодо місця перебування знарядь злочину, що відбувся 13 січня 2009 року, проведено без участі захисника, про що і зазначено у змісті протоколу слідчої дії (т.2 а.с.55-60).

Отже, колегією суддів встановлено, що вказаний захист адвоката ОСОБА_12 беззаперечно свідчить про символічний характер його послуг.

Також, залишено без належної уваги твердження ОСОБА_4 про застосування щодо нього недозволених методів досудового слідства, оскільки такі його заяви під час досудового слідства мали поверхове дослідження згаданого факту, що призвело до неможливості вподальшому підтвердити або спростувати його та оцінити в достатній мірі судами першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, лікар травматолог ОСОБА_29 у протоколі освідування від 9 січня 2009 року засвідчив факт відсутності на тілі ОСОБА_4 будь-яких тілесних ушкоджень (т.1 а.с.155).

Саме дослідження вказаного протоколу освідування від 9 січня 2009 року, що було призначено постановою старшого слідчого в ОВС СУ УМВС України в Житомирській області від 22 квітня 2009 року, під час судово-медичної експертизи, яка відбувалася 24 квітня 2009 року, експертом стверджено, що згідно записів представлених на вивчення медичних документів на ім`я ОСОБА_4 будь-яких тілесних ушкоджень виявлено не було (т.3 а.с.64, 66).

Однак, законодавчо визначено, що тяжкість і характер тілесних ушкоджень встановлюється внаслідок проведення судово-медичного дослідження, обов'язковість чого передбачено статтею 76 КПК України 1960 року, та після порушення кримінальної справи, тоді як освідування, яке передбачене статтею 193 КПК України 1960 року, направлене на виявлення або засвідчення особливих прикмет.

Тобто, вказаних вимог кримінально-процесуального закону, що діяв на час проведення досудового розслідування, не дотримано та вподальшому звело нанівець повторне дослідження такого факту.

Вказане слідує навіть з того, що освідування лікарем травматологом проводилося 9 січня 2009 року, тобто до порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_4 (постанова про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_4 від 11 січня 2009 року - т.2 а.с.1; постанова про порушення кримінальної справи за фактом від 6 січня 2009 року - т.1 а.с.1), без будь-якого обґрунтованого доручення слідчого на проведення такої слідчої дії та знову ж під час відбуття ОСОБА_4 адміністративного арешту.

Тоді як, призначення судово-медичної експертизи на предмет виявлення тілесних ушкоджень відбулося вже 22 квітня 2009 року, що не надало можливості доягнути мети такої слідчої дії, оскільки на дослідження було представлено лише згаданий протокол освідування.

Крім того, навіть проведені експертні дослідження на предмет добровільності написання ОСОБА_4 явок з повинною та надання показань під час відтворення обстановки та обставин події від 12 січня 2009 року не можуть виправдати порушення права ОСОБА_4 на захист та спростувати вірогідність застосування до нього недозволених методів досудового слідства (т.2 а.с.24-32; т.3 а.с.46-49, 139-140).

Зокрема, експерт у висновку № 1611/28 від 7 травня 2009 року при проведенні судово-психологічної експертизи визнав неможливість надати відповідь щодо психологічних ознак достовірності в явках з повинною ОСОБА_4 за відсутності науково-обгрунтованих методів дослідження. Тоді як, аналізуючи відеозапис відтворення обстановки та обставин події від 12 січня 2009 року та явки з повинною, вказав на відсутність осудження ОСОБА_4 самого себе, вписання слів «вбивство колишньої дружини» та неможливість встановити істинність описаного ситуативного контексту із-за розбіжностей у явках з повинною щодо хронометражу ситуативного поля та опису ним вчинених дій (т.3 а.с.46-49).

А, досліджуючи виконання ОСОБА_4 рукописних текстів у явках з повинною від 7 та 9 січня 2009 року під час проведення 22 травня 2009 року почеркознавчої експертизи, експертом у дослідницькій частині висновку не описано процесу дослідження та його результати та не надано обґрунтування висновків з поставлених перед ним питань як того вимагають положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а лише міститься категоричне твердження про те, що ознак виконання рукописних текстів в недзвичайному стані чи в незвичайних умовах, а також під впливом психічного чи фізичного тиску не виявлено (т.3 а.с. 139-140).

Наведене також надає колегії суддів підстави стверджувати, що вивлені порушення права ОСОБА_4 на захист під час адміністративного арешту вже свідчили про неможливість подальшого використання похідних визнавальних його показань, що здобувалися також з порушенням права на захист, та призвело до несправедливості провадження у кримінальній справі щодо нього в цілому.

Не може колегія суддів оминути і того факту, що матеріали кримінальної справи не містять жодного беззаперечного доказу, який би підтверджував причетність ОСОБА_4 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Зокрема, проведеними у справі експертними дослідженнями не виявлено перебування ОСОБА_4 на місці вчинення злочину, як і за показаннями останього щодо місця, де ним залишено знаряддя злочину.

Крім того, висновком експерта №14 від 25 березня 2009 року встановлена невідповідність завдання потерпілій ножових поранень за показаннями ОСОБА_4, виходячи з виявленої кількості, локалізації, характеру та механізму їх нанесення (т.2 а.с.46-53).

А відповідно до даних в роздруківках телефонних з`єднань засвідчено факт розмов ОСОБА_4 зі свідком ОСОБА_17 в інкримінований йому час вчинення злочинів, зокрема 5 січня 2009 року о 23 годині 00 хвилин впродовж 1733 секунд та о 23 годині 47 хвилин - 426 секунд (т. 2 а.с.200).

Таким чином, колегія суддів вважає безглуздими висновки суду апеляційної інстанції щодо оцінки такого доказу, про який ОСОБА_4 неодноразово заявлялося, як на наявність у нього алібі, під час провадження у справі, які зводяться до того, що останній міг вчинити злочин та довести свій злочинний намір до кінця під час спілкування по телефону зі свідком ОСОБА_17

Окрім вказаного, в наявних матеріалах кримінальної справи явно не прослідковується узгодженість показань ОСОБА_4, що ним надавалися під час його допиту в якості підозрюваного від 12 січня 2009 року, з показаннями свідків та даними справи щодо мотиву вчинення ним злочину, як то поділ будинку.

Зокрема, потерпілими ОСОБА_20, ОСОБА_6 та свідками ОСОБА_10, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, у справі зазначалося про грубе поводження ОСОБА_4 з потерпілою, неодноразове відвідування її місця проживання щодо розподілу будинку, набутого на праві спільної сумісної власності.

Однак, колегією суддів такі показання свідків визнаються голослівними, оскільки будь-яких документальних підтверджень про вчинення ОСОБА_4 щодо потерпілої у минулому протиправних посягань як на її життя і здоров`я, так і на будинок, що, за показаннями всіх учасників процесу, був оформлений на обох з подружжя, органом досудового слідства та під час судових слідств не здобуто.

На встановлені та викладені обставини неодноразово наголошувалося у рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме «Замфереско проти України», «Яременко проти України», «Доронін проти України», «Жизіцький проти України», «Шабельник проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України». Зокрема на те, що використання доказів, що були здобуті не у відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону, а також з порушенням права на захист, є неможливим, що і виявлено колегією суддів.

Враховуючи викладене та те, що органом досудового розслідування та судом не здобуто достатніх та беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а можливість збирання додаткових доказів вже вичерпана, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття щодо останнього провадження у справі за відсутністю в його діянні складу злочинів.

Відтак, касаційні скарги ОСОБА_4 та його захисника підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 394-396, 398, 400-1 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу 11 Перехідних положень КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирвської області від 14 січня 2015 року щодо ОСОБА_4 скасувати, а провадження по справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 6 КПК України 1960 року закрити у зв`язку з відсутністю в діянні останнього складу злочинів.

ОСОБА_4 звільнити з-під варти в залі суду - негайно.

С у д д і:

__________________ __________________ __________________

ОСОБА_30 ОСОБА_31 ОСОБА_32