справа № 462/2179/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 листопада 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000479 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, росіянина, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, інваліда ІІ групи, вдівця, який має на утриманні неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє: 26.03.2013 року Залізничним районним судом м.Львова за ч.2 ст.309 КК України на 2 роки позбавлення, звільненого від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,

встановив:
ОСОБА_5 в лютому 2012 року, проїжджаючи по вул.Городоцькій у м.Львові, в салоні маршрутного таксі знайшов посвідчення інваліда війни на прізвище ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 , видане 20.05.2010 року, і забрав його собі. Цього ж дня в своїй квартирі на АДРЕСА_1 , маючи умисел на вчинення підроблення документу, вклеїв свою фотографію у вказане посвідчення з метою його подальшого використання в громадському транспорті м.Львова.
Окрім цього, ОСОБА_5 , маючи умисел на використання підробленого документу, достовірно знаючи, що посвідчення інваліда війни на прізвище ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 , видане 20.05.2010 року, в якому вклеїна його фотографія, є підробленим, з метою безкоштовного проїзду в громадському транспорті м.Львова, влітку 2013 року використовував вказане посвідчення шляхом пред`явлення його водіям громадського транспорту.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, визнав повністю, не заперечив фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, та дав суду показання аналогічні фабулі обвинувачення, уточнивши при цьому, що підроблене посвідчення використовував лише влітку 2013 року. У вчиненому щиро розкаюється, просить суд його суворо не карати.

Враховуючи, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі посвідчення, і яке надає права та звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем, тавикористанні завідомо підробленого документа доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами невеликої тяжкості, вчинені умисно; особу винного, який раніше неодноразово судимий (матеріали кримінального провадження, арк.70-71), інвалід ІІ групи, вдівець, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває (матеріали кримінального провадження, арк.80), на обліку в наркологічному диспансері перебуває з 13.01.2015 року з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (матеріали кримінального провадження, арк.73), згідно наданої характеристики за місцем проживання скарг від мешканців відносно нього не надходило (матеріали кримінального провадження, арк.77).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, за кожен вчинений злочин у виді арешту в межах санкцій ч.1 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України.
Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_5 підробив посвідчення з метою його використання в лютому 2012 року, що підтвердив під час судового розгляду. Таким чином, вказаний злочин обвинуваченим вчинено більш ніж три роки тому.
Згідно п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки, у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Зважаючи на вказане, санкцію ч.1 ст.358 КК України та приписи ч.5 ст.74 КК України, згідно яких особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України, суд приймає рішення про звільнення ОСОБА_5 від покарання призначеного за ч.1 ст.358 КК України.
Між тим, ОСОБА_5 на шлях виправлення не став, ним вчинено новий злочини під час іспитового строку, що свідчить про відсутність позитивних змін в його особистості і готовності бути законослухняним громадянином у суспільстві.
Відповідно до положень ст.ст.75 ч.2, 78 КК України і роз`ясень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Оскільки ОСОБА_5 вироком Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2013 року був засуджений за ч.2 ст.309 КК України на 2 роки позбавлення та звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки, але вчинив злочин в період іспитового строку, тому до призначеного покарання за даним вироком за ч.4 ст.358 КК України слід частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком суду, згідно з вимогами ст.71 КК України,обраховуючи остаточне покарання за правилами ст.72 КК України з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користьдержави документально підтверджені витрати на залучення експерта. З огляду на зазначене, із обвинуваченого ОСОБА_5 підлягають стягненню на користь держави витрати на проведення НДЕКЦ ГУ МВС України у Львівській області технічної експертизи №6/107 від 11.03.2015 року в розмірі 613,80 грн. (матеріали кримінального провадження, арк.22), оскільки проведення вказаної експертизи було зумовлено розслідуванням вчиненого обвинуваченим злочину.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Підстав, передбачених ст.ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-375 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, та призначити йому покарання:

за ч.1 ст.358 КК України у виді арешту на строк один місяць;

за ч.4 ст.358 КК України у виді арешту на строк два місяці.

Звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч.1 ст.358 КК України на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до призначеного покарання за ч.4 ст.358 КК України частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м.Львова від 26.03.2013 року і за сукупністю вироків визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді двох років одного місяця позбавлення волі.
Строк відбуття покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 613,80 грн.

Речовий доказ посвідчення інваліда війни на прізвище ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , видане 20.05.2010 року, яке приєднано до матеріалів кримінального провадження (арк.31) залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1