АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

4 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_5

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_8 , погоджене заступником начальника відділу прокуратури Київської області ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, внесеному 21.12.2015 року до ЄРДР під №0000599, за ознаками кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України, та накладено арешт на речовий доказ об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із метою заборони розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном та користуватися ним.

В ухвалі слідчий суддя вказав, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, оскільки суду надано достатні дані, які вказують на те, що майно відповідає критеріям п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України, а саме є набутим в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді власник майна ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати в повному обсязі ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 р. про накладення арешту на речовий доказ по справі №757/48724/15к. Відмовити в повному обсязі у задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна, що є речовим доказом у кримінальному провадженні під №000599 від 21.12.2015 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України, а саме об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою заборони розпоряджатися будь - яким чином вказаним майном та використовувати його.

В обгрунтування своїх вимог власник майна вказує, що задовольняючи клопотання слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_8 про арешт майна, слідчий суддя не врахував, що дане клопотання не відповідає вимогам встановленим статті 171 КПК України, оскількислідчим та прокурором не було зазначено підстав та мети накладення арешту, не надано слідчому судді доказів, які б підтверджували взаємозв`язок дій ОСОБА_10 і ОСОБА_11 з будівництвом багатоповерхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та обставин досудового розслідування у кримінальному провадженні №000599 від 21.12.2015 р. за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України.

Також апелянт звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування слідчим не подано суду даних щодо реального власника/користувача майном, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того, визнаючи об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , речовим доказом слідчий не надав жодного обґрунтування приналежності його до речових доказів в розумінні ст. 98 КПК України.

Крім цього зазначає, що слідчий суддя порушуючи положення статті 170 КПК України, не з`ясував мети та завдання накладення даного арешту, виніс ухвалу про накладення арешту не встановивши сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Вважає, що оскільки майно, на яке слідчий просить накласти арешт не було отримано у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, не було відомо та не могло бути відомо мети передачі даного майна - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації, про що не є відомо і станом на сьогоднішній день, а тому на належне майно не може бути накладено арешт, а існуюче обтяження порушує права законного власника майна. А відтак, висновки викладенні слідчим суддею в ухвалі від 24 грудня 2015 року не відповідають обставинам справи, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому ухвала підлягає скасуванню в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна та представника власника майна, які просили задовольнити апеляційні вимоги, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне поновити власнику майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та задовольнити його апеляційну скаргу, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З апеляційної скарги, доданих до неї документів та матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто судом у відсутність власника та представників власника майна, про ухвалу слідчого судді власник майна дізнався лише 11.06.2016 року, а тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Обов`язковою умовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України). При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого чи прокурора, який звернувся з клопотанням про арешт майна, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю, який розглядає клопотання.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ні орган досудового розслідування, в особі слідчого, ні слідчий суддя не дотрималися вказаних вимог закону.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом слідчого управління прокуратури Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №000599 від 21 грудня 2015 року за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України.

В межах зазначеного кримінального провадження слідчий звернувся до слідчого судді Печерського районного суд м. Києва з клопотанням про накладення арешту на речовий доказ об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Карла Маркса (нині вул. Університетська), 2-Л, посилаючись на те, що вказане майно є об`єктом кримінальних протиправних дій та отриманий внаслідок вчинення злочину.

Слідчий суддя погодився із вказаними доводами слідчого та задовольнив клопотання про накладення арешту на майно, вказавши, що воно відповідає критеріям, передбаченим п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, приймаючи рішення, належним чином не перевірив наявність достатніх доказів, які б вказували на вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України у відношенні до власника майна чи об`єкта нерухомої власності, який визнаний речовим доказом та відповідно не взяв до уваги вимоги ст. 170 КПК України, а саме підстав накладення арешту та його мети.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Так, ч. 4 ст. 190 КК України, передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.

За ч. 2 ст. 367 КК України, передбачена кримінальна відповідальність заслужбову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, щоспричинило тяжкі наслідки.

Таким чином стверджуючи, що вчинено шахрайство, з метою заволодіння майном, слідчий та прокурор повинні були зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази того, що у осіб, які стоять за вчиненням злочину, був відсутній намір здійснювати правомірну діяльність ПП «Білдгрупменеджмент» та ТОВ «Гарантжитло» зафіксовану в договорах купівлі-продажу цінних паперів і пов`язану з виконанням робіт та наданням послуг, а саме будівництва об`єкта нерухомої власності за адресою:Київська обл., м. Ірпінь, вулиця Карла Маркса (нині Університетська), 2-Л.

Однак, слідчий зазначаючи в клопотанні, що службові особи ПП «Білдгрупменеджмент» та ТОВ «Гарантжитло» незаконно, шляхом обману, неправомірно заволоділи чужим майном, в особливо великих розмірах, не надав слідчому судді жодних доказів, отриманих в результаті проведення слідчих (розшукових) дій, які б підтверджували вказані висновки. Зокрема, в матеріалах провадження за клопотанням слідчого відсутні документальні дані, які б могли свідчити про те, що службові особи підприємства завідомо з метою наживи заключили договори купівлі-продажу цінних паперів знаючи, що вони не будуть виконані, немає жодних висновків спеціалістів (експертів) з питань фінансового інспектування, які могли б підтвердити фіктивність договорів.

Твердження слідчого за змістом клопотання про те, що службові особи ТОВ «Гарантжитло» та директор ПП «Білдгрупменеджмент» з метою прикриття незаконної діяльності та одержання неправомірної вигоди для себе чи інших невстановлених осіб, а саме заволодіння шляхом обману майном в особливо великих розмірах, організували протиправну схему переказу грошових коштів в інтересах третіх осіб, носить абстрактний, неконкретизований характер та не має під собою жодного доказового обґрунтування.

Крім того, слідчий вказуючи у клопотанні, що директор ПП «Білдгрупменеджмент» ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що ТОВ «Гарантжитло» не виконає грошові зобов`язання перед ПП «Білдгрупменеджмент» та незважаючи на заборгованість ТОВ «Гарантжитло» по інвестиційним сертифікатам згідно договорів купівлі-продажу цінних паперів, які вона уклала без письмової згоди власників підприємства, що свідчить про перевищення нею своїх службових повноважень, продовжувала у 2014 р. перераховувати грошові кошти на рахунки ТОВ «Гарантжитло», залишив поза увагоютой факт, що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, отже орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Враховуючи, що за матеріалами клопотання відсутні достатні докази вчинення злочинів за участю вказаних товариства та підприємства і їх службових осіб, наявність підстав вважати, що існує правова підстава для арешту майна взагалі спростовується. Тобто, спростовується той факт, що майно об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Карла Маркса (нині вул. Університетська), 2-Л, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову, а отже висновки слідчого та слідчого судді, що майно вказане у клопотанні набуте в результаті вчинення злочину, є доходом від нього, або на нього було спрямоване кримінальне правопорушення не відповідають матеріалам справи.

Як наслідок, колегія суддів вважає, що в розумінні вимог ст. 132 КПК України слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив доводи клопотання з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття обґрунтованого рішення.

З урахуванням викладених обставин, які свідчать про порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга власника майна задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 309, 404, 405, 407 ч. 3 п. 2, 418 ч. 1, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва
п о с т а н о в и л а:

Поновити власнику майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року, якою задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_8 , погоджене заступником начальника відділу прокуратури Київської області ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, внесеному 21.12.2015 р. до ЄРДР під №0000599, за ознаками кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України, та накладено арешт на речовий доказ об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із метою заборони розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном та користуватися ним, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області ОСОБА_8 , погодженого заступником начальника відділу прокуратури Київської області ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, внесеному 21.12.2015 р. до ЄРДР під №0000599, за ознаками кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 367 КК України, про накладення арешту на речовий доказ об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із метою заборони розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном та користуватися ним, відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_12 . Со к у р е н к о