АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1714/15 Справа № 185/3323/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001397 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року,

Встановила:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився та проживає в

АДРЕСА_1 ,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 60 оподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 638,77 грн. майнової шкоди та 1000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він 31 жовтня 2012 року близько 14 год. 10 хв., перебуваючи на території гаражного кооперативу «Автоколона» по вул. Зарічній в м. Павлоград Дніпропетровської області, на грунті раптово виниклих неприязних стосунків з метою заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень умисно наніс останньому множинні удари руками і ногами в область голови та тулубу.

Своїми діями ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить змінити вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 і стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 моральну шкоду в розміру 5 000 грн.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано те, що в результаті заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 тривалий час лікувався, внаслідок чого переніс моральні й фізичні страждання, а також було порушено звичайний уклад життя потерпілого.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 посилається на неправильне вирішення судом його цивільного позову в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої судом.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_7 вказував на те, що при визначенні судом розміру моральної шкоди на його користь суд в повній мірі не врахував те, що внаслідок заподіяних йому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні, було порушено звичайний ритм життя, а також те, що обвинувачений не визнав себе винним, не відшкодував йому завдану шкоду. Тому потерпілий просив стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в більшому розмірі, ніж це визначив суд, а саме, в розмірі 15 000 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 також подав апеляційну скаргу, в якій порушив питання про скасування вироку та ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, адвокат ОСОБА_8 посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому зазначає, що даний вирок не ґрунтується на достовірних доказах, а висновки суду побудовані на припущеннях. Зазначає він і про те, що в кримінальному провадженні не встановлено мотив вчинення ОСОБА_10 своїх дій відносно потерпілого ОСОБА_7 . Стверджує, що судом не було перевірено версію про наявність в діях ОСОБА_9 ознак необхідної оборони, що регулюється ст.36 КК України. Крім того, адвокат ОСОБА_8 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які на його думку допустили слідчі органи при розслідуванні кримінального провадження, що виявилося в тому, що в цій справі досудове розслідування проводив слідчий ОСОБА_11 , який в порушення статей 39 і 214 КПК України не був визначений керівником органу досудового розслідування.

Виходячи з цього захисник обвинуваченого просить, як це видно з його апеляційної скарги, про скасування вироку щодо ОСОБА_9 в повному обсязі та ухвалення нового вироку, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. У запереченнях на апеляційні скарги прокурора і потерпілого обвинувачений ОСОБА_9 вважає, що ці скарги нічим не обгрунтовані, тому не підлягають задоволенню. При цьому наголошував на тому, що він тілесних ушкоджень ОСОБА_7 не завдавав і діяв лише з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів ОСОБА_12 , якого бив потерпілий, стверджував, що перебував в стані необхідної оборони.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 28 жовтня 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області розглянув зазначені апеляційні скарги учасників провадження і залишив їх без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_9 без зміни.

ОСОБА_9 у своїй касаційній скарзі просив скасувати судові рішення щодо нього та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Зазначав про допущені істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону України. Зокрема, вказує на те, що він перебував у стані необхідної оборони.

Ухвалою від 13 серпня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ частково задовольнив касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 , ухвалу апеляційного суду щодо нього скасував і призначив новий розгляд апеляційний в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, який брав участь у розгляді провадження, щодо стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 5 000 грн. моральної шкоди, пояснення потерпілого ОСОБА_7 , який просив задовольнити його скаргу про стягнення з обвинуваченого на його користь 15 000 грн. моральної шкоди, доводи адвоката ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу відносно скасування вироку щодо ОСОБА_9 та виправдання останнього за ч.2 ст.125 КК України, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , який просив задовольнити скаргу свого захисника та заперечував доводи, наведені в апеляційних скаргах прокурора і потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілого та захисника, колегія суддів вважає, що скарги прокурора і потерпілого не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України в названому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційних скарг, а згідно з положеннями ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Згідно з частинами 1 і 2 ст.409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 410-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону, підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, судове рішення, вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду та висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи адвоката ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та щодо відсутності доказів вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбачуваного ч.2 ст.125 КК України.

Відповідно до ст.370 КПК України обвинувальний вирок суду повинен бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити ті докази, що викривають, і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Визнаючи ОСОБА_9 винуватим за ч.2 ст.125 КК України суд не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону.

Суд, формулюючи у вироку обвинувачення, яке знайшов доведеним, зазначив, що 31 жовтня 2012 року на території гаражного кооперативу в м. Павлограді між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 на грунті неприязних стосунків виник конфлікт, в який втрутився ОСОБА_9 .

Як зазначено у вироку, ОСОБА_9 на грунті раптово виниклого особистого неприязного ставлення до ОСОБА_7 з метою заподіяння йому умисного тілесного ушкодження завдав потерпілому множинні удари руками і ногою в область голови та тулубу, спричинивши тому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та легкі тілесні ушкодження.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого після аналізу доказів у кримінальному провадженні, суд зазначив у вироку, що кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вважаючи доведеним, що ОСОБА_9 умисно заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження на грунті раптово виниклого особистого неприязного ставлення до потерпілого, слідство та суд посилалися перш за все на показання потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_13 , а також на висновки судово-медичної експертизи потерпілого, які експерт ОСОБА_14 підтвердив в судовому засіданні.

Між тим, у порушення зазначених вище вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не звернув уваги та належно не проаналізував у вироку й інші докази (показання обвинуваченого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ) з огляду на те, як вони викладені у вироку, і не навів належних мотивів, з яких він відкидає доводи ОСОБА_9 про те, що вчиняючи активні дії щодо ОСОБА_7 він перебував у стані необхідної оборони, а причиною таких дій стало побиття ОСОБА_12 потерпілим ОСОБА_7 . На обґрунтування своїх доводів обвинувачений посилався на показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які були поруч під час зазначеної події, а також на матеріали кримінального провадження, порушеного за заявою ОСОБА_12 .

Згідно з вироком суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 відносно того, що всі вони були очевидцями побиття ОСОБА_12 потерпілим ОСОБА_7 і що в бійку втрутився ОСОБА_9 , який відштовхнув останнього від ОСОБА_12 , після чого бійка припинилася.

Між тим, сам потерпілий ОСОБА_7 в судових засіданнях першої й апеляційної інстанцій підтвердив, що між ним і ОСОБА_12 біля гаражу дійсно виник конфлікт, під час якого вони штовхали один одного і він декілька разів вдарив рукою в обличчя цієї особи, після чого до них на автомобілі під`їхав ОСОБА_9 і застосував до нього фізичне насильство, а потім вже з гаражу вийшов ОСОБА_13 . В суді апеляційної інстанції потерпілий також визнав, що ОСОБА_18 його побив за те, аби він не чіпав ОСОБА_19 .

За показаннями свідка ОСОБА_13 , як вони наведені у вироку, і про що він пояснив в суді апеляційної інстанції, біля гаражу між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 виникла сварка, потім до них підбіг ОСОБА_9 . Сам свідок знаходився в приміщенні гаражу і не бачив, що там відбувалося, а коли він вийшов з приміщення, то в цей момент ОСОБА_9 наніс ОСОБА_7 один удар ногою в голову, після чого конфлікт було вичерпано.

Допитані в суду апеляційної інстанції свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , які також були очевидцями конфлікту між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 , в який втрутився ОСОБА_9 , засвідчили, що під час сварки ОСОБА_20 бив ОСОБА_19 до тих пір, поки ОСОБА_18 своїми активними діями не зупинив побиття ОСОБА_19 потерпілим ОСОБА_20 . Ставити під сумнів показання свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , на чому наполягав потерпілий ОСОБА_7 , немає підстав.

Про те, що ОСОБА_7 під час конфлікту застосував фізичне насильство відносно ОСОБА_12 , свідчать і дані кримінального провадження №0001397, порушеного за заявою останнього, які залишилися без уваги суду першої інстанції та які були досліджені під час апеляційного розгляду.

Як видно з матеріалів даного кримінального провадження, за заявою ОСОБА_12 про побиття його ОСОБА_7 31 жовтня 2012 року на території гаражного кооперативу «Автоколона» в м. Павлограді 26 березня 2013 року було розпочато розслідування. Під час розслідування ОСОБА_12 надав медичні документи, які свідчили про виявлення в ОСОБА_21 тілесних ушкоджень станом на 31 жовтня 2012 року. Згідно з постановою слідчого від 26 вересня 2013 р. зазначене кримінальне провадження було закрито у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_12 .

Перевіркою матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_9 не встановлено даних про те, що він учинив насильство відносно ОСОБА_7 на грунті особистого неприязного ставлення до потерпілого.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 , як це зазначено у вироку, на грунті раптово виниклого особистого неприязного ставлення до ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому вказані тілесні ушкодження не відповідає матеріалам кримінального провадження, оскільки він спростовується показаннями обвинуваченого, потерпілого і названих свідків, а також даними кримінального провадження №0001397, згідно з якими ОСОБА_9 застосував насильство щодо ОСОБА_7 з метою захисту ОСОБА_12 від нападу ОСОБА_7 .

Виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції, перевіривши в судовому засіданні наявні докази та оцінивши обставини, за яких відбувся конфлікт між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 , вважає, що висновок суду першої інстанції щодо мотивації дій ОСОБА_9 є неспроможним, про що обґрунтовано зазначається і в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_8 .

Що стосується доводів захисника обвинуваченого відносно того, що ОСОБА_9 під час захисту ОСОБА_12 від нападу потерпілого ОСОБА_7 не завдавав ударів останньому і своїми діями не спричиняв йому тілесних ушкоджень, то з ними не можна погодитися, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 про обставини побиття його обвинуваченим, показаннями свідка ОСОБА_13 . Показання цих осіб про обставини побиття ОСОБА_7 узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи потерпілого про виявлення в ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, які могли бути утворені від нанесення ударів руками і ногами.

Та обставина, що свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 розповідаючи про конфлікт між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 хоча і не підтвердили факт нанесення ударів обвинуваченим потерпілому, однак і не спростували показання потерпілого ОСОБА_20 і свідка ОСОБА_22 , чиї пояснення узгоджуються з висновками експертизи про факт побиття ОСОБА_7 обвинуваченим ОСОБА_9 . З цих підстав доводи захисника обвинуваченого про те, що ОСОБА_9 не завдавав ОСОБА_7 ударів і своїми діями не спричиняв потерпілому тілесних ушкоджень, є необґрунтованими.

Що стосується оцінки показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які суд згідно з вироком «оцінює критично», то така вказівка суду є неконкретна і не вмотивована, а тому її не можна визнати обгрунтованою.

Інших доказів, які б підтверджували пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України прокурор і слідчий не представили суду.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні не здобуто жодних об`єктивних даних про те, що ОСОБА_9 на грунті особистих неприязних стосунків умисно заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та легкі тілесні ушкодження.

Висновки суду про те, що обвинувачений з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому завдав удари руками і ногами, не грунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_13 та іншими доказами, як вони викладені у вироку, не спростовані показання обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечував наявність у нього мети на умисне заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Дослідивши наведені вище докази, а також приймаючи до уваги, що інших доказів, які б підтверджували пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України, прокурор не представив, а усі можливості одержання додаткових доказів вичерпані, колегія суддів приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, з яким погодився суд першої інстанції, засудивши обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, є лише припущенням, що грунтується на доказах, які не свідчать про те, що ОСОБА_9 учинив зазначений злочин.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого доводи про те, що ОСОБА_9 втрутився в конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 з метою його припинення, тому вчиняючи активні дії щодо ОСОБА_7 . ОСОБА_9 перебував у стані необхідної оборони, оскільки причиною таких дій стало побиття потерпілим ОСОБА_12 , відповідають матеріалам кримінального провадження, вони підтверджуються показаннями ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , а тому заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Аналіз та оцінка апеляційним судом фактичних даних, що містяться у показаннях обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , висновках судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , а також наявність в кримінальному провадженні об`єктивних даних про заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень діями ОСОБА_7 , свідчать про те, що потерпілий вчинив суспільно небезпечне посягання на ОСОБА_12 шляхом заподіяння шкоди цій особі, тому ОСОБА_9 мав право захищати останнього шляхом заподіяння шкоди ОСОБА_7 .

Згідно з ч.3 ст.36 КК України під перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 і 124 КК України, а саме за умисне вбивство або за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Перевіркою матеріалів провадження апеляційним судом достовірно встановлено, що ОСОБА_9 вчиняючи активні дії щодо ОСОБА_7 та перебуваючи у стані необхідної оборони умисно заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та легкі тілесні ушкодження.

За таких обставин дії, що вчинені ОСОБА_9 у стані необхідної оборони щодо ОСОБА_7 , не тягнуть для нього кримінального переслідування.

Тому колегія суддів вважає, що висновок суду про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження і свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що в діях ОСОБА_9 зазначеними у вироку доказами встановлена відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, що відповідно до ст.409 КПК України є підставою для скасування вироку, і в цій частині колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами адвоката ОСОБА_8 про необхідність постановлення апеляційним судом виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 , оскільки згідно з положеннями статей 407 і 417 КПК України якщо за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції буде встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення суд апеляційної інстанції має право тільки скасувати вирок і закрити кримінальне провадження. З цих підстав доводи захисника обвинуваченого щодо ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необгрунтованими.

Що стосується доводів адвоката ОСОБА_8 про те, що досудове розслідування здійснював слідчий, не маючи для цього повноважень, то вони не відповідають матеріалам кримінального провадження, тому їх не можна визнати обґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення суд залишає позов без розгляду.

Виходячи з того, що вирок щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню за відсутністю в його діях складу злочину, доводи прокурора і потерпілого ОСОБА_7 про неправильне вирішення судом цивільного позову та необхідність стягнення з ОСОБА_9 моральної шкоди в зазначених у скаргах розмірах колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню в кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст.404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 частково задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалене рішення суду апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_9 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4