УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" серпня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
законного представника
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженнця м. Києва, громадянина України, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -
ОСОБА_8 30.04.2015 року приблизно о 04 год. 00 хв. перебуваючи на території «Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 1», за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 39 на грунті раптово виниклих неприязних стосунків вирішив вчинити умисне вбивство ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_8 усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, та свідомо допускаючи наслідки у вигляді спричинення смерті ОСОБА_4 з метою вчинення вбивства останнього, взявши в руки свою мисливську рушницю, здійснив два постріли у напрямку останнього, однак виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не зміг завершити останній з причин, що не залежали від його волі через те, що ОСОБА_4 з ціллю самозахисту наніс йому один удар в область голови, тобто зупинив таким чином його протиправні дії.
В подальшому ОСОБА_8 було затримано працівниками міліції за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 39-Г.
30.07.2015 року прокурор ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку, посилаючись на те, що на час вчинення інкримінованого діяння та на час внесення клопотання останній за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, оскільки виявляє ознаки гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в мотивувальній частині клопотання.
Захисник у судовому засіданні вважав необхідним клопотання прокуратури задовольнити та застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру.
Законний представник ОСОБА_6 у судовому засіданні клопотання прокурора підтримав, просив задовольнити, оскільки ОСОБА_8 дійсно потребує лікування.
В свою чергу, ухвалою суду від 13.08.2015 року явка ОСОБА_8 , виходячи з положень ч. 1 ст. 512 КПК України, з урахуванням відомостей, які містяться у акті № 141 від 23.06.2015 року щодо характеру розладу психічної діяльності/психічного захворювання, та думки інших учасників провадження зі сторони захисту, визнана не обов`язковою.
Тож, суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали судового провадження, виходить із положень ст. 93, 94 КК України, ст.ст. 512, 513 КПК України, роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Закону України "Про психіатричну допомогу" та вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу", примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінально-процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.
Статтею 513 КПК України імперативно передбачено, що під час постановлення ухвали щодо застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, чи вчинено це діяння певною особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення в стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме.
Обставини вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі досліджених судом доказів.
Так, потерпілий ОСОБА_4 в суді показав, що дійсно ОСОБА_8 30.04.2015 року приблизно о 04 год. 00 хв. перебуваючи на території «Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 1», за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 39, взяв в руки свою мисливську рушницю та здійснив два постріли у його напрямку. Він же з ціллю самозахисту наніс останньому один удар в область голови.
Вказані обставини також підтверджуються дослідженими у судовому засдіанні письмовими доказами, а саме: протоколом огляду місця події, з якого убачається, що в приміщенні чергової майстерні по водопостачанню «Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління № 1», за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 39 було виявлено та вилучено: предмет схожий на мисливську рушницю, металевий шматок, ліхтар, змиви, предмети схожі на дріб, 2 предмети схожі на патрон, 2 предмети схожі на гільзу та інші; відомостями, що містяться у протоколі одночасного допиту, якими безпосередньо підвержується час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення; відомостями, що містяться в результатах висновків балістчиних експертиз та акту № 141 від 23.06.2015 року стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизу, зокрема наявність у ОСОБА_8 ознак гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії.
При цьому, вище досліджені процесуальні джерела доказів, як-то показання, речові докази, документи, висновки експертів суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, а безпосередніх порушень вимог КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.
Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з чим кваліфікує дії останнього, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак останній не закінчив з причин, що не залежали від його волі.
Однак, у відповідності до акту комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 141 від 23.06.2015 року, у період вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_8 виявляв ознаки гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії (згідно з МКХ-10, шифр F 23.1), за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв`язку з чим потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в психіатричний заклад із посиленим наглядом.
Таким чином, у судовому засіданні встановлена неосудність ОСОБА_8 , на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, так як він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними в період вчинення інкримінованого діяння і на даний час також не може віддавати собі звіт у своїх діях і керувати ними.
У відповідності до вимог ст.ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.
Згідно п. 3 наказу МОЗ України № 397 від 08.10.2001 року «Про затвердження нормативно-правових документів з окремих питань щодо застосування примусових заходів медичного характеру до осіб, які страждають на психічні розлади» вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 508 КПК України, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовано поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.
З огляду на викладене, враховуючи конкретні обставини вчинення суспільно -небезпечного діяння, дані про характер і тяжкість наявного у ОСОБА_8 психічного захворювання, зокрема дані, що містяться у акті 141 від 23.06.2015 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для застосування до ОСОБА_8 саме зазначеного виду примусового заходу медичного характеру, у зв`язку з наявним у нього психічним захворюванням.
Запобіжні заходи, як заходи забезпечення кримінального провадження, ОСОБА_8 не обирався та, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, підстав для його визначення на цьому етапі немає.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема з урахуванням положень ст.100 цього Кодексу.
Окрім того, беручи до уваги той факт, що відповідно до положень ст. 121 Конституції на прокуратуру України покладено: нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах; нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, суд вважає за необхідне покласти на неї обов`язок забезпечити контроль за виконанням даної ухвали.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 93, 94 КК України, ст. 121 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», Закону України "Про психіатричну допомогу", ст.ст. 1-29, 100, 369-372, 376, 512, 513 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Застосувати відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокуратуру Дніпровського району м. Києва.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом 7 днів з дня її проголошення.
С у д д я: ОСОБА_1