Ухвала
іменем України 16 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003357 щодо ОСОБА_4 ,
встановила :

вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року
ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця м. Саратов Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Деснянського районного суду м. Києва від 4 грудня 2007 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винним у тому, що він 4 травня 2014 року приблизно о 18 годині, перебуваючи по пр. Г. Сталінграду, 16-Г в м. Києві, взяв мобільний телефон у ОСОБА_5 та повідомив, що йому потрібно ненадовго відійти і зателефонувати знайомому, на що отримав згоду, але, відійшовши, з місця вчинення злочину зник. Таким чином, ОСОБА_4 повторно, шляхом зловживання довірою, заволодів майном потерпілого на суму 4700 грн.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання. Зазначає, що суд не в повній мірі врахував конкретні обставини вчиненого правопорушення, дані про особу винного, який раніше судимий, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став. Повідомляє, що ОСОБА_4 не навчається, не працює і не має законних засобів для існування, що може сприяти вчиненню ним інших кримінальних правопорушень. Вважає, що виправлення та перевиховання винного можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки апеляційний суд не перевірив належним чином доводи прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції до ОСОБА_4 ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Як убачається з касаційної скарги доведеність винності ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 190 КК України, прокурором у касаційному порядку не оспорюються.
Що стосується доводів прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

З судових рішень убачається, що прокурор не погоджуючись із покаранням, призначеним ОСОБА_4 , із застосуванням ст. 75 КК України звернувся з апеляційною скаргою.

Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи справу в межах поданої апеляції, зазначила, що при призначенні покарання районний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим правопорушення, дані про особу винного, який раніше судимий, вину визнав, щиро розкаявся на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Апеляційний суд в своєму рішенні вказав, що при призначенні покарання, крім тяжкості злочину та обставин провадження, судом оцінюються й дані про особу винного, в їх сукупності, а саме, негативні, і в даному випадку це та обставина, що ОСОБА_4 раніше судимий, та позитивні, тобто такі, які доводять виправлення особи або її намір стати на шлях виправлення.

З ухвали апеляційного суду убачається, що колегія суддів, досліджуючи зазначене питання на підставі матеріалів кримінального провадження та додаткових документів, наданих стороною захисту щодо особи обвинуваченого, встановила, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_4 характеризується виключно позитивно, з травня 2014 року по січень 2015 року приймав участь у бойових діях у зоні АТО, як доброволець та двічі був поранений, з травня 2015 року працює у громадській спілці «Спілка учасників АТО України» на посаді керівника волонтерського сектору. Ця громадська організація, охарактеризувала винного, як особу, котра твердо стала на шлях виправлення, звернулася до суду з проханням дати можливість обвинуваченому виправитися самостійно. ОСОБА_4 має сім`ю, малолітню дитину на утриманні, за місцем проживання характеризується позитивно.

Апеляційний суд вказав, що в матеріалах провадження, крім відомостей про попередні судимості ОСОБА_4 відсутні дані, які б характеризували обвинуваченого негативно, а його громадська позиція доводить, що він твердо став на шлях виправлення, водночас і спростовує твердження прокурора про те, що перевиховання винного можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства.

Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_6 та при звільненні від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
На думку колегії суддів, наявність попередніх судимостей вплинуло на кваліфікацію дій засудженого і не є підставою вважати м`яким покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України.
Тому воно є обґрунтованим, законним, справедливим і сприятиме перевихованню засудженого та попередженню нових злочинів.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Доводи апеляції прокурора, щодо м`якості призначеного покарання, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене касаційні вимоги прокурора безпідставні.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Із урахуванням зазначеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3