УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/648/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія x/2 cn/286 КК україни Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2015 року м.Житомир
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
з участю прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілих: ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10
представника
потерпілої: ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, що офіційно не працює, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,-
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання за:
ч.1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк строком 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.ст. 75,76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1570,16 грн. витрат на залучення експертів під час проведення судових експертиз.
Речові докази, а саме гіпсовий зліпок протектора лівих коліс автомобіля, уламки переднього бамперу, осколки передньої фари, кросівки ОСОБА_12 - знищити, а автомобіль ГАЗ 3110, державний номер НОМЕР_1 , блок фари та передній бампер вказаного автомобіля повернути законному володільцю.
Згідно вироку суду, ОСОБА_13 визнаний винним та засуджений за те, що близько 20 години 20 хвилин 14 жовтня 2012 року, керуючи автомобілем ГАЗ 3110, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись поблизу будинку №7-А, розташованого по вул. Андріївській в с. Сонячне, Житомирського району, на відстані 1,1 метра від правого краю дороги, в напрямку центра села, порушуючи пункт 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме при виникненні перешкоди або небезпеки для духу, яку водій об`єктивно здатний виявити, негайно не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка знаходилась на його смузі руху та розташовувалась задньою боковою поверхнею тіла до травмуючого об`єкту.
Одразу після здійснення наїзду на потерпілу ОСОБА_12 , водій ОСОБА_7 в цей же час та в тому ж місці, достовірно знаючи про перебування ОСОБА_12 в небезпечному для життя стані, яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, умисно, без надання будь-якої допомоги, з місця дорожньо-транспортної пригоди зник.
Таким чином, ОСОБА_7 завідомо залишив без будь-якої допомоги на місці дорожньо-транспортної пригоди потерпілу ОСОБА_12 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді ран на обличчі, вдавленого скалкового перелому лобної кістки з переходом ліній перелому на основу черепа; перелому лівої стегнової кістки на відстані 68-69 см від підошвеної поверхні; крововиливу під м`які покрови голови в потиличній ділянці волосяної частини голови справа; множинних переломів ребер обох половин грудної клітки з ушкодженням пристінкової плеври; перелому шийного відділу хребта, під`язикової кістки, розриви зигзагоподібного, поверхневого характеру печінки, що в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та спричинили смерть її потерпілої.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки без застосування ст.ст.75,76 КК України. При цьому потерпіла посилається на те, що суд при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та наслідки, що настали у зв`язку із вчиненням смерть її близької людини ОСОБА_12 , невірно врахував обставини, які пом`якшують покарання, її думку як потерпілої щодо суворості покарання та неповне відшкодування обвинуваченим їй завданої матеріальної та моральної шкоди, а також наполягання прокурора щодо призначення основного покарання у вигляді позбавлення волі, без застосування звільнення покарання з випробуванням, а також того, що на її думку ОСОБА_7 не виявив щірого каяття, оскільки з місця злочину зник та не надав ОСОБА_12 ніякої допомоги. Вважає, що обвинуваченому повинно бути призначено найсуворіше покарання з ізоляцією від суспільства. Стверджує, що їй не відшкодована моральна та матеріальна шкода.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання за ч.1 ст.135 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Згідно ч.1 ст.70 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Посилається на те, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого. Зазначає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України та помилково прийшов до висновку про те, що з урахуванням даних обставин справи необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання без ізоляції від суспільства. Вказує, що суд першої інстанції лише формально зазначив у вироку суду певні дані щодо тяжкості вчиненого діяння, його наслідки, особу винного та обставини, що обтяжують його покарання. Стверджує, що при призначенні покарання були відсутні підстави для застосування ст.75 КК України через неможливість досягнення мети покарання без реального його відбування.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора та потерпілої обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційні скарги прокурора та потерпілої залишити без задоволення, а вирок суду без зміни. Посилається на те, що суд при призначенні покарання обґрунтовано прийшов до висновку про звільнення його від покарання з випробуванням з урахуванням всіх пом`якшуючих обставин. Доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілої є безпідставними та не узгоджуються з наявними в справі доказами.
Заслухавши доповідь судді, потерпілу ОСОБА_10 , її представника ОСОБА_11 , та прокурора, які підтримали свої апеляційні скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, думку потерпілого ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах та апелянтами не оскаржуються.
Що ж стосується призначеного судом обвинуваченому покарання, яке було оскаржено апелянтами, то слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Перевіркою матеріалів провадження колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав та навів мотиви своїх висновків щодо призначеного покарання.
Так з матеріалів кримінального провадження судом вірно встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення невеликої тяжкості проти життя та здоров`я людини, та злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який відноситься до категорії тяжких злочинів. При цьому в ході судового розгляду судом було в повній мірі встановлено та враховано у відповідності до положень ст.ст. 66, 67 КК України при визначенні мірі покарання пом`якшуючі покарання обставини, як то визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, публічне вибачення перед потерпілими, повне відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 та часткове відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 , а також не було встановлено обтяжуючих покарання обставин.
Покарання засудженому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено в межах санкцій ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України із врахуванням вимог ст.65 КК України. При його визначенні, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, наслідки, які від нього настали загибель потерпілої. Судом враховано особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання та попередньої роботи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке полягає у щирому каятті та постійній участі і і допомозі сім`ї загиблої. Тому суд першої інстанції з урахуванням думки потерпілого ОСОБА_9 , який є сином загиблої та не наполягав на суворості покарання та позбавлення обвинуваченого волі, правильно прийшов до висновку про те, що необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання не пов`язане з позбавленням волі та застосував звільнення від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку.
Твердження потерпілої ОСОБА_10 про те, що судом не враховано тяжких наслідків, які настали від скоєння злочину, є безпідставними, оскільки ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.286 КК України, яка передбачає настання саме таких наслідків і вони були враховані судом при призначенні покарання.
Посилання потерпілої та її представника на те, що щире каяття ОСОБА_7 відбулося під тиском доказів з метою пом`якшення покарання або повного його уникнення також спростовується як матеріалами провадження, так і поясненнями самого обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_9 , діями обвинуваченого щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а таким чином є необґрунтованими. Під час судового розгляду справи обвинувачений вину визнав, попросив публічне вибачення у потерпілих, що свідчить про те, що обвинувачений відчуває за собою провину за скоєне та намагається її спокутувати. Підстав вважати, що шляхом визнання вини та щирого каяття, обвинувачений намагався уникнути відповідальності, у суду першої інстанції не було.
Що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , то слід зазначити, що відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Як вбачається з матеріалів провадження і встановлено судом під час розгляду справи, потерпіла ОСОБА_10 є сестрою померлої та не проживала з останньою однією сім`єю, а також не перебувала на її утриманні, як непрацездатна особа. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову та стягнення моральної шкоди потерпілої ОСОБА_10 . Що стосується матеріальної шкоди, то в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, а судом першої інстанції не встановлено факту, який свідчив би про завдання ОСОБА_10 будь-яких збитків, заподіяних діями ОСОБА_7 . Рішення в частині відмови в задоволенні цивільного позову мотивовано в достатній мірі.
Крім того в судому засіданні при перегляді вироку в апеляційній інстанції як потерпіла ОСОБА_10 , так і її представник ОСОБА_11 пояснили, що визнають безпідставність свого позову про відшкодування моральної шкоди у відповідності до діючого законодавства.
Також слід зазначити, що потерпілий ОСОБА_9 наполягав на відхиленні апеляційних скарг та залишенні вироку суду без змін, посилаючись на те, що обвинувачений у повному обсязі відшкодував витрати на похорон, на установку пам`ятника та до теперішнього часу продовжує опікуватися його сім`єю, хоча сам є батьком двох неповнолітніх дітей та однієї повнолітньої дитини.
Також не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора про те, що судом при призначенні покарання не враховано тяжкість вчинених злочинів, наслідки, які від них настали та інші обставини, які впливають на вид та розмір покарання, оскільки вони також спростовуються наведеними вище обставинами та мотивами суду.
Таким чином, на думку колегії суддів вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Підстав для зміни або скасування вироку суду з мотивів наведених в апеляційних скаргах потерпілої ОСОБА_10 та прокурора не встановлено.
Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку суду, також виявлено не було.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: