Ухвала іменем україни 06 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого ОСОБА_10, суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12 при секретарі з участю прокурора виправданого захисника ОСОБА_13, ОСОБА_14., ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою заступника прокурора області на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2014 року щодо ОСОБА_3.

Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 23 травня 2013 року

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що судимості не має,

визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в доход КП «Комбінат благоустрою» в особі Лебединського міського фінансового управління Лебединської міської ради кошти у розмірі 831,86 грн, витрачені на поховання потерпілого ОСОБА_5.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 в доход держави судові витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз в сумі 10220 грн 03 к.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_3 спричинив умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_5 при наступних обставинах.

Так, 21 липня 2012 року о 24 год, ОСОБА_3, знаходячись на лугу, розташованому поблизу річки Вільшанка у м. Лебедині Сумської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та сварки з потерпілим ОСОБА_5, будучи ображеним на слова та поведінку останнього, з метою позбавлення життя потерпілого, умисно наніс декілька ударів в потиличну ділянку голови та шию ОСОБА_5, після чого умисно протиправно схопив останнього обома руками за шию та здавлював її, поки потерпілий не перестав подавати ознаки життя.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 79 від ІНФОРМАЦІЯ_2 року смерть ОСОБА_5 настала від механічної асфіксії в результаті здавлювання органів шиї руками.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2014 року, вирок Лебединського районного суду Сумської області від 23 травня 2013 року щодо ОСОБА_3 скасовано у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з недоведенням вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2014 року скасувати та призначити новий розгляду суді апеляційної інстанції у зв'язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвалюючи рішення про закриття кримінального провадження, суд апеляційної інстанції не дослідив ряд доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_3 у вчиненні умисного вбивства потерпілого, не дослідив показання жодного свідка, які було покладено в основу обвинувального вироку. Докладні мотиви прийнятого рішення про закриття провадження апеляційний суд в ухвалі не навів, висновок про те, що ОСОБА_3 вчинив умисне вбивство ОСОБА_5 не спростував, а тому ухвала суду не відповідає вимогам ст.419 КПК України.

Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року в частині перевірки доводів, викладених в апеляційних скаргах та дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні.

В запереченнях на касаційну скаргу прокурора, виправданий та його захисник просять касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін. Вважають ухвалу суду апеляційної інстанції законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав доводи касаційної скарги, пояснення виправданого та його захисника, які заперечували проти касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.438 КПК України предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з приписами ч.2 ст.439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до ст.404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам кримінального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги законності, обґрунтованості і умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 судом апеляційної інстанції розглянуто з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у зв'язку з невиконанням судом апеляційної інстанції вказівок, зазначених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27 лютого 2014 року, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції на підставі зібраних та перевірених у судовому порядку доказів, з урахуванням показань обвинуваченого ОСОБА_3, показань свідків, висновків судово-медичних експертиз та інших доказів, наявних у кримінальному провадженні, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3, кваліфікував його дії за ч.1 ст.115 КК України та призначив покарання.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про скасування вироку та закриття кримінального провадження через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та зазначали про недоведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за вказаними апеляційними скаргами, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційних скарг засудженого та його захисника, скасував вирок та закрив кримінальне провадження у зв'язку з недоведенням вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Разом з тим, за правилами ст.23 зазначеного Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.

Проте у цьому кримінальному провадженні зазначених вимог закону апеляційним судом не виконано.

Так, приймаючи рішення про задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, відобразивши в ухвалі частково докази, які містяться в оскаржуваному вироку, та вказавши, що вирок суду першої інстанції побудований на суперечливих доказах, суд апеляційної інстанції сам допустив протиріччя, даючи їм іншу оцінку, ніж ту, що суд першої інстанції.

Крім того, у порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції проаналізував лише частину доказів по даному кримінальному провадженню, а саме показання обвинуваченого, надані ним в ході судового розгляду, протокол відтворення обстановки і обставин подій, відеозапис вказаної слідчої дії, деякі висновки судово-медичних експертиз, роздруківки телефонних розмов та постанову суду апеляційної інстанції від 04 вересня 2012 року про скасування постанови про відбування ОСОБА_3 адміністративного арешту, при цьому безпосередньо не дослідив ряд інших доказів у кримінальному провадженні, якими суд першої інстанції обґрунтовував доведеність вини ОСОБА_3 і які були покладені в основу обвинувального вироку та надав іншу оцінку не дослідженим доказам, ніж суд першої інстанції.

Також, апеляційний суд не дослідив показань свідків у кримінальному провадженні не зважаючи на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказував про те, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка показанням свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Тобто, судом апеляційної інстанції порушено принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки він не вправі був дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду провадження.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини ( справа Жуковський проти України) дія загальної засади - безпосередності дослідження показань, речей та документів не обмежується стадією розгляду справи в суді першої інстанції, застосування її продовжується на стадії апеляційного провадження під час проведення судового слідства. Проте апеляційний суд залишив це поза увагою, порушивши вимоги статей 7, 23, 370 КПК України.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не виконав вказівки, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27 лютого 2014 року, в якій було зазначено, що під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, викладені в апеляціях, безпосередньо дослідити усі докази у кримінальному провадженні, перевірити інші доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора та дати належну оцінку усім доказам у кримінальному провадженні.

Крім того, в порушення вимог ст.419 КПК України апеляційний суд достатніх мотивів та підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 в ухвалі не навів, висновок про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не спростував, докази, на які посилався суд першої інстанції у повному обсязі не дослідив.

Таким чином, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. Зазначене рішення постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв'язку із чим на підставі п.1 ч.1 ст.438 КПК ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази у кримінальному провадженні, перевірити інші доводи у касаційній скарзі прокурора та з дотриманням положень глави 31 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу заступника прокурора області задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2014 року щодо ОСОБА_3 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_11 ОСОБА_10 ОСОБА_12