АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2135/15 Справа № 174/860/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року щодо нього,

встановила:

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області ухвалою від 30 жовтня 2015 року скасував звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і направив його в місця позбавлення волі для відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі, призначеного за ч.2 ст.263, ч.2 ст.309, ч.1 ст.185 КК України вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2012 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судове рішення щодо нього постановлено з істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки, як зазначено в скарзі, судове рішення щодо нього було проголошено в його відсутності, внаслідок чого він був позбавлений можливості звернутися до суду з останнім словом. Стверджує, що він в період з 16 лютого по 18 вересня 2015 року не міг виконувати покладені на нього судом обов`язки, пов`язані з необхідністю з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, через застосований на нього і його близьких тиск з боку співробітників міліції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення засудженого ОСОБА_7 та доводи його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, а скаргу засудженого такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.2 ст.78 КК України та ч.2 ст.166 Кримінально-виконавчого кодексу України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, кримінально-виконавча інспекція вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання, а суд за таких обставин направляє засудженого для відбування цього покарання.

Згідно з правилами ч.3 ст.164 Кримінально-виконавчого кодексу України звільнені від відбування покарання з випробуванням зобов`язані: виконувати обов`язки, які покладені на них судом; повідомляти інспекцію про зміну місця проживання; з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції.

Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_7 про те, що в 2015 році він на протязі майже семи місяців не прибував до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації з поважних причин, не відповідають матеріалам провадження і є необґрунтованими.

З огляду на матеріали провадження вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2012 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.263, ч.2 ст.309, ч.1 ст.185 України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 3,4 ч.1 ст.76 КК України: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну міста проживання і роботи та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції(а.с.3-4).

Згідно з матеріалами провадження 20 листопада 2012 р. ОСОБА_7 був поставлений на облік до П`ятихатського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції м. Вільногірська Управління державної пенітенціарної служби у Дніпропетровській області, в установленому законом порядку під розпис йому були визначені дні його явок до інспекції для реєстрації та роз`яснені наслідки у випадку невиконання покладених на нього обов`язків (а.с.5-8).

У зв`язку з тим, що засуджений ОСОБА_7 з 16 лютого по 18 вересня 2015 р. не з`являвся в кримінально-виконавчу інспекцію для реєстрації без поважних причин, змінив постійне місце проживання без повідомлення Вільногірської кримінально-виконавчої інспекції, чим порушив покладені на нього судом обов`язки, начальник П`ятихатського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції УДПтС України у Дніпропетровській області вніс до суду подання про скасування звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного вироком покарання.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 в лютому 2015 року самостійно без повідомлення кримінально-виконавчої інспекції переїхав з м. Вільногірська до м. Дніпродзержинськ і без поважних причин до 18 вересня 2015 року не з`являвся для реєстрації, тобто фактично не виконував обов`язки, які покладені на нього судом.

Цей висновок суду відповідає даним листка реєстрації про те, що ОСОБА_7 не з`являвся в кримінально-виконавчу інспекцію м. Вільногірська для реєстрації більше 20 разів в період з лютого по вересень 2015 року(а.с.6).

Як убачається з журналу судового засідання і технічного запису судового розгляду, ОСОБА_7 визнавав, що 16 лютого 2015 р., побоюючись затримання працівниками міліції за підозрою у вчиненні нового злочину, він виїхав з Вільногірська до Дніпродзержинська, де переховувався від правоохоронних органів до тих пір, поки його не було затримано 18 вересня 2015 р. Стверджував, що у нього не було можливості повідомити Вільногірську кримінально-виконавчу інспекцію про зміну свого місця проживання і причини своєї неявки до інспекції для реєстрації. Заявляв, що співробітники міліції, які намагалися його затримати за підозрою у вчиненні крадіжки, чинили тиск на нього, а тому вважав, що порушив обов`язки, які були покладені на нього судом і кримінально-виконавчою інспекцією, з поважних причин.

Аналогічного характеру доводи засудженого викладено і в його апеляційній скарзі.

Той факт, що ОСОБА_7 самовільно змінив місце проживання без повідомлення кримінально-виконавчої інспекції і з лютого по вересень 2015 р. не прибував до інспекції для реєстрації, засуджений фактично не заперечував і в суді апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_7 відносно того, що він тривалий час не виконував покладені на нього обов`язки з поважних причин, як видно з матеріалів провадження, перевірялися в судовому засіданні і підтвердження не знайшли, про що обгрунтовано зазначено в ухвалі суду. Жодних доказів про недозволені методи співробітників міліції відносно ОСОБА_7 в апеляційній скарзі засудженого не наведено.

Під час вивчення матеріалів провадження в суді апеляційної інстанції також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що в період з лютого по вересень 2015 року стосовно ОСОБА_7 або його близьких родичів чи членів його сім`ї застосовувались чи могли застосовуватись незаконні методи з боку співробітників міліції, які перешкодили чи могли перешкодити засудженому виконувати покладені на нього судом обов`язки.

Разом з тим, в матеріалах провадження є дані про те, що 19 вересня 2015 року в кримінальному провадженні за № 0000089 слідчий Вільногірського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області вручив ОСОБА_7 письмове повідомлення про підозру у вчиненні ним 24 січня 2015 р. кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Крім того, під час досудового розслідування, як видно з протоколу затримання ОСОБА_7 від 18 вересня 2015 року, у зв`язку з ухиленням від слідства його було оголошено в розшук, під час якого і було затримано (а.с.39-42).

Що стосується доводів ОСОБА_7 про те, що на протязі майже семи місяців в 2015 року він був позбавлений можливості повідомити кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця свого проживання через відсутність у нього телефону, як і його твердження щодо неможливості з`являтися в інспекцію для реєстрації внаслідок хвороби, то вони також перевірялися місцевим судом і свого підтвердження не знайшли.

Під час апеляційного розгляду засуджений та його адвокат також не надали суду даних, які б документально підтверджували наявність обставин, що фактично позбавляли ОСОБА_7 можливості у вказаний період часу (лютий-вересень 2015 р.) повідомити про зміну місця проживання і прибути до інспекції для реєстрації, як це передбачено в ст.166 Кримінально-виконавчого кодексу України. А тому такі заяви засудженого є необґрунтованими.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що причиною зміни місця проживання ОСОБА_7 і неявки його до кримінально-виконавчої інспекції був не тиск на нього і його рідних з боку співробітників міліції, як про це зазначається в скарзі засудженого, а переховування ОСОБА_7 від слідства у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження. Тому не має підстав вважати, що переховування ОСОБА_7 від слідчих органів було саме такою обставиною, що фактично позбавляла його можливості виконувати ті обов`язки, які були покладені на нього судом.

Таким чином, наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються доводи ОСОБА_7 про те, що він з поважних причин не виконував покладені на нього обов`язки.

Доводи ОСОБА_7 про те, що деякі обставини провадження не досліджені, а також про суттєву неповноту судового розгляду з матеріалів провадження не випливають.

Суд в ухвалі навів докази, які свідчать про ухилення засудженого від виконання покладених на нього судом обов`язків, всебічно і повно перевірив доводи ОСОБА_9 відносно причин невиконання ним зазначених обов`язків, а також дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому посилання засудженого на неповноту судового розгляду, яка викликає необхідність скасування судового рішення і направлення провадження на новий судовий розгляд, є необґрунтованим.

Не можна погодитися і з доводами засудженого ОСОБА_7 про допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду подання кримінально-виконавчої інспекції відносно нього, то вони є необґрунтованими.

ОСОБА_7 є засудженим за вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2012 року, що набрав законної сили.

Згідно з п.8 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироку суд першої інстанції має право вирішувати питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком.

Тому з огляду на предмет розгляду матеріалів даного кримінального провадження, кримінальним процесуальним законом не передбачено надання засудженому останнього слова під час розгляду питань, які передбачені ст.537 КПК України.

Відповідно до вимог ст.539 КПК України для вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку у судове засідання викликаються засуджений, його захисник, прокурор. Неприбуття в судове засідання названих осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду подання (клопотання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Як убачається з журналу судового засідання від 29 жовтня 2015 року та технічної фіксації судового засідання на носії інформації диску СД-Р, засуджений ОСОБА_7 разом із своїм захисником брав участь в судовому провадженні при розгляді подання кримінально-виконавчої інспекції щодо нього, виступав у судових дебатах. Та обставина, що ОСОБА_7 30 жовтня 2015 р. не був присутнім під час проголошення судового рішення, про що зазначається в його апеляційній скарзі, а також те, що копію ухвали щодо нього він отримав лише 09 листопада 2015 р. (а.с.76-84), не є підставою для тверджень, що цим суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які були пов`язані з порушенням права ОСОБА_7 на захист.

Матеріалами кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування ухвали, у провадженні не допущено.

Отже, при перевірці матеріалів кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни ухвали суду щодо ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів погоджується з ухвалою суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , вважає її законною та обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_7 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4