В И Р О К
іменем України
"22" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

законного представника

потерпілого ОСОБА_6 ,

неповнолітнього

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.05.2014 року за № 0005938 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 166 КК України, та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 166 КК України, -

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 13 квітня 1998 року проживаючи у цивільному шлюбі зі ОСОБА_10 народила хлопчика ОСОБА_7 , про що 21 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського району міста Києва зроблено відповідний запис у Книзі записів актів громадянського стану про народження за № 1481. 29 червня 2001 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб.

В подальшому, всупереч загальноприйнятим нормам моралі, батьківського обов`язку, а також в порушення ст. 150 Сімейного кодексу України, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини», які зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, дбати та забезпечувати охорону здоров`я, рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також в рівній мірі нести відповідальність за виховання і розвиток дитини, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у супереч норм ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», якою регламентовано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, тож на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, не виконували покладені на них обов`язки по догляду за дитиною ОСОБА_7 ..

При цьому, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , умисно не виконували покладені на них обов`язки щодо виховання та розвитку дитини - ОСОБА_7 , його вихованням не займалися, про духовний та моральний розвиток не дбали, а також не вживали належних заходів щодо недопущення вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень.

Останні не забезпечували відвідування сином школи, що позбавило можливості неповнолітнього потерпілого розвиватися, отримувати необхідні знання та навички, взагалі не приділяли уваги навчанню та вихованню дитини, на виклики адміністрації школи не реагували.

Протягом тривалого часу не забезпечували здійснення догляду, контролю, виховної та профілактичної роботи за проведенням дозвілля свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 ..

Внаслідок, чого, службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві адміністрації, ОСОБА_7 взято на облік, як дитину, яка проживає в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків, однак ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , перебуваючи під соціальним супроводом в службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та в Дніпровському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де її фахівцями із соціальної роботи було запропоновано ряд соціальних послуг, зокрема консультації психолога з питань профілактики вживання алкоголю, виховання та догляду за дітьми, було проведено бесіду з батьками, щодо виховання ОСОБА_11 та необхідності отримання ним загальної середньої освіти, останні свідомо проігнорували надані консультації, злісно не виконували, як батьки, встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною.

Тобто, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , будучи батьками неповнолітнього ОСОБА_7 , злісно, систематично, свідомо не виконували передбачені Конституцією України та чинним законодавством України обов`язки щодо виховання своєї дитини, що виразилось у тому, що вони не піклувалися про навчання, духовний і моральний розвиток сина, не контролювали його поведінку та не забезпечили належним чином дозвілля дитини, що призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_7 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_7 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитані, у судовому засіданні обвинуваченні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожен окремо, пояснили суду, що з часу народження сина до цих днів займалися і займаються його вихованням у міру своїх можливостей, знать, вмінь та навичок у спілкуванні з дітьми, однак через складний характер ОСОБА_7 , останній будь-яким спробам перевиховання не піддається. Зокрема він десь з 11 років веде неприйнятний для дитини його віку спосіб життя, який пов`язаний з вчинення злочинів, тобто протиправною та аморальною поведінкою, яка є неприйнятною в цивілізованому суспільстві.

ОСОБА_12 живе своїм життям, за характером впертий, їх взагалі не слухає, на зауваження не реагує і вплинути на нього вони змоги не мають, фактично участі у суспільному житті не приймає.

Їхня сім`я складається з них та двох синів, взаємовідносини між членами родини прийнятні, соціально-побутові умови нормальні.

Зокрема зазначили, що службою у справах дітей їм пропонувалося пройти курси по вихованню дитини, однак вони від них відмовилися так, як навчати необхідно не їх, а потерпілого.

Вказані показання обвинувачених щодо часу та місця, де відбувалися події суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, щодо способу вчинення злочину, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

Зокрема, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених статтями 352-353 КПК України, у судовому засіданні за участю законного представника ОСОБА_6 та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_7 надав суду показання в яких підтвердив показання надані обвинуваченими, а саме зазначив, що батьки в міру своїх можливостей надавали йому відповідне виховання, однак з самого дитинства він був самостійним, робив те, що подобається йому, а не оточуючим, зокрема обвинуваченим.

Зокрема, на думку потерпілого, відносини у сім`ї нормальні, батьки належно ставляться до нього, забезпечують прийнятні соціально-побутові умови.

Він навчався до 8 класу в сільській школі Баришівського району Київської області. 8 клас закінчив уже у школі № 148 м. Києва, потім провчився 1 рік у СПТУ № 27 м. Києва, надалі перевівся до вечірньої школи № 4 м. Києва.

При цьому за час навчання в навчальних закладах м. Києва системно їх не відвідував, курив, вживав алкогольні напої, оскільки сам цього хотів, є неодноразово судимим та, на цей час, відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Батьки не винні, що він вибрав собі такий спосіб життя.

Вказав, що його брат також судимий.

В свою чергу, законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень § 3 Глави 28 КПК України, підтвердив обставини вчинення злочину щодо його часу, місця та способу за обставин викладених в обвинувальному акті та зокрема зазначив, що службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві адміністрації наказом ССД ДРДА № 32 від 19.08.2011 року «Про взяття дитини на облік», ОСОБА_7 взято на облік, як дитину, яка проживає в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , умисно не виконували покладені на них обов`язки щодо виховання та розвитку дитини - ОСОБА_7 , його вихованням не займалися, про духовний та моральний розвиток не дбали, а також не вживали належних заходів щодо недопущення вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень. Останні не забезпечували відвідування сином школи, що позбавило можливості неповнолітнього потерпілого розвиватися, отримувати необхідні знання та навички, взагалі не приділяли уваги навчанню та вихованню дитини, на виклики адміністрації школи не реагували. Протягом тривалого часу не забезпечували здійснення догляду, контролю, виховної та профілактичної роботи за проведенням дозвілля свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 . Таке ставлення ОСОБА_10 до виховання сина призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_7 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_7 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Вказані показання неповнолітнього потерпілого та його законного представника суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Також, будучи допитаними у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , кожна окремо, зазначили суду, що, як працівники центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді неодноразово займалася справою родини ОСОБА_15 , однак через небажання батьків співпрацювати з центром будь-яких позитивних результатів досягти не вдалося.
Зокрема вказали, що службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві адміністрації наказом ССД ДРДА № 32 від 19.08.2011 року «Про взяття дитини на облік», ОСОБА_7 взято на облік, як дитину, яка проживає в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , умисно не виконували покладені на них обов`язки щодо виховання та розвитку дитини - ОСОБА_7 , його вихованням не займалися, про духовний та моральний розвиток не дбали, а також не вживали належних заходів щодо недопущення вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень. Останні не забезпечували відвідування сином школи, що позбавило можливості неповнолітнього потерпілого розвиватися, отримувати необхідні знання та навички, взагалі не приділяли уваги навчанню та вихованню дитини, на виклики адміністрації школи не реагували. Протягом тривалого часу не забезпечували здійснення догляду, контролю, виховної та профілактичної роботи за проведенням дозвілля свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 . Таке ставлення ОСОБА_10 до виховання сина призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_7 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_7 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Перебуваючи під соціальним супроводом в службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та в Дніпровському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де її фахівцями із соціальної роботи було запропоновано ряд соціальних послуг, зокрема консультації психолога з питань профілактики вживання алкоголю, виховання та догляду за дітьми, було проведено бесіду з батьками, щодо виховання ОСОБА_11 та необхідності отримання ним загальної середньої освіти, однак, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 свідомо проігнорували надані консультації, злісно не виконували, як батьки, встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною, неодноразово, були в стані алкогольного сп`яніння при їх відвідуванні, хоча з боку держави у цьому плані була надана всестороння допомога.

В свою чергу, будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_16 , зазначила суду, що родина обвинувачених характеризується з негативної сторони. Зокрема обвинувачені постійно вживають спиртне, ніде не працюють, після вживання алкоголю поводять себе неадекватно, вчиняють скандали, бійки, і з цього приводу сусіди неодноразово викликали наряди міліції. На зауваження мешканців під`їзду вони не реагують. Обвинувачені зовсім не займаються вихованням потерпілого, а тому той поводить себе негативно. До нього постійно приходять друзі, які курять у під`їзді незрозумілі суміші, сидять до пізна, псують майно будинку.

Обвинувачені часто порушують спокій всього під`їзду, вчиняють бійки, сварки, на зауваження реагують агресивно, обвинувачений взагалі може відкрити двері своєї кватири у цілком голому вигляді та на зауваження на надмірний шум і неприйнятну поведінку здійснити непристойну пропозицію.

У цій сім`ї вихованням дітей ніхно ніколи не займався, а тому вони залишені на своє самовиховання та виховання вулиці.

Також, свідок ОСОБА_16 зазначила, що були випадки, коли обвинувачений разом зі своїм братом залазили до її квартири, з метою крадіжки продуктів, а їх батьки в цей час перебували біля будинку, розпиваючи алкогольні напої.

Вказані показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, та показаннями законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 підтверджуються інші обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема про системне невиконання обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини у світлі положень Сімейного Кодексу України (надалі СК) по відношення до потерпілого зокрема не дотримання норм ст. 150 СК, яка регламентує, що батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину, догм ст. 7 СК, яка передбачає, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, положень ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», з яких випливає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, тож на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, вони зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосерддя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами; батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону та вимог ст. 18 «Конвенції про права дитини», яка передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
При цьому, обставин регламентованих ст. 87, ч. 7 ст. 97 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було та сторонами не доведено.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх в ході судового розгляду встановлено не було.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Відповідно до наданої службою у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві адміністрації, обліково статистичної картки дитини № 0200388, наказом ССД ДРДА № 32 від 19.08.2011 року «Про взяття дитини на облік», ОСОБА_7 взято на облік, як дитину, яка проживає в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків (а.п. 124-126).

Зокрема у обліково статистичній карті дитини № НОМЕР_1 зафіксовано, що батьки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно даних свідоцтва про народження № НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 від 21.10.1998 року ВРАЦС Дніпровсьокого району м. Києва, - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто, цим процесуальним джерелом доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема наявність прав та обов`язків обвинувачених, у світлі положень Глави 12 Розділу ІІІ СК по відношення до потерпілого враховуючи встановленість факту його походження від них (ст.ст. 121-122 СК).

Також, даний доказ підтверджує те, що потерпілий ІНФОРМАЦІЯ_3 , у світлі положень ст. 6 СК, має правовий статус дитини, тобто є неповнолітньою особою, яка не досягла повноліття.

З картки отримувача послуг № 520/2423, листів служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та в Дніпровському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, навчальних закладів випливає, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які перебувають під соціальним супроводом в службі у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та в Дніпровському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де її фахівцями із соціальної роботи було запропоновано ряд соціальних послуг, зокрема консультації психолога з питань профілактики вживання алкоголю, виховання та догляду за дітьми, було проведено бесіду з батьки, щодо виховання ОСОБА_11 та необхідності отримання ним загальної середньої освіти, однак, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 свідомо проігнорували надані консультації, злісно не виконували, як батьки, встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною, хоча з боку держави у цьому плані була надана усестороння допомога (а.п. 127-130, 132-136, 140, 142, 160-161).

Зокрема, з листа центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 30.10.2014 року випливає, що 20.10.2014 року спеціалістами центру здійснено візит у родину обвинувачених, проведено бесіду з обвинуваченим, який повідомив, що потерпілий не має намірів відвідувати школу, вони, як батьки впливу на нього не мають. ОСОБА_12 виходити до працівників центру бажання не виявив, як і обвинуваченні не виявили бажання співпрацювати з спеціалістами центру, а без надання їхньої згоди останні можливості втручатися не мають.
З листів директора Дніпровського РЦСССДМ від 11.09.2013 року та від 16.05.2014 року слідує, що 08.08.2013 року фахівцями із соціальної роботи Дніпровського РЦСССДМ здійснено візит у сім`ю, проведено соціально-педагогічну бесіду з ОСОБА_10 щодо виховання дітей належним чином та попередження скоєння дітьми можливих правопорушень. Зі слів батька він приділяє достатньо уваги дітям, але коли неповнолітні знаходяться поза межами квартири, контролювати вчинки дітей батько не взмозі. 02.09.2013 року фахівцями із соціальної роботи здійснено візит у сім`ю, проведено соціально-педагогічну бесіду з ОСОБА_17 , яка повідомила що її син ОСОБА_12 не хоче навчатися для здобуття вищої освіти, а переконати його вона також не взмозі. Фахівцем із соціальної роботи неодноразово призначалася консультація матері ОСОБА_12 , але на запрошення гр. ОСОБА_9 не з`явилась. Фахівцями РЦСССДМ надано родині ОСОБА_9 інформацію про соціальні послуги (юриста, психолога, соціального педагога), гуртки ЦМП для дітей, школу батьківства, реабілітаційну програму для алкозалежних.
З листа в.о. директора Дніпровського РЦСССДМ від 20.12.2013 року слідує, що 12.12.2013 року фахівцями із соціальної роботи Дніпровського РЦСССДМ здійснено візит у сім`ю, проведено соціально-педагогічну бесіду з ОСОБА_10 щодо методів виховання неповнолітнього ОСОБА_12 та попередження скоєння можливих правопорушень. З його слів з`ясовано, що він приділяє достатньо уваги сину, але коли неповнолітній знаходиться поза межами квартири контролювати вчинки ОСОБА_12 батько не взмозі. Під час візиту хлопця вдома не було. 13.12.2013 року фахівцем із соціальної роботи проведена бесіда з директором вечірньої школи № 4 ОСОБА_18 , яка повідомила що хлопець не відвідує заняття в школі. З батьками ОСОБА_12 адміністрація вечірньої школи № 4 зв`язатись не взмозі. 17.12.2013 року фахівцем із соціальної роботи призначена консультація матері ОСОБА_12 , але на запрошення гр. ОСОБА_9 не з`явилась. Фахівцями РЦСССДМ надано родині ОСОБА_9 інформацію про соціальні послуги (юриста,- психолога, фахівця із соціальної роботи), гуртки ЦМП для дітей.
З листа начальника служби у справах дітей від 07.08.2015 року слідує, що ОСОБА_7 , з 19.12.2011 року перебуває на обліку службі в справах дітей, як дитина, яка опинилась у складних життєвих обставинах (наказ № 32). Спеціалістами служби з ОСОБА_12 тільки у період 2013-2015 років було проведено 15 профілактичних бесід виховного та правового характеру. Спільно із фахівцями Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, працівниками ВКМСД Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві неодноразово здійснювались обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї, під час яких батькам та ОСОБА_12 надавалися консультації, щодо навчання та можливого працевлаштування. З метою надання соціальних послуг та організації змістовного дозвілля, здорового способу життя, профілактики правопорушень, шкідливих звичок, правового виховання дитини, залучення до спортивно-оздоровчої роботи. Батьки за час перебування ОСОБА_12 на обліку 12 разів письмово ознайомлені з обов`язками, щодо утримання навчання і виховання дитини та попереджені про відповідальність за невиконання їх належним чином, також направлялись клопотання до Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві про притягнення їх до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.
Тобто, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в черговий раз підтверджуються обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема про системне невиконання обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини у світлі положень Сімейного Кодексу України (надалі СК) по відношення до потерпілого зокрема не дотримання норм ст.ст. 7, 150 СК, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини» (зміст та суть яких розкрито вище в судовому рішенні).

Згідно даних акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ві 17.01.2014 року санітарний стан житлового приміщення не задовільний, не прибрано, на підлозі знаходяться матраси, одіяла (а.п. 117).

Згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року (судове провадження № 755/24475/13-п) на ОСОБА_10 накладалось адміністративне стягнення і останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, тобто ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, а саме судом було встановлено, що 03.09.2013 року приблизно о 09:05 години за адресою: АДРЕСА_3 , неповнолітній ОСОБА_7 застосував (використовував) піротехнічні вироби, а також приблизно о 17:00 годині 03.09.2013 року повернувся додому в нетверезому стані (а.п. 158).
Крім того, 06 травня 2014 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва (судове провадження № 755/9822/14-п) ОСОБА_10 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 184 КУпАП, а саме судом було встановлено та визнано доведеним, що 18 березня 2014 року неповнолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не приступив до навчального процесу у вечірній школі (а.п. 156).

Згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року (судове провадження № 755/18360/13-п) на ОСОБА_9 накладалось адміністративне стягнення і остання притягалась до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 184 КУпАП, тобто ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, а саме з`ясовано, що 20 липня 2013 року приблизно о 04-00 годині, неповнолітній син ОСОБА_19 , 1998 року народження, перебував на даху гаражів по вул. Шліхтера в м. Києві, що є неналежним доглядом за сином (а.п. 149).

Тобто, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в черговий раз підтверджуються обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема про системне невиконання обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини у світлі положень Сімейного Кодексу України (надалі СК) по відношення до потерпілого зокрема не дотримання норм ст.ст. 7, 150 СК, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини» та про те, що будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, обвинувачені належних висновків для себе не зробили і продовжували злісно ухилятись від виконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що є неприйнятним, адже дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що, у даному випадку, внаслідок прямих дій обвинувачених для потерпілого є не можливим, тобто найкращі інтереси дитини пригнічені, у даному випадку.
Доводи сторони захисту про необґрунтованість та невмотивованість даних постанов суд не сприймає, враховуючи, що відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.

За таких умов, враховуючи той факт, що ці судові рішення, на даний час, набули статусу остаточних, будь-яких правових підстав у суду піддавати їх сумніву.

З вимоги на судимість потерпілого, копій вироків судових інстанції відносно нього слідує, що він раніше неодноразово судимий, станом на 13.08.2015 року, повідомлений про підозру у вчиненні кількох інших кримінальних правопорушень та на цей час відбуває покарання у вигляді позбавлення волі (а.п. 102-103, 104-110, 111, 113).

Зокрема, потерпілий 25.06.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва визнаний винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та його засуджено до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки.

26.11.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва неповнолітнього ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, засуджено до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки.

25.04.2015 Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, обвинувальний акт направлено до Дніпровського районного суду м. Києва та, у зв`язку з ухиленням неповнолітнього від явки у судові засідання, 20.05.2015 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва останній оголошувався в розшук.

25.09.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва неповнолітнього ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та, з урахуванням положень ст. 71 КК України, засуджено до 5 років 2 місяців позбавлення волі.

Поряд з цим, 17.10.2012 року Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві - пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та на цей час вказана справа перебуває на розгляду у суді.

Тобто, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в черговий раз підтверджуються обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України, зокрема про системне невиконання обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини у світлі положень Сімейного Кодексу України (надалі СК) по відношення до потерпілого зокрема не дотримання норм ст.ст. 7, 150 СК, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини» та те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , будучи батьками неповнолітнього ОСОБА_7 , злісно, систематично, свідомо не виконували передбачені Конституцією України та чинним законодавством України обов`язки щодо виховання своєї дитини, що виразилось у тому, що вони не піклувалися про навчання, духовний і моральний розвиток сина, не контролювали його поведінку та не забезпечили належним чином дозвілля дитини, що призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_7 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, адже ОСОБА_7 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності з призначенням реального покарання у виді позбавлення волі, що свідчить про неможливість його перевиховання шляхом застосування більш м`яких покарання, того настільки грубо та глибоко були порушені та пригнічені обвинуваченими найкращі інтереси дитини, тобто про пряме, зухвале, злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

З характеристики потерпілого наданою директором школи № 4 слідує, що він був зарахований до даного навчального закладу 08.11.2013 року, однак жодного разу в 2013-2014 навчальному році на заняття не з`явився, заходи впливу до батьків позитивного результату не дали, оскільки останні самоусунулися від виконання прямих батьківських обов`язків (а.п. 114).

З характеристики на потерпілого наданої вищевказаним навчальним закладом від 07.07.2015 року слідує, що з дати зарахування, а саме 08.11.2013 року, до кінця 2014-2015 навчального року до занять не приступив. З ним та батьками неодноразово проводилися бесіди про необхідність відвідування школи, залучалися працівники центру соціальних служб, служби у справах дітей, однак незважаючи на постійну і клопітку роботу з цим учнем, позитивних результатів не досягнуто (а.п. 115).

З листа директора школи № 4 від 14.02.2014 року слідує, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до школи так і не з`явився. Співробітників батьки цієї дитини не хочуть у себе бачити: не відчиняють двері, не йдуть на спілкування з вчителями й на телефонні дзвінки не відповідають. Хлопець веде небезпечний спосіб життя, спілкується з асоціальними особами, батьки не контролюють життя свого сина, не мають впливу на нього, не знають де і з ким він проводить час. Більше того, власним способом життя подають ОСОБА_12 негативний приклад (батьки зловживають алкоголем). А, зважаючи на те, що ОСОБА_12 умовно засуджений, такий спосіб життя може привести до повторного правопорушення. Цей учень жодного разу не відвідав школу (а.п. 138).

З листа директора школи № 4 від 16.03.2015 року слідує, що ОСОБА_7 не відвідує школу з 02.10 2014 року по І5.03.2015 року. Під час останньої зустрічі класного керівника з батьками ОСОБА_12 за адресою проживання сім`ї 03.03.2015 року (про що був складений акт), батько хлопця повідомив, що ОСОБА_12 категорично відмовляється відвідувати школу і батьки не мають впливу на сина. Сам ОСОБА_12 не брав участі у розмові, бо закрився в іншій кімнаті і відмовився від спілкування (а.п. 143).

З акту посадових осіб школи № 4 від 12.03.2015 року слідує, що 03.03.2015 року о 18 год. 00 хв. ними було відвідано за місцем проживання потерпілого. Під час відвідин встановлено, що він мешкає в антисанітарних умовах. На кухні накурено, брудно, всюди стояли пусті пляшки, брудний посуд, розкидані речі. Батько хлопця повідомив, що ОСОБА_12 категорично відмовляється відвідувати школу і батьки не мають впливу на сина. У комісії склалася думка, що батько не має впливу на сина і не здатний повноцінно виконувати свої обв`язки (а.п. 144).

З листа в.о. директора школи № 4 від 07.07.2015 року слідує, що з часу зарахування до школи ОСОБА_12 , а саме 08.11.2013 року, його батьки, тобто обвинувачені, навчанням останнього не цікавляться, вихованням не займаються, впливу на сина не мають, на виклики до школи не реагують (а.п. 159).

Тобто, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в черговий раз підтверджуються обставини вчинення даного кримінального правопорушення з числа регламентованих ст. 91 КПК України.

Загалом, вище досліджені у порядку ст. 358 КПК України документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 77 по проведеній 03 лютого 2015 року амбулаторній судовій психолого-психіатричній експертизі, ОСОБА_7 виявляє такі негативні особливості психологічного розвитку, як невідповідний отриманій освіті запас загальноосвітніх знань, відсутність учбово-пізнавальних інтересів та учбової спрямованості діяльності, розважальний та делінквентний характер поведінки, уникання залучання вольових зусиль, тобто педагогічну та мікросоціальну (сімейну) занедбаність, що є наслідком минулого недогляду за дитиною з боку найближчого сімейного оточення, та на даний віковий період (майже 17 років) передбачає свідомий самоконтроль поведінки з боку самого неповнолітнього (а.п. 119-122).

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Таким чином, зазначений висновок суд визнає належним і допустимим доказом, оскільки останній містять докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам КПК України, тобто прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

В свою чергу, згідно положень ст. 22 КПК України , кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом . Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Тож, у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, з урахуванням положень ст.ст. 22, 23, 26 КПК України, задоволено враховуючи, що заявлення клопотання стороною провадження про допит певного свідка, як і відмова від нього є його безпосереднім правом регламентованим КПК України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було, зокрема сторона захисту клопотань про допит ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , у якості свідків не заявляла.

Тож, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, зокрема показання свідків, законного представника, письмові докази, які в своїй сукупності є послідовні та зводяться до єдиного висновку, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , будучи батьками неповнолітнього ОСОБА_7 , злісно, систематично, свідомо не виконували передбачені Конституцією України та чинним законодавством України обов`язки щодо виховання своєї дитини, що виразилось у тому, що вони не піклувалися про навчання, духовний і моральний розвиток сина, не контролювали його поведінку та не забезпечили належним чином дозвілля дитини , що призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_7 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, а тому суд вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій щодо виховання потерпілого а відповідно і не можливості виконання обов`язків передбачених ст.ст. 7, 150 СК, ст. ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини» обвинуваченими через складний характер та супротив самого потерпілого, за своєю суттю в цій частині, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року), апріорі, згідно ст. 152 СК дитина має право противитися неналежному виконанню батькам своїх обов`язків щодо неї, що у даному випадку, і робив потерпілий, однак в силу відсутності батьківського догляду, він це робив у своїй специфічній відомій йому манері, адже вчиняти інакше не був навчений.

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 166 КК України, за обставин, встановлених судом.

Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ст. 166 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

В свою чергу, суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_9 за ст. 166 КК України, оскільки вона своїми умисними діями вчинила злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують, або ж обтяжують покарання ОСОБА_10 судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_10 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, одружений, має середню освіту), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію потерпілого, його законного представника, та прокурора у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 166 КК України у виді обмеження волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого ОСОБА_10 , суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, фактичного обґрунтовування стороною захисту застосування цих статтею обставинами, які відповідно до норм КК України є не припустимим, оскільки не дають підстав для звільнення цієї особи від відбування покарання або ж його призначення із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, характер вчинення злочину, його спосіб, позицію законного представника потерпілого, які вказують в своїй сукупності, у даному конкретному випадку, на те, що тяжкість вчиненого ним злочину та його особа з іншими вищезазначеними обставинами встановленими у цьому провадженні, зокрема відсутність на утриманні членів родини (обоє синів перебувають під вартою та утримуються за рахунок держави відповідно), не свідчать про можливість виправлення останнього без відбування покарання чи за допомогою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом враховуючи відсутність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді обмеження волі у межах санкції ст. 166 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

В свою чергу, обставиною, що пом`якшує ОСОБА_9 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_9 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше не судима, заміжня, має середню спеціальну освіту), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію потерпілого, його законного представника, та прокурора у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; роль серед співучасників, її поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 166 КК України у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Зокрема, про можливість належної соціалізації особи та допустиму репутацію обвинуваченої свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя, характер вчиненого кримінального правопорушення, поведінка під час та після вчинення кримінального правопорушення, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченим, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про їх особи слід визначити у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків з числа регламентованих п.п. 2-3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України до набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати та речових доказів у кримінальному проваджені, згідно даних реєстру, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 166 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покласти на неї обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із м. Києва без дозволу або суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ст. 166 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

Застосувати до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покласти на нього обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із м. Києва без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну до набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1