Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів: ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6.,

прокурора ОСОБА_7.,

переглянула в судовому засіданні вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 25 березня 2015 року стосовно ОСОБА_1 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2

Вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 02 лютого 2015 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Великий Говилів Теребовлянського району Тернопільської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2014 року та невідбутої частини покарання за вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2014 року.

Апеляційний суд Тернопільської області, скасував зазначений вирок в частині призначення ОСОБА_1 покарання, постановив новий від 25 березня 2015 року, яким останнього засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 185 КК за вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2014 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Заліщицького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2014 року остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за те, що він 03 вересня 2014 року приблизно о 00.30 год. таємно, повторно викрав із дерев'яної опори електропередач на вул. Зазамче в м. Теребовлі Тернопільської області електричний дріт марки А-35 довжиною 30 м, чим спричинив ВАТ «Тернопільобленерго» в особі Теребовлянського району електромереж матеріальну шкоду на загальну суму 219,78 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2 порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що апеляційний суд при визначенні покарання безпідставно застосував ч. 4 ст. 70 КК і належним чином не врахував даних про особу засудженого.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив касаційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, захисник у касаційній скарзі не оскаржує.

Доводи захисника про неправильне застосування судом положень ч. 4 ст. 70 КК при призначенні засудженому покарання не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, призначення покарання відбувається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Зазначених вимог закону судом було дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Заліщинського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2014 року ОСОБА_1 було засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 289, ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки на підставі ст. 75 КК.

Вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2014 року зі змінами, внесеними ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 14 січня 2015 року, ОСОБА_1 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та ухвалено вирок Заліщинського районного суду Тернопільської області від 27 травня 2014 року виконувати самостійно.

Оскільки останній злочин за ч. 2 ст. 185 КК ОСОБА_1 скоїв 03 вересня 2014 року, апеляційний суд обґрунтовано застосував положення ч. 4 ст. 70 КК і призначив покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а на підставі ст. 71 КК визначив покарання за сукупністю вироків.

Не ґрунтуються на матеріалах справи й твердження захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості.

Призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд відповідно до ст. 65 КК врахував тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, дані про особу засудженого й визначив покарання, яке є достатнім й необхідним для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд дотримався положень статей 404, 405, 407, 414 КПК при розгляді поданої прокурором апеляційної скарги, а постановлений в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_1 відповідає вимогам статей 374, 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_2 не вбачається.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 25 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ______________________ __________________

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5