Справа № 755/2410/16-к
"19" лютого 2016 р. колегія суддів Дніпровського районного суду м. Києва у складі: головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року у вказаному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання у складі трьох професійних суддів за участю сторін кримінального провадження.
Під час підготовчого судового засідання прокурор та представник потерпілого ОСОБА_9 вважали за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду.
Від потерпілого ОСОБА_12 надійшла заява в якій він просить проводити підготовче судове засідання у його відсутність та призначити обвинувальний акт до судового розгляду.
Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх захисники заперечували проти призначення кримінального провадження до судового розгляду та просили повернути обвинувальний акт прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України.
Колегія суддів, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, приходить до наступного.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановлену цим Кодексом.
Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Крім того, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Так, під час підготовчого судового засідання встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення, відповідно до положень закону, оскільки у даному обвинувальному акті не викладено фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.
При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість кожного з обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, що мають значення для кримінального провадження.
Як вказують приписи ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.
Однак, всупереч вказаним нормам закону, обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_11 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, взагалі не містить посилання на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні на підставі вказаних вище приписів ч. 1 ст. 91 КПК України.
Так, ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що він, своїми умисними діями, безпосередньо спрямованими на умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, вчинене на замовлення, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, вчинив злочин (кримінальне правопорушення), передбачений ч. 2 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Також, обвинувачується у тому, що він своїми умисними діями, які виразились у зберіганні та придбанні бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчинив злочин (кримінальне правопорушення), передбачений ч .1 ст. 263 КК України.
ОСОБА_11 обвинувачується у тому, що він, своїми умисними діями, безпосередньо спрямованими на умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, вчинене на замовлення, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, вчинив злочин (кримінальне правопорушення), передбачений ч.2 ст.15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Однак, в обвинувальному акті не наведено фактичних обставин, які б підтверджували вину ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, а саме:
1) Так, умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб (п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України), має місце, тоді, коли винний, здійснюючи умисел на позбавлення життя певної особи, усвідомлював, що застосовує спосіб вбивства, небезпечний для життя не тільки однієї людини, а й інших людей. Проте, в обвинувальному акті не вказано, в чому саме полягала небезпека для життя не тільки потерпілого, а й інших людей, а також не конкретизовані особи, життю яких могла загрожувати небезпека.
2) Умисне вбивство з корисливих мотивів (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України) має місце у разі коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди.
Однак, в обвинувальному акті не зазначено розмір грошової винагороди, який мали б отримати обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за вбивство ОСОБА_12 . Крім того, в обвинувальному акті взагалі не наведено жодних доказів на підтвердження існування корисливого мотиву у діях ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
3) Умисним вбивством, вчиненим на замовлення (п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України), є умисне позбавлення життя потерпілого, здійснене особою (виконавцем) за дорученням іншої особи (замовника). Таке доручення може мати форму наказу, розпорядження, а також угоди, відповідно до якої виконавець зобов`язується позбавити потерпілого життя, а замовник - вчинити або не вчинити в інтересах виконавця певні дії матеріального чи нематеріального характеру.
Проте, в обвинувальному акті не тільки не зазначено даних про особу замовника вбивства ОСОБА_12 , а й відсутня будь-яка інформація щодо існування особи замовника, як такої.
4) Умисне вбивство визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України), якщо у позбавленні життя потерпілого брали участь за попередньою домовленістю як співвиконавці дві і більше особи, які заздалегідь (до початку цього злочину) домовилися про його спільне вчинення.
Однак, в обвинувальному акті не вказано час, місце та дату виникнення у обвинувачених спільного, узгодженого наміру щодо позбавлення життя потерпілого.
Таким чином, обвинувальний акт не містить інформації щодо: особи, яка є замовником вчинення вбивства ОСОБА_12 ; обставини, місце та час, при яких ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з метою штучного створення доказів своєї непричетності до вказаного кримінального правопорушення та приховування свого злочинного умислу придбав у невстановленої особи, в невстановлений час та в невстановленому місці стільникові телефони марки «Samsung GT-E1200» імеі НОМЕР_1 та імеі НОМЕР_2 , які в подальшому використовувалися під час планування та виконання кримінального правопорушення; обставин, місця та часу, при яких ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та особа, щодо якої матеріали виділено в окреме провадження, отримали від невстановлених досудовим розслідуванням осіб, вибухові пристрої - дві ручні осколкові гранати Ф-1, з метою подальшого використання їх для вбивства ОСОБА_12 ; заздалегідь спланованого місця неподалік готелю «Київ», яке зайняв ОСОБА_11 з метою спостереження за місцем вчинення злочину, попередження особи, щодо якої матеріали виділено в окреме провадження та ОСОБА_10 , у разі появи осіб, які можуть завадити доведенню до кінця їхнього злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство ОСОБА_12 ; розміру винагороди, яку отримав ОСОБА_11 від невстановленої особи в невстановлений час за вчинені дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_12 , котрі не доведені до кінця.
Таким чином, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, вказаним вище особам, на думку колегії суддів, фактично не висунуто обвинувачення у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень, що унеможливлює судовий розгляд кримінального провадження та можливість забезпечення справедливого судового розгляду, згідно з Європейською Конвенцією з прав людини, у зв`язку з чим, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору через його невідповідність вимогам п. п. 5, 7 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Крім того, у підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке підтримав представник потерпілого ОСОБА_9 . Обвинувачені та їх захисники заперечували проти задоволення клопотання та просили обрати щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, ОСОБА_11 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, яке інкримінуються ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є особливо тяжким за ч. 2 ст. 15 п.п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Крім того, суд при обранні запобіжного заходу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 врахував усі обставини провадження та тяжкість скоєного останніми. З урахуванням цього, клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченим не підлягають задоволенню.
Враховуючи всі чинники в їх сукупності, колегія суддів на даному не вбачає підстав для не продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під вартою, оскільки не зникли ризики, передбачені ст. 177 КПК України, останні обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, санкція за вчинення якого передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Крім того, скарги адвоката ОСОБА_8 на рішення слідчого та прокурора на даному етапі колегією суддів не вирішуються, оскільки відповідно до ст.315 КПК України їх розгляд, передбачений виключно при призначенні провадження до судового розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 314-316 КПК України, колегія суддів,-
Продовжити застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у виді тримання під вартою в Київському СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області строком на 30 днів, до 19 березня 2016 року
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.
Головуючий суддя:
Суддя:
Суддя: