АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1373/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 640/7949/15-К
Категорія: ст.190 ч.2 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001408 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року стосовно ОСОБА_10 ,-
В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка Сумської області, українця, громадянина України, неодруженог, з повною загальною середньою освітою, працює вантажником-комплектовщиком на підприємстві Київської філії ТОВ «Торговий дім» «Молочна слобода», в силу ст. 89 КК України судимостей не має, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. В задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено за недоведеністю.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 судові витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи у розмірі 920 грн. 70 коп. на користь держави.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_10 18.03.2015 p., маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, у приміщенні магазину «Геліус», що розташований за адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 198, надавши потерпілому ОСОБА_11 паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_12 , який йому заздалегідь надала невстановлена в ході досудового розслідування особа на ім`я ОСОБА_13 , отримав в оренду музичну апаратуру, а саме: багатофункціональний програвач CDJ-200 Pioneer у кількості 2 шт., та мікшерський пульт DJM-700 у кількості 1 шт., сплативши за її оренду грошові кошти у сумі 1000 грн. за 2 доби прокату, про що була складена розписка, в якій ОСОБА_10 розписався від імені ОСОБА_12 . Після цього, 20.03.2015 р. ОСОБА_10 обміняв раніше отримані багатофункціональні програвачі CDJ-200 Pioneer у кількості 2 шт. на інші багатофункціональні програвачі CDJ-850 Pioneer у кількості 2 шт. та продовжив термін оренди на 1 добу, про що також була складена розписка, в якій ОСОБА_10 розписався від імені ОСОБА_12 . Після цього, разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою на ім`я ОСОБА_13 , ОСОБА_10 продав орендовану в м. Харкові апаратуру в м. Києві - ОСОБА_14 за 9 тис. грн., розпорядившись отриманими грошовими коштами на власний розсуд та спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальних збитків на суму 71 250, 00 грн. В подальшому музична апаратура була повернута потерпілому.
В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_10 , з уточненими апеляційними доводами та проханням, просить вирок районного суду змінити у зв`язку з його суворістю, застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від відбування призначеного покарання. Своє апеляційне прохання апелянт обґрунтовує тим, що він в силу ст. 89 КК України судимостей не має, визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, злочин вчинив у зв`язку з тяжким життєвими обставинами, допомагав у розкритті злочину під час досудового розслідування та судового розгляду, повністю відшкодував потерпілим завдану їм матеріальну шкоду;

- захисник , з уточненими апеляційними доводами та проханням, просить оскаржуваний вирок змінити, призначивши ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та із застосуванням ст.75 КК України, звільнити від відбування покарання з випробуванням терміном 2 роки, оскільки призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого; судові витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 у розмірі 368 грн. 28 коп. на користь держави. В своїх апеляційних доводах захисник вказує на те, що його підзахисний під час досудового та судового слідства пояснив, що на скоєння злочину пішов під тиском скрутного матеріального становища, вину свою повністю визнає и щиро кається в скоєному, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, в скоєнні злочину зізнався з самого початку, коли було пред`явлено повідомлення про підозру, добровільно давав показання і співпрацював зі слідством, від послуг адвоката відмовився, за місцем проживання характеризується посередньо, скарг стосовно нього до правоохоронних органів не надходило, веде звичайний образ життя, допомагає батькам, вчиться на заочній формі навчання в Харківському авіаційному університету, має намір одружитися.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, з урахуванням уточнень здійснених до початку апеляційного розгляду за згодою ОСОБА_10 , а також заперечення прокурора, що вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, в тому числі і в частині призначеного покарання, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що викладені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 190 КК України у апеляційних скаргах ОСОБА_10 та його захисника не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Зокрема судом правильно враховано те, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Також, згідно зі ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Сутність апеляційних доводів обвинуваченого та його захисника про зайву суворість призначеного покарання та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, шляхом застосування норм ст. 75 КК України, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку ( том 2 арк. 41-42).

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_10 призначено покарання за вчинений злочин середньої тяжкості у виді позбавлення волі в умовах його реального відбування, що передбачено санкцією ст. 190 ч. 2 КК України поряд з іншими альтернативними видами покарань. Належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, відсутність судимостей в силу ст. 89 КК України та відсутність даних про перебування на обліку у лікаря нарколога, відсутність у провадженні даних що характеризують особу за місцем реєстрації, як місця постійного проживання, які також не надавалися захисником і при апеляційному розгляді. При цьому належить врахувати те, що згідно вироку злочин, передбачений ст. 190 ч. 2 КК України, ОСОБА_10 вчинив умисно з корисливих мотивів через 4 місяці після закінчення терміну випробування за попереднім вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10. 2013 року, ухваленого за вчинення умисних злочинів, передбачених ст. ст. 185 ч. 1, 309 ч. 1 КК України (т. 2 арк. 22, 41-42). Зазначені дані вказують про стійку антисоціальну спрямованість поведінки ОСОБА_10 , що об`єктивно було враховано судом першої інстанції при обранні виду та міри покарання, а саме у виді позбавлення волі, тобто ізоляції від суспільства на строк 2 роки з метою виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Колегія суддів не може погодитись з твердженнями апелянтів про те, що відшкодування заподіяної шкоди та відсутність претензій з боку потерпілих, належить визнавати обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки за змістом та суттю п.2 ч.1 ст. 66 КК України добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди належить вважати дії з власної ініціативи і до ухвалення обвинувального вироку. Згідно розписки потерпілого він отримав від батька обвинуваченого гроші в рахунок відшкодування заподіяної шкоди лише 7 вересня 2015 року, тобто значно пізніше дати ухвалення оскаржуваного вироку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що посилання у апеляції обвинуваченого та захисника на визнання вини по пред`явленому обвинуваченню, прохання потерпілого про призначення пом`якшеного покарання, відсутність матеріальних вимог з боку потерпілого, не можуть вважатися достатньою підставою для застосування норм ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_10 за вчинений ним злочин.

При цьому належить взяти до уваги те, що апеляційні доводи апелянтів про надання обвинуваченим правдивих свідчень, визнання ним вини та щире каяття, - враховані судом першої інстанції, про що свідчить зміст відповідних висновків у мотивувальній частині вироку, які стосуються об`єктивно встановлених обставин події злочину, кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст. 190 КК України та об`єктивно досліджених даних про особу обвинуваченого, які суд брав до уваги при призначені покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Отже, твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника, що призначене судом першої інстанції покарання за вчинення умисного злочину середньої тяжкості у виді позбавлення волі строком на 2 роки, не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50, 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання в межах санкції ч.2 ст. 190 КК України, у виді позбавлення волі, як найближче до мінімально можливого, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття а також дані про особу обвинуваченого, що зазначені вище.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 75 КК України. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових злочинів, тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, тому підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись та ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 18 травня 2015 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_10 - в той самий строк з дня вручення йому копії мотивованої ухвали.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4