АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0010008, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року щодо
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та зареєстрований
в

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз
11.09.2014 року Макарівським районним судом Київської області за
ч.2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, -
за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
сторони захисту: захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Макарівського районного суду м. Києва від 11.09.2014 року остаточно за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 ( п`ять) років.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність кваліфікації його дій, обвинувачений подав апеляційну скаргу з доповненнями, зі змісту якої слідує, що він уважає призначене йому покарання за сукупністю вироків надмірно суворим та просить його пом`якшити.
На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції, на його думку безпідставно, не були враховані обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, його зізнання відразу після затримання, добровільне усунення заподіяної шкоди, активне сприяння розкриттю злочину та співпраця зі слідством шляхом надання правдивих показань, а тому приєднання до призначеного за даним вироком покарання частини невідбутого за вироком Макарівського районного суду Київської області покарання строком 1 рік не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу і є несправедливим внаслідок суворості.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції не оскаржувався.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, доводи прокурора, який заперечував проти апеляційних вимог і просив вирок суду залишити без зміни, доводи потерпілої, яка покладалася на розсуд суду у вирішенні апеляційних вимог, провівши судові дебати і вислухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 08 листопада 2014 року приблизно о 20 год. 20 хв., маючи умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку № 54 по вул. Зодчих в м. Києві, прослідував за потерпілою ОСОБА_10 та, зайшовши за нею в під`їзд № 2 вказаного будинку, схопив останню руками за шию, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, діючи з корисливих мотивів, почав виривати з рук останньої належну їй жіночу сумочку. Потерпіла ОСОБА_10 не втрималася на ногах та впала на підлогу. Скориставшись тим, що потерпіла фізичного опору, лежачи на підлозі, не чинила, ОСОБА_6 заволодів майном останньої на загальну суму 1600 грн. та намагався з місця вчинення злочину з викраденим майном втекти, проте не довів свій злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий мешканцем вказаного будинку.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, обґрунтовуються та підтверджуються дослідженими у встановленому порядку доказами, кожен з яких суд оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_6 було вчинено закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно.

За вказаними ознаками суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України.

Висновки суду про доведеність вини у вчиненні кримінального правопорушення злочину та правильність кваліфікації дій обвинуваченим в апеляційній скарзі не оспорюються.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який по місцю реєстрації характеризується посередньо, суспільно корисною працею зайнятий не був, на обліку у лікаря нарколога не перебував та не перебуває, раніше засуджувався за корисливі злочини.
Судом також враховано, що ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 2001 року через розлад особистості та поведінки на резидуально-органічному фоні. Проте, згідно до висновків судово-психіатричної експертизи № 998 від 20.11.2014 року на момент скоєння правопорушення ОСОБА_6 будь яким стійким хронічним чи тимчасовим хворобливим психічним розладом не страждав, а страждав іншим психологічним порушенням у вигляді резидуально-органічного ураження головного мозку з емоційно-вольовою нестійкістю, за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час ОСОБА_6 за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також правильно сприймати обставини, які мають значення для справи та давати по них свідчення.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав його щире каяття.
Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на наявність і інших обставин, які пом`якшують покарання, та які не враховані судом першої інстанції, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки дані про наявність таких обставин у матеріалах справи відсутні, а отже відсутні підстави уважати, що судом першої інстанції при призначенні покарання не були дотримані положення ст. 66 КК України.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 2 ст. 186 КК України в мінімальних строках, і не убачає підстав для його пом`якшення.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не були застосовані положення ст. 69-1 КК України, колегія суддів уважає безпідставними, бо строк покарання, визначений судом, не перевищує двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 186 КК України, а відсутність у вироку посилання на цю норму матеріального закону не є істотним процесуальним порушенням.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_6 11 вересня 2014 року був засуджений вироком Макарівського районного суду Київської області за ч.2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 3 ( три) роки.
Вирок набрав законної сили 13 жовтня 2014 року, але обвинувачений покарання за цим вироком не відбував.

Новий злочин, за який він засуджений оскаржуваним вироком, ОСОБА_6 вчинив 08 листопада 2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у відповідності до вимог ст. 71 КК України, а тому колегія суддів не убачає підстав для зміни вироку суду в цій частині, як про це просить обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.

З огляду на викладене, колегія суддів не убачає підстав для зміни вироку суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку учасниками судового провадження до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення йому її копії.

С У Д Д І:

_______________ ______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1642/2015, Категорія КК: ч.2 ст. 15, ч.2 ст.186
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1