АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2258/15 Справа № 205/5110/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої-судді: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську, матеріали кримінального провадження № 0001817 від року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року, щодо

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Нікополі Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого в кв. АДРЕСА_1 , зареєстрованого в буд. АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Ленінського районним судом м. Дніпропетровська від 03 квітня 2015 року за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Дніпропетровську, громадянина України, проживаючого в буд. АДРЕСА_3 , раніше судимого вироком Ленінського районним судом м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

-оба обвинувачуються за ч.2 ст. 186 КК України.

за участю:

прокурора ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 визнано винними за ч.2 ст. 186 КК України та призначено кожному із них покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяців.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків остаточне покарання кожному призначено по 4 роки 6 місяців.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно до вироку суду ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , 01 червня 2015 року приблизно о 02 годині 55 хвилин, знаходячись біля Дніпропетровської середньої загальноосвітньої школи №94, розташованої по вул. Братів Трофимових, 463 в м. Дніпропетровську, вступили в попередню змову на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи умови попередньої змови, близько 03.00 годині того ж дня, діючи узгоджено, розподіливши ролі, ОСОБА_10 здійснюючи спостереження за навколишньою обстановкою, забезпечив дії ОСОБА_8 , який в свою чергу наблизився до потерпілого ОСОБА_12 і рукою зірвав з шиї останнього ланцюг з золота 585 проби вагою 23,66 г. вартістю 26617,50 грн., з хрестом з золота 585 проби вагою 12,75 г. вартістю 15746,25 грн., тим самим ОСОБА_8 і ОСОБА_10 викрали чуже майно на загальну суму, 42363,75 грн., після чого з викраденим з місця злочину зникли.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій за ч.2 ст.186 КК України свого підзахисного, вважає призначене йому за вироком суду покарання таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості скоєного злочину.

Просить пом`якшити покарання, застосувати до ОСОБА_10 ст.69, 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням, оскільки останній на досудовому і судовому слідстві проявляв діяльне каяття та повне визнання ним своєї вини.

Зазначає, що саме дієве каяття та визнання вини не потягло тяганини при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

Суд при ухваленні вироку, дослідивши всі характеризуючи дані особи ОСОБА_10 , не взяв їх до уваги, не обговорив можливість застосування до останнього ст.69 КК України, хоч мав на це всі підстави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_8 та законний представник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України, вважають призначене йому за вироком суду покарання таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості скоєного злочину.

Просять його пом`якшити, застосувати до ОСОБА_8 ст.69, 75, 76, 104 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Вказують, що при призначенні покарання, суд першої інстанції, припустився помилки при застосування ст.65 КК України. Оскільки зважаючи на приписи ст.88 КК України станом на 01 червня 2015 рік ОСОБА_8 не мав судимості, оскільки обвинувальний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2015 року набрав законної сили лише 02 липня 2015 року.

При цьому зазначають, що скоєння ОСОБА_8 злочину, за яке він засуджений оскаржуваним вироком, не може вважатися скоєним протягом іспитового строку тому, що обвинувачений не вважався засудженим та не відбував покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2015 року.

Також зазначає, що при призначенні покарання судом не було враховано думку потерпілого ОСОБА_12 , який зазначав, що не має претензій матеріального і морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_8 та просив призначити міру покарання не пов`язану з позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді , пояснення захисника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_10 законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_13 , які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора, який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження, вивчивши і проаналізувавши доводи, що містяться в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_8 і ОСОБА_10 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація дій обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо надмірної суворості призначеного їм судом покарання та можливості обрання останнім більш м`якої міри покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

На думку колегії суддів, при призначенні покарання обвинуваченим суд першої інстанції в повній мірі виконав вимоги ст.65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу останніх, які раніше притягувалися до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення аналогічних злочинів з категорії проти власності.

Також суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення ними злочину у неповнолітньому віці.

Хоч обвинувачені і характеризуються позитивно за місцем проживання, разом з тим, за місцем навчання вони характеризуються незадовільно , а тому суд враховуючи крім того обставини кримінального провадження, прийшов до обгрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 неможливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим обрав їм покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч.2 ст.186 КК України, остаточно визначивши його на підставі вимог ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 суд, відповідно до вимог закону, врахував всі обставини і призначив обвинуваченим справедливе та достатнє для їх виправлення покарання.

Наведені ж в апеляційних скаргах доводи, не спростовують правильності визначення їм судом першої інстанції кримінального покарання, оскільки, попри їх сукупність та зміст, вони не зменшують ступінь тяжкості вчинених останніми за попередньою змовою тяжких злочинів проти власності настільки, щоб можна було прийняти рішення про застосування вимог ст.. 69 КК України, оскільки скоєння злочину в період відбуття покарання свідчить про стійку антисоціальну спрямованість обвинувачених, а тому колегія суддів не знаходить підстав для застосування ст. 69 КК України.

Крім того, колегія суддів не може погодитися с доводами захисників про можливість призначення покарання відповідно до вимог ст. 75 КК України. Виходячи з підстав положення ч.2 ст. 75 КК України, а також зі змісту ч.3 ст. 78 КК України у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.. 75 КК України про звільнення про відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Крім того, при застосуванні правил ст. 71 КК України, слід враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання,призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Не можна визнати слушними також доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , яка посилається на те,що не можна вважати ОСОБА_8 таким, який скоїв злочин у період відбуття покарання.

Вказані доводи захисника помилкові, оскільки за сукупністю вироків ст. 71 КК України покарання призначаються, коли засуджена особа до повного відбуття основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили ( п.25 ППВСУ № 7 від 24.10.2003 із змінами).

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовну зміну вироку, по справі не встановлено.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, призначене судом покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_10 справедливим, а відтак апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 404, 407, КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3