Ухвала

іменем україни

03 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_2.,

суддів: ОСОБА_3., ОСОБА_4.,

при секретарі ОСОБА_5.,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000027, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

уродженця м. Мелітополь Запорізької області,

який проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 вересня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року,

за участю прокурора ОСОБА_6.,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_1 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання засудженому безпідставно застосували положення ст. 75 КК України та належним чином не мотивували своїх рішень, у зв'язку з чим призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, а судові рішення - вимогам ст.ст. 370, 374, 419 КПК України.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року вирок місцевого суду змінено, пом'якшено призначене ОСОБА_1 покарання на підставі ст. 69-1 КК України до 3 років позбавлення волі.

У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він на початку березня 2014 року, знаходячись у лісосмузі, яка розташована в с. Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області, маючи умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання вибухових речовин та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, шляхом привласнення знайденого, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав 80 одиниць бойових припасів, які незаконно перевіз до місця свого проживання в АДРЕСА_1, де продовжував незаконно зберігати, без передбаченого законом дозволу, до часу виявлення та вилучення їх під час обшуку працівниками міліції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку поданої скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК України в касаційному порядку прокурором не оспорюються.

Щодо доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, про неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м'якості, то вони не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з мотивувальної частини вироку та ухвали, при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суди у відповідності до вимог зазначених статей, крім тяжкості злочину, відсутності обтяжуючих обставин і наявності обставин, які пом'якшують покарання, врахували також дані про його особу, зокрема те, що він характеризується задовільно, щиро розкаявся, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має на утриманні неповнолітню дитину.

Приймаючи до уваги сукупність цих обставин, рішення суду про можливість виправлення ОСОБА_1 без реального відбування покарання зі встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України є мотивованим, обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає призначене засудженому ОСОБА_1 покарання справедливим, підстав для скасування судових рішень через його м'якість не вбачає.

Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, яка за своїм змістом є аналогічною до його касаційної скарги, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав її в частині застосування ст. 75 КК України необґрунтованою.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 вересня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 08 грудня 2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4