АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/772/15 Справа № 192/672/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000496, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8

виправданого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10 ,

Встановила:

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.190 КК України та виправдано за недоведеністю його вини.

В апеляційній скарзі з внесеними доповненнями прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 скасувати та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд.

На обґрунтування своєї скарги прокурор посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що суд поверхово дослідив докази, без їх глибокого аналізу та оцінки. Вказує, що, на його думку, суд в порушення вимог п.1 ч.3 ст.374 КК України не сформулював обвинувачення, яке було пред`явлено ОСОБА_6 і яке визнане судом недоведеним, а також він не навів підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких ним відкинуто докази обвинувачення. Крім того, прокурор заявляє про істотні порушення вимог кримінального процесуального закона, які було допущено судом під час розгляду кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_10 не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, в апеляційній скарзі також порушує питання про скасування виправдувального вироку та просить ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_6 за ч.3 ст.190 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

Свої апеляційні вимоги потерпілий обґрунтовує тим, що судом були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неповноту судового розгляду.

Також вказує, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 11 вересня 2007 року перебуваючи на автомобільній дорозі Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя біля зупинки с. Василівка Солонянського району Дніпропетровської області, з метою заволодіння чужими грошовими коштами зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_10 та використовуючи особливі довірчі стосунки з ним отримав від нього під розписку кошти у сумі 20000 доларів США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні дорівнювало 101 000 грн., не маючи наміру їх повертати потерпілому, чим заподіяв останньому матеріальну шкоду в зазначеному розмірі.

Проаналізувавши зібрані в провадженні докази, суд дійшов висновку про відсутність в провадженні достовірних даних, які б підтверджували висновки органу досудового розслідування про те, що ОСОБА_6 мав умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом зловживання довірою останнього, а тому виправдав ОСОБА_6 за ч.3 ст.190 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, міркування прокурорів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора з внесеними доповненнями і просили виправдувальний вирок суду скасувати, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд, пояснення потерпілого ОСОБА_10 , який також просив вирок щодо ОСОБА_6 скасувати та направити матеріали провадження на новий судовий розгляд, пояснення виправданого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які вважали виправдувальний вирок законним та обґрунтованим, а апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню за таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду щодо виправдання ОСОБА_6 за ч.3 ст.190 КК України є мотивованим і ґрунтується на законі та матеріалах провадження.

Відповідно до ст.370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Згідно ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 284 КПК України. При цьому доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається виключно на сторону обвинувачення.

Як зазначено у ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Таким чином, суд при розгляді провадження повинен дослідити ті докази, що викривають, і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч.3 ст.190 КК України суд дотримався цих вимог закону.

Аргументуючи висновок про виправдання обвинуваченого, суд послався на відсутність у ОСОБА_6 умислу на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом шахрайства, у зв`язку з чим прийняв рішення про необхідність виправдання ОСОБА_6 за відсутності його вини у вчиненні названого злочину.

Відповідно до зазначених вище вимог закону суд у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначив формулювання обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_6 і визнане недоведеним, а також звернув увагу та належно проаналізував у вироку всі докази, якими орган досудового розслідування обґрунтував доведеність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованому кримінальному правопорушенні, і навів мотиви, з яких він відкидає їх.

Так, обґрунтовуючи свій висновок про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, суд відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводив лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, зміненого прокурором під час судового розгляду 06 серпня 2014 року в порядку ст.338 КК України.

За змістом цього обвинувального акта ОСОБА_6 , перебуваючи в скрутному матеріальному становищі, з метою заволодіння чужими грошовими коштами попросив ОСОБА_10 надати йому в борг кошти в розмірі 20000 доларів США, обіцяючи повернути йому борг найближчим часом.

Як зазначено в обвинуваченні, ОСОБА_10 будучи впевненим у сумлінності дій ОСОБА_6 , довіряючи йому, оскільки вони давно підтримували дружні стосунки, а обвинувачений раніше неодноразово брав у нього в борг грошові кошти та завжди повертав їх, добровільно під розписку передав ОСОБА_6 20 000 доларів. Отримавши кошти, ОСОБА_6 не мав наміру віддавати їх ОСОБА_10 , чим заподіяв потерпілому шкоду в зазначеному розмірі. Такі дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.190 КК України як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене у великих розмірах.

З урахуванням пред`явленого обвинувачення судом у вироку обґрунтовано зазначено, що згідно зі ст.190 КК України отримання коштів під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватись як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цими грошима мала мету їх присвоїти, а зобов`язання (в даному випадку повернення боргу) не виконувати.

При цьому суд правильно звернув увагу на те, що відповідно до вимог статей 91 і 92 КПК України обов`язок доказування обставин того, що ОСОБА_6 використав довірливі стосунки з потерпілим з метою заволодіння його грошима, покладається на слідчого та прокурора.

Між тим з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що обвинувачений при отриманні коштів від потерпілого не мав наміру повертати їх.

Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_6 слідчий і прокурор посилалися на показання потерпілого, обвинуваченого, свідків та матеріали провадження, які за версією сторони обвинувачення свідчили про наявність в ОСОБА_6 боргових зобов`язень і відсутність у нього реальної можливості в строк повернути борг ОСОБА_10 на момент учинення зазначеної угоди.

Однак за показаннями ОСОБА_6 він заперечував наявність у нього умислу не повертати борг потерпілому. Заявив, що про свої наміри виконати умови угоди свідчить написана ним розписка. Зазначив, що на момент учинення угоди він мав у своєму фермерському господарстві техніку, інші доходи, при цьому посилався на дані податкових декларацій, що є в матеріалах провадження, а тому вважав, що за рахунок доходів свого господарства у нього була реальна можливість повернути борг. Стверджував, що після отримання від потерпілого коштів фінансове становище його фермерського господарства погіршилося, тому в подальшому він не мав можливості повернути ОСОБА_10 кошти. Звернув увагу, що за судовим рішенням з нього стягнуто суму боргу на користь потерпілого за цивільним позовом, який він повністю визнав. Заявив, що на момент розгляду провадження він частково, в сумі 500 доларів, відшкодував борг.

Доводи ОСОБА_6 в цій частині не спростовані.

Як видно з показань ОСОБА_10 , він добровільно передав ОСОБА_6 20 000 доларів в борг під розписку. Підтвердив, що раніше вже давав кошти в борг обвинуваченому, який завжди повертав йому гроші. Показав, що він бував в господарстві останнього і бачив в нього техніку, а тому був упевнений в тому, що ОСОБА_6 має можливість повернути йому борг. Потерпілий не заперечував, що в подальшому обвинувачений неповернення боргу пояснював фінансовими проблемами у своєму господарстві та не відмовлявся від повернення коштів.

ОСОБА_10 розповів і про те, що в 2010 році з метою вирішення питання з боргом звертався до правоохоронних органів, які відмовили йому в порушенні кримінального провадження за його заявою, після чого він звернувся з цивільним позовом до суду, який 16 вересня 2010 року стягнув з ОСОБА_6 на його користь суму боргу.

Показання ОСОБА_6 і ОСОБА_10 про обставини учинення названої угоди і вирішення питання повернення грошових коштів потерпілому в порядку цивільного судочинства в 2010 р. підтверджуються даними розписок ОСОБА_6 про його наміри повернути потерпілому борг, даними постанови посадових осіб Солонянського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 25 травня 2010 р. про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_10 відносно ОСОБА_6 , якому він передав у борг 20 000 доларів, за відсутністю в діях останнього складу злочину, передбаченого ст.190 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України 1960 року, даними рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2010 року про задоволення позовної заяви ОСОБА_10 і стягнення з ОСОБА_6 суми укладеного між ними в 2007 році договору позики в розмірі 20 000 доларів, а також даними про відкриття виконавчого провадження відносно стягнення з ОСОБА_6 суми боргу.

Про те, що на момент учинення договору позики в 2007 році ОСОБА_6 був платоспроможним, свідчать наявні в кримінальному провадженні дані про виділення його земельної ділянки площею 28,50 га та наявність у нього зареєстрованого в установленому законом порядку фермерського господарства, одним із видів діяльності якого є вирощування зернових культур, оптова торгівля зерном, а також дані про наявність у ОСОБА_6 трьох тракторів ЮМЗ-6, один з яких 27 листопада 2007 р. був знятий з обліку.

Згідно повідомлення Солонянського відділення Дніпропетровської МДПІ від 12 грудня 2013 р. ФГ «ПАС» починаючи з 11 вересня 2007 р. податкову звітність подає своєчасно та в повному обсязі.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження прокурора і потерпілого ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 на момент укладання угоди позики 11 вересня 2007 року внаслідок наявності великих боргів не мав ніякої можливості повернути потерпілому позику, а отже і не мав наміру повертати останньому борг, оскільки не повідомив йому про скрутне становище свого фермерського господарства.

Крім того, з метою перевірки цих доводів суд допитав усіх свідків сторони обвинувачення: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , показання яких по суті не стосуються обставин укладення угоди між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 і не підтверджують того, що ОСОБА_6 взяв в ОСОБА_10 у борг кошти з метою не повертати їх.

Що стосується посилань прокурора і потерпілого в скаргах на дані в матеріалах провадження, які свідчать про наявність в ОСОБА_6 фінансових зобов`язень перед іншими кредиторами, то, як правильно суд звернув увагу, вони виникли не на момент учинення угоди, а вже після отримання ОСОБА_6 коштів від ОСОБА_10 , про що свідчать дані виконавчих листів, у яких ОСОБА_6 є боржником, та пояснення останнього з цих обставин.

Суд дав належну оцінку показанням цих свідків у сукупності з іншими доказами, навів у вироку мотиви, з яких він відкинув їх пояснення відносно неправомірної поведінки ОСОБА_6 , а тому у суду не було підстав вважати, що ОСОБА_17 умисно заволодів коштами ОСОБА_10 шляхом зловживання довірою останнього.

Не можна погодитися і з доводами в апеляційних скаргах прокурора і потерпілого про те, що ОСОБА_6 з метою заволодіння чужими коштами повідомив потерпілому неправдиві відомості і приховав від нього реальні факти скрутного фінансового становища свого господарства, а тому ОСОБА_10 добровільно передав гроші, будучи введеним в оману ОСОБА_6 , оскільки передбачена ст.190 КК України ознака кримінального правопорушення у вигляді заволодіння грошовими коштами потерпілого шляхом обману, як видно з обвинувального акта, не інкримінувалася ОСОБА_6 , а суд відповідно до вимог ст.337 КПК України розгляд провадження проводив в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Крім того, під час апеляційного розгляду суд перевірив доводи потерпілого ОСОБА_10 відносно того, що підтвердженням вини ОСОБА_6 у вчиненому свідчить той факт, що останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч.5 ст.27, ч.2 ст.366, ч.5 ст.27, ч.2 ст.364-1, а також за ч.1 ст.366, частинами 2 і 3 ст.358 КК України.

З цією метою апеляційний суд оглянув копію постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2012 року, згідно якої в підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було закрито на підставі амністії, тоді як кримінальне провадження за ч.3 ст.190 КК України відносно цієї особи розпочато 17 травня 2013 року.

При цьому дані про те, що на майно ОСОБА_6 було накладено арешт і що з нього в судовому порядку були стягнуті будь-які суми на відшкодування матеріальної шкоди на користь ПАТ «Брокбізнесбанку», в матеріалах провадження відсутні й не надані суду стороною обвинувачення. Тому посилання в обвинувальному акті на те, що на момент учинення угоди позики, тобто станом на 17 вересня 2007 р., вся сільськогосподарська техніка, яка належала ФГ «ПАС» була вилучена у вересні 2006 р. представниками виконавчої служби в рахунок стягнення заборгованості на користь названого банку не відповідає матеріалам провадження і спростовується викладеними у вироку доказами.

З цих підстав доводи потерпілого про те, що даними про притягнення ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності підтверджується його вина за ч.3 ст.190 КК України, а суд, на його думку, зазначеним обставинам не дав ніякої оцінки, є безпідставними.

Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про недоведеність вини ОСОБА_6 в кримінальному правопорушенні, за яке його виправдано, грунтується на зібраних у справі доказах, які всебічно перевірені в судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК. Проявів упередженості щодо потерпілого ОСОБА_10 з боку суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх прокурором і потерпілим в апеляційних скаргах, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скаргах цих осіб про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними. Те ж саме стосується і доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 про те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях і суперечливих доказах.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд всебічно і повно дослідив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення провадження.

Твердження прокурора і потерпілого про те, що деякі обставини кримінального провадження всебічно не досліджені і що суд не дав цим обставинам належної оцінки, зокрема, показанням допитаних в суді свідків і даним про майновий стан ОСОБА_6 , не є підставою для скасування вироку щодо нього, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою досліджені обставини учинення договору позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 . Суд врахував ці обставини, проаналізував надані стороною обвинувачення докази і в сукупності з поясненнями потерпілого, обвинуваченого, свідків та дослідженими матеріалами провадження обґрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів доведеності вини ОСОБА_6 у заволодінні грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом зловживання довірою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Як убачається з даних журналу судового засідання та технічного запису судового розгляду, прокурор в обґрунтування доводів про доведеність вини ОСОБА_6 оголосив в судовому засіданні докази, зібрані на стадії досудового розслідування, проти яких сторони обвинувачення і захисту не заперечували.

Згідно зі статтею 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими Кримінальним процесуальним кодексом України, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом.

Та обставина, що прокурор, а також сторони обвинувачення і захисту під час дослідження цих доказів не пояснювали зазначені в них обставини, не є свідченням того, що суд порушуючи ст.23 КПК України безпосередньо не досліджував долучені до матеріалів провадження документи і докази, як про це зазначається в скарзі прокурора. Те ж саме стосується і тверджень прокурора про те, що долучені до матеріалів провадження документи були досліджені з порушенням вимог статей 257 і 258 КПК України.

Виходячи з цього доводи зазначених осіб про те, що висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у названому кримінальному правопорушенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є необгрунтованими.

Таким чином, ствердження цих осіб про причетність ОСОБА_6 до вчинення шахрайства у великих розмірах, а також їх доводи про наявність у кримінальному провадженні достовірних доказів вини ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за яке того потрібно засудити, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

На підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, що відповідно до ч.1 ст.373 КПК України є однією з підстав для ухвалення виправдувального вироку. З цих підстав доводи прокурора про те, що суд виправдав ОСОБА_6 з мотивів, які не передбачені в законі, є необґрунтованими.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження, встановити істину, забезпечити права і законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не встановлено.

Згідно з ч.7 ст.364 КПК України після закінчення промов учасники судових дебатів мають право обмінятися репліками. Однак, як убачається з матеріалів судового провадження ніхто з учасників процесу не забажав скористатися таким правом.

З огляду на те, що сторони не наполягали на виступі з реплікою, доводи в доповненнях до апеляційної скарги прокурора про те, що суд не надав сторонам процесу можливість скористатися правом репліки, не відповідають матеріалам провадження. Як видно зі скарги, прокурор лише посилався на допущене судом порушення вимог процесуального закону, проте не навів доводи з приводу того, яким чином таке порушення закону перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Під час апеляційного розгляду прокурорами також не наведено даних про те, що суд після проголошення промов у судових дебатах не дозволив прокурору або потерпілому обмінятися репліками з відповідними запереченнями на заяву сторони захисту, висловлену у промові. З цих підстав доводи прокурора про те, що допущені судом порушення вимог ч.7 ст.364 КПК України є істотними і такими, що тягнуть за собою скасування вироку, є необґрунтованими.

З матеріалів провадження видно, що судом були досліджені всі докази, як ті, що були надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_6 , так і ті, що його виправдовували, зокрема, дані про звернення потерпілого ОСОБА_10 до правоохоронних і судових органів в 2010 році відносно тих самих дій ОСОБА_6 , які зазначені в обвинувальному акті. Проти долучення до провадження зазначених у вироку доказів учасники процесу не заперечували. Кожному з цих доказів судом дана належна оцінка. Тому не має підстав вважати, що під час розгляду провадження суд був упередженим при дослідженні даних постанови від 25 жовтня 2010 р. про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_6 за ст.190 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України 1960 року і рішення суду від 16 вересня 2010 р. про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 157 800 грн. боргу за договором позики, укладеної 11 вересня 2007 р. З цих підстав такі доводи прокурора є необґрунтованими.

Отже, при перевірці кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни виправдувального вироку та ухвалення щодо ОСОБА_6 обвинувального вироку за ч.3 ст.190 КК України судом апеляційної інстанції не убачається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з виправдувальним вироком суду відносно ОСОБА_6 , вважає його законним і обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4