АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження за апеляцією прокурора військової прокуратури Полтавського гарнізону центрального регіону України ОСОБА_6 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.07. 2014 року.

У С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком :

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, м. Кременчука, Полтавської області, громадянина України, освіта вища, одруженого, працюючого охоронником КФ ВАТ «Експансія», зареєстрованого: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий:

за ч.1 ст. 358 КК України призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. в прибуток держави.

За ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України ОСОБА_8 виправдано.

На підставі ч.1 ст. 74 КК України, п. «в» ст. 1 Закон України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання за ч. 1 ст. 358 КК України.

Вирішено питання стосовно речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за злочин, вчинений за наступних обставин.
Так, восени 2010 року, діючи в інтересах невстановлених осіб, ОСОБА_8 виконав від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дві заяви від 21.09.2010 щодо проведення Кременчуцьким районним судом Полтавської області судових засідань за позовом останніх до військової частини НОМЕР_1 без їх участі, у відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та дві заяви від 19.10.2010 про видачу останнім копій судових рішень по справі і виконавчих листів, у відповідності до ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, які невстановленою особою було надано до суду. Згідно висновків судових почеркознавчих експертиз № 714 від 22.11.2013 року та №716 від 25.11.2013 року рукописний текст заяви від імені ОСОБА_11 до Кременчуцького райсуду Полтавської області від 21.09.2010 року та в заяві від 19.10.2010 року виконані гр-ном ОСОБА_8 . Рукописний текст заяви від імені ОСОБА_12 до Кременчуцького райсуду Полтавської області від 21.09.2010 року та в заяві від 19.10.2010 року виконані гр-ном ОСОБА_8 .

Крім того, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що, діючи з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, у вересні 2010 року він подав до Кременчуцького районного суду Полтавської області адміністративний позов до Міністерства оборони України про стягнення грошової компенсації за не отримане продовольче забезпечення на суму 148 448,70 грн., достовірно знаючи, що виплата такої компенсації йому не передбачено законом, надавши в якості доказів завідомо недостовірний документ - розрахунок заборгованості з компенсації за продовольче забезпечення по загальновійськовій нормі з 11.03.2000 року по 30.06.2010 року, підписаний від імені начальника продовольчої служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_13 та засвідчений відтиском гербової печатки військової частини НОМЕР_1 , який згідно висновків експертиз №№ 399, 400 від 30.07.2013 є підробленим.

На підставі вищевказаних підроблених документів постановою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07.10.2010 у справі № 2а-295/2010 позовні вимоги ОСОБА_8 було задоволено та зобов`язано Міністерство оборони України виплатити останньому заборгованість із грошової компенсації за продовольче забезпечення у сумі 148 448, 70 грн.

Подавши до суду підроблені документи, ОСОБА_8 , з метою заволодіння державними коштами, ввів в оману органи судової влади та Міністерство оборони України, у зв`язку з чим винесено вищевказану постанову суду та видано виконавчий лист від 19.11.2010 у справі № 2а-295/2010, однак не довів свій умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, чим вчинив закінчений замах на заволодіння чужим майном у великих розмірах, тобто злочин, передбачений ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. 3 КК України та вчинив використання завідомо підробленого документа, тобто злочин, передбачений ч.3 ст. 358 КК України в редакції від 20.08.2010 року.

Дослідивши всі докази, суд дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення при безпосередньому розгляді судом цього кримінального провадження не доведено те, що конкретні кримінальні правопорушення вчинені саме обвинуваченим ОСОБА_8 , а тому його виправдано виходячи з наступного.

Свій висновок про відсутність складу злочину в діях ОСОБА_8 , суд обґрунтував тим, що вина ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за ч.2 ст.15, ч.3 ст.190 ч. 3, ч.3 ст.358 КК України в судовому засіданні не доведена.
Як зазначив суд першої інстанції, в судовому засіданні ніхто з допитаних свідків, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 прямо не вказували на отримання ОСОБА_8 довідки-розрахунку, яка була серед документів необхідних для звернення до суду, а крім того не доведено і факт використання ОСОБА_8 завідомо підробленого документу, який мав печатку та підпис посадової особи.

Прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження справі подав апеляційну скаргу, вважає вирок незаконним, винесеним всупереч наявним доказам, а висновок суду про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за ч.2 ст.15, ч.3 ст.190 ч. 3, ч.3 ст.358 КК України не відповідаючим матеріалам кримінального провадження.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що в ході судового розгляду судом 1 інстанції безпосередньо досліджено докази, які встановлюють факт вчинення ОСОБА_8 злочинів, передбачених ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. З, ст. 358 ч. З КК України.
Допитані в якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок компенсації за не отримане продовольче майно ОСОБА_8 не видавався та не міг бути виданий, про що було відомо останньому.
Отже, ОСОБА_8 при використанні цього документа шляхом подачі в якості додатків до позову до Кременчуцького районного суду усвідомлював, що вони є недостовірні.
В свою чергу, використання завідомо підробленого документа є способом вчинення ОСОБА_8 заволодіння державними коштами шляхом обману, тобто злочину, передбаченого ст.15 ч.2 ст. 190 ч. З КК України, який він не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Однак, судом ці докази з точки зору належності, допустимості та достовірності не оцінені та безпідставно відкинуті.
Тому просив вирок суду скасувати в частині виправдання ОСОБА_8 за ст. 15 ч. 2 ст. 190 ч. З, ст. 358 ч. З КК України. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15, ч. З ст. 190, ч. З ст. 358 КК України, та призначити наступне покарання: за ст.15 ч.2 ст. 190 ч. З КК України - позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням на підставі ст.75 КК України відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік; за ст. 358 ч. З КК України (в редакції закону від 20.08.2010) штраф в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вимог ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді трьох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати вирок в частині виправдання та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України. Відповідно до ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді трьох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та вважають вирок законним, обґрунтованим та не підлягаючим скасуванню, дослідивши матеріали кримінального провадження та докази, які просила дослідити сторона обвинувачення, допитавши свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , вислухавши учасників судового розгляду в судових дебатах, а ОСОБА_8 ще й в останньому слові, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому злочину за ч.1 ст.358 КК України, за встановлених обставин, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується доказами дослідженими та наведеними у вироку суду.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.358 КК України.

В свою чергу твердження в апеляційній скарзі прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України не заслуговують на увагу.

На думку колегії суддів, висновки суду про недоведеність вини ОСОБА_8 за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України в судовому засіданні є обґрунтованими.
Так, суд першої інстанції виправдовуючи ОСОБА_8 , у вироку зазначав, що жоден із свідків обвинувачення не вказав на нього, як особу, яка підробила чи отримала та використала підробний документ з метою вчинення шахрайських дій.

Так, допитаний свідок ОСОБА_14 показав, що довідки про заборгованість по продовольчому забезпеченню він не видавав, ОСОБА_8 до нього за отриманням такої довідки не звертався. Про позов ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення, який знаходиться на розгляді в Кременчуцькому райсуді Полтавської області, він довідався в кінці 2012 року. Листа про слухання справи у відсутності представника військової частини до суду він не підписував.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що у відсутності командира військової частини НОМЕР_1 , він міг підписувати документи, але оглянуту ним довідку-розрахунок компенсації за продовольче забезпечення він не складав, не підписував і не видавав ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що кожен військовослужбовець має право на отримання довідки про проходження військової служби. На ОСОБА_9 він видавав довідку про проходження військової служби, оскільки на довідці його підпис. На ОСОБА_8 довідку він не підписував, її підписував начальник штабу в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_16 суду показала, що в ході службового розслідування в 2012 році вона переглядала журнали реєстрації вхідної та вихідної документації, де не знайшла надходження в 2010 році позовів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Як і де зберігалася в 2010 року печатка військової частини, їй невідомо, оскільки вона працює у в/ч НОМЕР_1 з 01.02.2012 року.

При перевірці журналів реєстрації вхідної та вихідної документації, за повідомленням сторони обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_8 довідки про заборгованість по продовольчому забезпеченню не отримував.

Як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_8 , він дійсно проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 в період 1994 року по 2004 рік в якості командира по тилу. Як військовий командир відповідно до діючого законодавства він повинен був отримувати продовольчий пайок або грошову компенсацію замість нього. І оскільки він, не отримував продовольчий пайок, то Міністерство оборони України повинно йому було компенсувати його грошима. В 2010 році від юриста військової частини ОСОБА_9 він, довідався про судову практику в різних областях України, в тому числі і в судах Полтавської області, про стягнення грошової компенсації за не отриманий продовольчий пайок. ОСОБА_9 запропонував йому, підготувати необхідні для звернення до суду документи - ксерокопії паспорту, ідентифікаційного коду, а сам ОСОБА_9 підготував позов до Кременчуцького райсуду Полтавської області та довідки про розмір грошової компенсації. Про те, що довідка - розрахунок є підробленою, він не знав, оскільки на ній містилися підписи посадової особи військової частини та печатка. Після цього, він ОСОБА_8 , підписавши позов, подав його до Кременчуцького районного суду Полтавської області за місцем свого проживання.

Хоча і допитаний за клопотанням сторони обвинувачення в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_9 не підтвердив показання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо підготовки ним документів необхідних для подачі в суд, колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_9 не підтверджують вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України.
Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не міг знати чи здогадуватися, що довідка-розрахунок компенсації за продовольче забезпечення є підробленою, оскільки, з його показань, належним чином оформлену, підписану з печаткою довідку до позову долучив фахівець - юрист в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_9 .

Сам факт звернення обвинуваченого ОСОБА_8 до суду за захистом своїх прав та інтересів не є шахрайськими діями.

Відповідно до ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади,органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Таким чином, ОСОБА_8 , звертаючись до суду про стягнення компенсації за продовольче забезпечення, не вчиняв шахрайських дій, а лише реалізував своє право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Те, що довідка розрахунок про розмір грошової компенсації виявилась, відповідно до висновків експертиз №№399,400 від 30.07.2013 року підробленою не доводить винуватості ОСОБА_8 у її підробленні чи використанні.

Ні один із свідків обвинувачення та інші докази, надані прокурором, не підтвердили його тверджень про здійснення саме ОСОБА_8 вказаних злочинних дій.

Виходячи з положень ч.3 ст.62 Конституції України, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції обгрунтовано виправдав ОСОБА_8 за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Разом з цим, колегія суддів, враховуючи положення ч.2 ст.404 КПК України у якій зазначено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин за який засуджений обвинувачений ОСОБА_8 вчинений ним 21.09.2010 року та 19.10.2010 року.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; 3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до ст.12 КК України злочин за який визнаний винуватим ОСОБА_8 віднесено до злочинів невеликої тяжкості.

З дня його вчинення минуло більше, ніж три роки, а тому ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Тому, вирок в частині засудження ОСОБА_8 підлягає скасуванню із закриттям провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ч.2 ст.284, ст.ст. 405, 407, 408, 418 КПК України, колегія суддів апеляційного суду Полтавської області.

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Полтавського гарнізону центрального регіону України ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09.07.2014 року відносно ОСОБА_8 в порядку ч.2 ст.404 КПК України в частині його засудження за ч.1 ст.358 КК України скасувати, а провадження у справі на підставі ст.49 КК України закрити у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4