Справа № 301/204/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

21.04.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , за участі прокурора ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження № 11-кп/777/247/15 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора прокуратури Іршавського району ОСОБА_9 на вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 24.02.2015.
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , охоронця ПАТ «Ільницький МЗУ», з середньою світою, одруженого, не судимого визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді виправних робіт строком на один рік з відрахуванням в доход держави десяти відсотків його заробітку.
Згідно вказаного вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що 01.11.2014, біля 17 год. 30 хв., на вул. Шевченка с. Ільниця Іршавського району Закарпатської області під час сварки з ОСОБА_6 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс їй два удари в голову, спричинивши потерпілій легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я: синці шкірних покривів брівно-лобної ділянки зліва та завушної ділянки зліва, клінічно діагностовано струс головного мозку.
В апеляційній скарзі прокурора йдеться про те, що призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді виправних робіт, суд не в повній мірі врахував обставини провадження, зокрема визнання обвинуваченим своєї вини та його щире каяття, що встановлено як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні.
Вважає, що покарання у виді штрафу є достатнім, оскільки обвинувачений працює і має змогу його сплатити.
На підставі наведеного, прокурор просить вирок Іршавського районного суду від 24.02.2015 в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, пом`якшити таке, з його зміною на штраф в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 грн., а в решті залишити без змін.
В апеляційній скарзі захисника йдеться про аналогічні в цілому обставини, наведені вище (в апеляційній скарзі прокурора), а також про наступне.
Обвинувачений ОСОБА_7 як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні поряд з повним визнанням своєї вини та щирим каяттям попросив вибачення у потерпілої та запевнив суд, що більше правопорушень вчиняти не буде, має виключно позитивну характеристику.
Також суд не вірно встановив той факт, що обвинуваченим не було відшкодовано потерпілій моральну та матеріальну шкоду, адже цивільного позову заявлено не було. Не дивлячись на пояснення захисту, суд призначив несправедливе покарання.
З цих підстав захисник просить апеляційний суд вирок Іршавського районного суду від 24.02.2015 відносно ОСОБА_7 змінити та призначити останньому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 грн.
Потерпілою ОСОБА_6 подано заперечення на апеляційні скарги прокурора та захисника, в якому вона вказує, що зазначені апеляційні скарги вважає безпідставними і такими, що підлягають відхиленню з таких підстав.
Своєю позицією прокурор не діє в інтересах держави, щоб в подальшому ні сам ОСОБА_7 , ні хтось інший не вчиняв подібних протиправних дій в подальшому.
Потерпіла вважає, що визначене обвинуваченому вироком Іршавського районного суду від 24.02.2015 покарання у виді саме виправних робіт є справедливим, відбуваючи яке, особа, що вчинила злочин, матиме змогу своєю поведінкою довести, що злочин стосовно ОСОБА_6 є випадковістю.
Слова обвинуваченого про його каяття є нещирими.
Ні захисник ОСОБА_8 , ні прокурор ОСОБА_9 не навели в своїх апеляційних скаргах жодної реальної підстави незаконності оскаржуваного вироку. Наведені ними в апеляційних скаргах обставини, які нібито суд не враховував при призначенні покарання, насправді судом враховані, і це видно з вироку суду.
У свою чергу, хоча потерпіла і не подала апеляційної скарги на оскаржений захисником і прокурором вирок, вона вважає, що суд мав змогу призначити ОСОБА_7 і більш сувору міру покарання за ч.2 ст.125 КК України, адже санкція даної норми передбачає і такі види покарання, як арешт та обмеження волі.
Враховуючи наведене, потерпіла просить відмовити в задоволенні зазначених вище апеляційних скарг і залишити без змін вирок Іршавського районного суду від 24.02.2015.
Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка не підтримала подану прокурором прокуратури апеляційну скаргу та заперечила проти апеляційної скарги захисника, потерпілу, яка підтримала повністю подане нею заперечення проти апеляційних скарг сторони захисту і обвинувачення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати, колегія апеляційного суду визнає, що наведені апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено кримінальним провадженням, що не заперечувалося сторонами, вищевказаним діянням ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковано судом за вказаною нормою кримінального закону, що відповідає матеріалам кримінального провадження.
Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
З роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7 вбачається, що при призначенні покарання слід додержувати вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК України. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Доводи прокурора та захисника в апеляційних скаргах щодо визнання обвинуваченим своєї вини стверджуються журналом судового засідання та технічним носієм інформації (а.п. 52-57).
Однак, як вірно зауважила у своєму запереченні на апеляційні скарги потерпіла, щире каяття обвинуваченого в дійсності не мало місце, що стверджується як доводамиОСОБА_6 , яка не рахує виключно висловлювання обвинуваченого про каяття щирим, не пробачила йому зазначений вище вчино, так і технічним носієм інформації, який містить аудіо запис показань ОСОБА_7 та його виступу в судових дебатах, з останнім словом.
Призначаючи покарання з обранням його виду і міри, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який за вказаних обставин вчинив умисний злочин, а також наведену позицію потерпілої.
Хоча ОСОБА_7 свою вину у вчиненому і визнав, однак не примирився з потерпілою; дійсно, остання не заявляла цивільного позову, на що посилається захисник, однак це не свідчить, що ОСОБА_6 вказаними умисними протиправними діями не було спричинено щонайменше моральної шкоди, а обвинувачений навіть не поцікавився з цього приводу у потерпілої, про що свідчить її позиція під час апеляційного розгляду.
З цих підстав суд правомірно визначив ОСОБА_7 вид і розмір покарання, в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, з урахуванням положення ст.57 КК України, оскільки таке буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
З огляду на викладене, твердження апелянтів про порушення судом першої інстанції вимог ст.65 КК України є безпідставними, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку суду.
Керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги прокурора та захисника залишити без задоволення, а ухвалений щодо ОСОБА_7 вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 24.02.2015 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді: