АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Чернівці 20 листопада 2007 р. колегія судців
судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у
складі:

Головуючого Кузняка
В.О.

суддів Семенюка
К.М. , Яцинюка В.Ф.

за
участю прокурора Хоміцької
Т.Б.

та
адвоката ОСОБА_1

розглянула
у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями адвокатів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 та апеляцією останнього на
вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2007 року.

Цим
вироком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження, Українець, громадянин України, з середньою освітою, одружений,
має на утриманні двох малолітніх дітей,
працює комірником фірми "Гріко" в м. Чернівці, уродженець с Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, проживаючого в АДРЕСА_1, раніше не судимий, -

засуджений
за ст. 185 ч.3 КК України із
застосуванням ст. 69 КК України на один рік шість місяців
позбавлення волі.

Міра
запобіжного заходу змінено з підписки про невиїзд на взяття під варту з залу
суду.

Вирішена доля
речових доказів.

Згідно
вироку ОСОБА_3 визнаний винним та засуджений за те, що 01 червня 2007 року приблизно о 02 годині
проник в приміщення операторської автозаправки № 6 ТОВ НК „Альфа нафта", що по вул.
Руській 232 в М. Чернівцях,
звідки таємно викрав 15910 гривень та картки багаторазового використання
на пальне на суму 1774, 50 гривень, а
всього викрав майна на загальну суму 18738,
50 грн.

На цей
вирок подано апеляції засудженого,
захисників ОСОБА_2, ОСОБА_1 в
яких вони просять вирок суду змінити,
обравши засудженому міру покарання не пов'язану з позбавленням волі. При
цьому вони посилаються на те,

Справа
№11-384 /2007р. Головуючий
у І інстанції: Попов Г.Г.

Категорія:
ст. 185 ч.3 КК України Доповідач:
Кузняк В.О.

2

що міра
покарання призначена судом не відповідає тяжкості злочину та особі винного.
Зокрема, апелянти вважають, що суд недостатньо врахував обставини, які пом'якшують його відповідальність, а саме: що на його утриманні знаходиться двоє
неповнолітніх дітей, що він позитивно
характеризується за місцем проживання та роботи, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував заподіяну злочином шкоду.

Заслухавши
доповідача, пояснення апелянтів, які підтримали свої апеляції, міркування прокурора, який просив вирок суду залишити без
змін, а апеляції без задоволення, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляцій, судова колегія вважає, що вони підлягають задоволенню.

Винність
засудженого у вчиненні даного злочину,
при обставинах викладених у вироку суду,
доведена зібраними по справі доказами,
їм дана правильна юридична оцінка і вона ніким не оскаржується.

Дії
засудженого за ст. 185 ч.3 КК України
кваліфіковано вірно, оскільки доведено, що засуджений таємно викрав чуже майно, шляхом проникнення в приміщення.

Що
стосується міри покарання, то судова
колегія вважає, що районний суд не в
достатній мірі врахував ряд пом'якшуючих обставин і обрав засудженому занадто
сувору міру покарання.

Відповідно
до ст.
65 КК України особі, яка вчинила
злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів. Призначення особі покарання повинно бути
спрямоване на забезпечення індивідуалізації,
гуманності і справедливості.

ст. 66
КК України передбачає обставини, які
пом'якшують покарання. Вони, маючи
відповідну систему, характеризують
знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним
діяння, слугують критерієм індивідуалізації
покарання.

Як видно
з матеріалів справи ОСОБА_3 щиро розкаявся у вчиненому та сприяв розкриттю
злочину, добровільно відшкодував шкоду
заподіяну злочином до розгляду справи в судовому засіданні. Не дивлячись на
свій молодий вік, створив сім'ю, на утриманні має двох малолітніх дітей і його
перебування в місцях позбавлення волі негативно вплине на їх виховання. При
таких обставинах, позбавивши волі
засудженого, його сім'я опиниться у
положенні несумісному з виживанням,
поставить молоду сім'ю в тяжке матеріальне становище, оскільки засуджений є основним і єдиним її
годувальником. Такий підхід до обрання
міри покарання в даному випадку буде протирічити завданням кримінального
кодексу, яке на ряду з призначенням мір
покарання за вчинення злочину, повинно
забезпечувати охорону прав і свобод людини,
громадянина.

Зокрема, ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Законодавство
України , зокрема ч.5 ст. 7 КПК України передбачає, що при певних обставинах з урахуванням
бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці, особу на час розгляду справи не можна вважати
суспільно небезпечною або така її поведінка знижує суспільну небезпечність такої
особи.

Матеріалами справи
встановлено, що засуджений
постійно займався

3

суспільно корисною працею, має бездоганну поведінку і сумлінно ставиться
до праці, що підтверджується
характеристиками з місця проживання та роботи,
якими він характеризується виключно позитивно.

Про це в
деякій мірі, свідчить і той факт, що відносно засудженого, при проведенні досудового слідства, була обрана така міра запобіжного
заходу, як підписка про невиїзд. І за
цей час засуджений бездоганно виконував всі обов'язки покладені на нього
органами слідства.

Про
зниження суспільної небезпечності особи в певній мірі, може свідчити і той факт, що даний злочин він вчинив у момент, коли у нього були борги, які йому необхідно було повернути, і ця ситуація була однією з причин вчинення
злочину.

Хоча
відповідно до ст. 66 КК України, така обставина не визнана такою, що пом'якшує покарання, але суд у відповідності до ч.2 вказаної
статті суд може визнати її такою.

ст. 69 ЮС України передбачає, що за наявності декількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину, з
урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої
частини цього кодексу. Встановивши вказані обставини суд прийшов до
обґрунтованого висновку про застосування даної статті до засудженого.

Разом з
тим, знайшовши підстави для
застосування ст. 69 КК України, відносно засудженого, суд не знайшов підстав для застосування
відносно нього ст. 75 КК України, хоча обставин, які б унеможливлювали застосування даної
статті суд не вказав, і не мотивував у
своєму рішенні, не привів належного
аналізу, чому саме він вважає за
неможливе застосування даної статті,
вказавши лише, що таке покарання
є необхідним і достатнім для його виправлення,
що є явно недостатнім і протирічить вимогам Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року „Про практику призначення судами
кримінального покарання „ яка зобов'язує суди у разі обрання покарання у виді
позбавлення волі, мотивувати таке
рішення у вироку. Цією ж постановою звернено увагу судів на те, що вони в кожному випадку і щодо кожного
підсудного, мають суворо додержувати
вимог ст. 65 КК України стосовно
загальних засад призначення покарання,
оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації
покарання.

Крім
того, як видно з довідки обласного
клінічного протитуберкульозного диспансеру від 28 вересня 2007 року, засуджений лікувався від туберкульозу, а з довідки міської дитячої поліклініки від
15 жовтня 2007 року видно, що малолітній
син засудженого страждає кіфозом грудного відділу хребта, але ці обставини не були враховані судом при
призначені засудженому міри покарання.

Таким
чином, аналізуючи приведені вище
обставини, судова колегія приходить до
висновку, що до засудженого необхідно
застосувати положення ст. 75 КК України, тобто звільнити засудженого від відбування
покарання з випробовуванням, поклавши на
нього обов'язки передбачені ст. 76 КК
України.

На
підставі вищенаведеного, керуючись ст.
ст. 365, 366, 367,
372, 373 КПК

4

України судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляції
засудженого ОСОБА_3, в його інтересах
адвокатів ОСОБА_2 ОСОБА_1 задовольнити.

Вирок
Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 вересня 2007 року щодо
ОСОБА_3 змінити.

На
підставі ст. 75 КК України звільнити
ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом двохрічного іспитового
строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього передбачені ст. 76 КК України такі обов'язки:

- не виїжджати за межі України на постійне
місце проживання без дозволу

органу
кримінально - виконавчої системи;

- повідомляти органи кримінально -
виконавчої системи про зміну місця

проживання та
роботи;

- періодично з'являтися для реєстрації в
органи кримінально - виконавчої

системи;

Негайно
звільнити ОСОБА_3 з-під варти в залі судового засідання.

В іншій
частині вирок залишити без змін.