ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 12 лютого 2015 року касаційну скаргу захисника у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

за участю прокурора ОСОБА_12,

встановив:

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок районного суду та вирок апеляційного суду змінити, перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_5 з п. 6 ч. 2 ст. 115 на ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання за цим законом у виді семи років позбавлення волі, мотивуючи тим, що в ході допиту в судових засіданнях, засуджений ОСОБА_5 неодноразово вказував, що мети наживитися та заволодіти майном ОСОБА_7 він не мав наміру та забрав речі потерпілого з метою приховати сліди злочину. Також вказав, що судові рішення не відображають обставин справи та покарання призначене ОСОБА_5 є надто суворим, остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України просить визначити у виді позбавлення волі на строк сім років без конфіскації майна.

Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років без конфіскації всього належного майна; за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді арешту на строк один місяць. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк десять років без конфіскації всього належного майна. ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вироком суду першої інстанції також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, апеляційну скаргу представника потерпілого задоволено, вирок суду від 16 квітня 2014 року в частині визнання ОСОБА_5 винуватим за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначеного покарання за цим законом залишено без зміни, цей же вирок в частині вирішення долі речових доказів змінено.

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду в частині виправдання ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України скасовано. ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років без конфіскації майна; за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років без конфіскації всього належного майна; за ч. 3 ст. 357 КК України - до покарання у виді арешту на строк один місяць. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк десять років без конфіскації майна. В решті вирок суду від 16 квітня 2014 року щодо ОСОБА_5, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року, залишено без зміни.

За вироком апеляційного суду неповнолітнього ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 19 вересня 2013 року, в денний час, під час розмови по мобільному телефону з потерпілим ОСОБА_7, дізнався, що він вимагає термінового повернення запозичених грошей. Усвідомлюючи, що борг він повернути не зможе, оскільки грошей у нього не має, та бажаючи приховати від своїх батьків грошові зобов'язання, він вирішив борг не повертати, при цьому домовився зустрітися з потерпілим ІНФОРМАЦІЯ_2, припускаючи, що для досягнення цієї мети, йому доведеться вбити ОСОБА_7

В подальшому, неповнолітній ОСОБА_5, окреслюючи в загальних рисах план ймовірного вбивства ОСОБА_7 з корисливих мотивів, з метою уникнути боргових зобов'язань, обрав місцем зустрічі з потерпілим безлюдну ділянку місцевості - пустир поміж будинками та намагаючись забезпечити собі алібі, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 11-ій год., під час розмови по телефону зі своїм приятелем неповнолітнім ОСОБА_9 попросив останнього у разі потреби підтвердити, що цей день вони провели разом.

Цього ж дня, приблизно о 13-ій год. 30 хв., засуджений ОСОБА_5 зустрівся з потерпілим ОСОБА_7 у нього дома та, ввівши останнього в оману, запропонував прослідувати на вказаний пустир для зустрічі з вигаданим приятелем, який повинен був принести гроші, куди вони прибули приблизно о 15-ій год. 30 хв., де стали очікувати на вигаданого приятеля. Після тривалого часу очікування, ОСОБА_7, зрозумівши, що ОСОБА_5 гроші йому не поверне, сказав, що має намір розповісти про борг його батькам. Ці наміри викликали у засудженого ОСОБА_5 раптовий умисел на умисне вбивство ОСОБА_7 з корисливих мотивів, з метою уникнення боргових зобов'язань та він, діючи умисно, реалізуючи свої злочинні наміри, утримуючи в обох руках підшуканий фрагмент бетонної конструкції, з дуже великою силою завдав ОСОБА_7, який в цей час був повернутий до нього спиною, один удар в життєво-важливий орган - голову.

Від отриманого удару, потерпілий не встояв на ногах та впав передньою ділянкою тулубу на ґрунтову поверхню пустиря, а ОСОБА_5 схилившись над ОСОБА_7, продовжив застосовувати до нього насильство, небезпечне для життя та здоров'я, діючи з умислом на вбивство з корисливих мотивів, утримуючи в обох руках той же фрагмент бетонної конструкції, з великою силою завдав ним потерпілому ще одного удару по голові.

Подолавши таким чином можливість потерпілого чинити опір, ОСОБА_5 обшукав його та забрав майно - мобільний телефон, ноутбук, сумку для ноутбука, чоловічі замшеві кросівки, що на загальну суму становило 8 399 грн, а також незаконно заволодів паспортом громадянина України ОСОБА_7

Після цього, ОСОБА_5, намагаючись приховати вчинений ним злочин, взявши ОСОБА_7 за ноги, перетягнув його зі стежки до розташованих на відстані близько 4-5 метрів кущів, схилившись над лежачим передньою поверхнею тулубу на землі ОСОБА_7, та утримуючи при цьому в обох руках підшуканий тут же на землі фрагмент цеглини, з дуже великою силою завдав ним ще не менше двох ударів по голові потерпілого, в результаті чого ОСОБА_7 одразу помер на місці події. В подальшому, ОСОБА_5 з майном та паспортом на ім'я ОСОБА_7 з місця події зник, розпорядившись ними на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду про винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказів та в касаційній скарзі не оспорюються, як і кваліфікація дій за вказаним злочином.

Що стосується доводів скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України замість ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки в діях засудженого був відсутній корисливий мотив на вчинення вбивства, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів підтверджуються показаннями самого засудженого, який обставин вбивства не заперечував та під час судового слідства вину визнав частково, пояснюючи, що він вчинив вбивство ОСОБА_7, не маючи корисливих мотивів, таким чином намагався уникнути виконання боргових зобов'язань, про які ОСОБА_7 мав намір розповісти його батькам. Також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо наявності боргових зобов'язань, показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_5 розповів йому про вчинене вбивство та повідомив, що забрав паспорт потерпілого з метою здати в ломбард. Даними, що містяться у протоколі огляду місця події, відповідно до якого було оглянуто ділянки пустиря, де було виявлено труп ОСОБА_7 з ознаками насильницької смерті (т. 1 а.к.п. 47-58), протоколі затримання ОСОБА_5, в ході якого у нього було виявлено та вилучено паспорт на ім'я ОСОБА_7 (т. 1 а.к.п. 85-86), протоколі обшуку, згідно з яким за місцем мешкання ОСОБА_5 було виявлено та вилучено кросівки та ноутбук із зарядним пристроєм та сумкою, які належали потерпілому (т. 1 а.к.п. 98-100), протоколі проведення слідчого експерименту (т. 1 а.к.п. 140-143), висновку судово-цитологічної експертизи (т. 1 а.к.п. 263-267), висновках судово-медичних експертиз (т. 1 а.к.п. 72-78, 238-241).

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про наявність в злочинних діях ОСОБА_5 саме корисливих мотивів, оскільки останній визнав, що вчинив вбивство ОСОБА_7 з метою не повертати йому борг та приховати наявність такого боргу від батьків, тобто прагнув уникнути матеріальних обов'язків перед потерпілим.

Також суд касаційної інстанції не погоджується з твердженнями у скарзі захисника про безпідставне засудження вироком апеляційного суду ОСОБА_5 за злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України, за яким вироком суду першої інстанції він був виправданий.

Суд апеляційної інстанції, в своєму рішенні зазначив, що згідно із технічним записом фіксації судового засідання, неповнолітній ОСОБА_5 у судовому засіданні вину визнав частково, факт вчинення умисного вбивства ОСОБА_7 та заволодіння його речами він визнав, проте не визнав корисну мету викрадення майна потерпілого, пояснивши, що намагався таким чином приховати злочин. Під час досудового розслідування (т. 1 а.к.п. 140-144) та судового слідства ОСОБА_5 стверджував, що заволодів майном потерпілого та його паспортом, щоб в подальшому викрадене продати та щоб потерпілого не змогли впізнати. Однак, під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 вже заперечував те, що заволодів майном потерпілого з метою його подальшого продажу, проте не зміг пояснити суду чому змінив свої показання, які він давав раніше.

Згідно роз'яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи», у разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном, тобто ч. 4 ст. 187 КК України.

Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розбій, поєднаний з умисним вбивством, потребує кваліфікації за сукупністю злочинів за ч. 4 ст. 187 і п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що в діях засудженого ОСОБА_5 є склад злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України. При цьому, правильно оцінив твердження засудженого щодо відсутності у нього корисливої мети при вчиненні розбійного нападу та умисного вбивства як бажання уникнути кримінальної відповідальність за вчинене.

Суд вважає, що призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 52, 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_5, попередження вчинення ним нових злочинів і є відповідним скоєному.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд повною мірою врахував тяжкість вчинених злочинів, дані про особу засудженого, вікову особливість та специфіку рівня його вікового психологічного розвитку, його стан здоров'я, умови життя та виховання, те, що він позитивно характеризується за місцем навчання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий. До обставин, які пом'якшують покарання, суд визнав щире каяття та вчинення злочинів ОСОБА_5 у неповнолітньому віці. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд,

ухвалив:

Вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3