У Х В А Л А

Іменем України

справа № 610/205/15-к

провадження № 1-кп/610/59/2015

м. Балаклія 23.01.2015 року
Балаклійський районний суд Харківської області -
головуючий: ОСОБА_1 ,

за участі:
обвинувачених: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

потерпілої: ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

секретаря: ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001204 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
в с т а н о в и в:

21.01.2015р. з прокуратури Балаклійського району Харківської області надійшов обвинувальний акт з додатками до нього.

В підготовчому судовому засіданні всі його учасники вважали можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Потерпілий ОСОБА_7 про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлений належним чином, отримавши під розпис судову повістку, однак не з`явився у нього (а.с. 25). Клопотання про бажання бути присутнім під час підготовчого судового засідання не подавав, поважності причин його неявки не убачається. Учасники процесу не заперечували проти проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілого. За таких обставин його неявка не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання.

Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт, зокрема, повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним і конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення. При цьому, фактичні обставини справи, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення не повинні суперечити одне одному.

Частиною 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість кожного з обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Однак, ці вимоги закону слідчим та прокурором не дотримані.

Так, при тому що дії ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за пред`явленим їм обвинуваченням кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як закінчений злочин, з формулювання обвинувачення не убачається про те: чи був запущений двигун автомобіля та чи була здійснена на ньому поїздка всупереч волі його власника або законного користувача, чи був автомобіль переміщений його з місця зберігання будь-яким іншим чином, або якщо злочин був припинений на стадії замаху, то чому він не кваліфікований через ст. 15 КК України.

З формулювання обвинувачення не убачається про: незаконне заволодіння транспортним засобом, як то вказано в диспозиції ч.ч. 1, 2 ст. 289 КК України.

Дії у проміжку між проникненням в салон автомобіля і зникненням з місця вчинення злочину не описані, залишені на здогадку.

Не убачається чи було використання автомобіля законним чи незаконним, вказано лише про наміри незаконно ним заволодіти.

Не убачається зазначення способу заволодіння: таємне, відкрите тощо.

Тому, обвинувачення є не логічним і не конкретним, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація злочину суперечать одне одному.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, з моменту встановлення контролю над ним.

Проникнення в кабіну, гараж чи інше сховище, спробу запустити двигун або буксирувати транспортний засіб з метою заволодіння ним необхідно розглядати як замах на вчинення злочину.

Виходячи із побудови формулювання обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 289 КК України, вони з ОСОБА_3 обидва знаходились у стані алкогольного сп`яніння.

Однак, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_3 ця обставина вже не зазначена, як і не зазначена в якості обтяжуючої покарання в силу ст. 67 КК України для ОСОБА_2 .

При формулюванні обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України допущено його неконкретність, при крадіжці декількох одиниць одного товару, вказано їх загальну вартість, без розбивки вартості поштучно за кожну одиницю предмету злочину, яка може бути різною.
Без цього суду на початку судового розгляду суду неможливо однозначно зрозуміти суть обвинувачення, роз`яснити її обвинуваченому, прийняти правильне рішення щодо можливого визнання обвинуваченим фактичних обставин справи і визначити обсяг доказів, які підлягають дослідженню.

Неконкретність обвинувачення порушує права обвинувачених на захист вже з моменту надання їм копії обвинувального акта, т.я. захищатися від неконкретного обвинувачення неможливо.

Обвинувачені, учасники процесу, суд повинні чітко знати і розуміти суть обвинувачення, предмет судового розгляду.

Недопустимим є використання при формулюванні обвинувачення загальних фраз.

Підставою для зміни обвинувачення в суді є лише встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Наявність у прокурора цього права зовсім не означає, що він ним скористається, а тим паче з власної ініціативи. Як свідчать обставини справи, виконуючи повноваження процесуального керівника досудового розслідування, прокурор затвердив обвинувальний акт, не усунувши наведені недоліки, а до цього не змінивши повідомлення про підозру.

Обвинувачення з самого початку повинно бути конкретним, чітким та зрозумілим, підозрюваному таким чином забезпечується реалізація його права на захист зі стадії досудового розслідування. А відповідне право у прокурора виникає лише під час судового розгляду, за наявності на те визначених у законі підстав і волі на те. Суд позбавлений процесуальної можливості примусити прокурора конкретизувати обвинувачення.

Суд здійснює судовий розгляд саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, згідно зі ст. 337 КПК України.

Доводи прокурора про зазначення в обвинувальному акті відомостей, які, на його думку, доведені, та будуть достатніми для підтримання обвинувачення, не ґрунтуються на законі і суперечать загальним засадам кримінального провадження, у тому числі й забезпеченню права на захист, з урахуванням ст. 42 КПК України, яка передбачає, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Наведені вимоги Закону дотримані не були, а вказані факти є підставою для повернення обвинувального акта, як такого, що не відповідає вимогам цього кодексу, в порядку п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

Вказані норми є імперативними і будь-якому тлумаченню або оцінці (про суттєвість таких порушень, як це передбачалося ст.249-1 КПК України 1960р. або про не перешкоджання призначенню справи до судового розгляду, тощо) не підлягають та є безумовною підставою для прийняття такого рішення при встановленні невідповідності обвинувального акта з додатками вимогам цього Кодексу.
З реєстру матеріалів досудового розслідування можна дійти до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01.02.2015р. Жодними іншими матеріалами з цього питання суд не володіє, учасниками судового провадження не надано.

Згідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Зокрема, для цього повинна бути мета і підстави (ст. 177), ризики повинен довести прокурор (ст. 183, 194 КПК України).

Прокурор формально заявив клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою, обмежившись лише формулюванням про наявність тих же ризиків, які були підставою для обрання цього запобіжного заходу. Інші учасники процесу проти задоволення клопотання не заперечували.
Т.я. прокурором не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не надано жодних доказів на обґрунтування клопотання, а обвинувачений ОСОБА_2 і так утримується під вартою за вироком суду від 23.01.2015р., клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 91, 109, 291, 314-317, 331 КПК України, -
у х в а л и в:

Обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0001204 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України повернути прокурору.

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування до нього цього запобіжного заходу.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Балаклійський райсуд протягом 7 днів з дня її оголошення.
Головуючий ОСОБА_1