11-кп/775/32/2015(м)
264/6592/14-к

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року місто Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу обвинуваченого на вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 13 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого неповнолітню дитину 2002 року народження, не працюючого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим за ст.368 ч.2 КК України та засуджено до покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади та виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків на два роки без спеціальної конфіскації,

В С Т А Н О В И В:

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 , працюючи на посаді начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Маріупольського виправного центру №138, а з 07.04.2014 року виконував обов`язки начальника зазначеної установи виконання покарань.

ОСОБА_6 , використовуючи надане йому службове становище в корисливих цілях, одержав неправомірну вигоду за таких обставин.

Наприкінці березня 2014 року ОСОБА_8 дізнавшись про бажання засудженого ОСОБА_9 достроково звільнитися від відбування покарання та усвідомлюючи наявність у нього достатніх повноважень для впливу на прийняття необхідного для цього рішення шляхом збору, підготовки та затвердження відповідних документів, вирішив одержати від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 500 доларів США, для чого запропонував засудженому оскаржити рішення прийняте адміністративною комісією МВЦ-138 з розгляду матеріалів про умовно-дострокове звільнення від 30 грудня 2013 року, яким було відмовлено у поданні до суду матеріалів про його дострокове звільнення.

Засуджений ОСОБА_10 розуміючи, що саме від ОСОБА_8 залежить вирішення питання щодо збору та підготовки документів для його дострокового звільнення та позитивне вирішення цього питання, вимушено погодився передати обвинуваченому неправомірну вигоду в сумі 500 доларів США і за пропозицією останнього звернувся до прокурора Іллічівскього районного суду міста Маріуполя з усною заявою про скасування рішення адміністративної комісії установи, яка 04 квітня 2014 року була розглянута та задоволена, після чого ОСОБА_8 , сприяючи підготовці документів для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 , дав відповідну вказівку інспектору відділу нагляду та безпеки ОСОБА_11 , який склав два рапорти про заохочення ОСОБА_10 , а начальник відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_12 , за вказівкою обвинуваченого, підготував на ОСОБА_10 позитивні характеристики, довідки про заохочення та інші документи необхідні для його умовно-дострокового звільнення.

Після розгляду адміністративною комісією установи, матеріали на дострокове звільнення засудженого ОСОБА_10 від покарання за погодженням з наглядовою комісією 16 квітня 2014 року були спрямовані до Іллічівського районного суду міста Маріуполя, ухвалою якого 24 квітня 2014 року ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання умовно-достроково на 2 роки 3 місяці 8 днів.

Розуміючи протиправність своїх дій та остерігаючись викриття, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_10 , що той повинен передати йому гроші через засудженого ОСОБА_13 .

ОСОБА_10 усвідомлюючи незаконність дій ОСОБА_8 , звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою, виявивши бажання сприяти у відкритті злочинної діяльності обвинуваченого.

28.04.2014 року приблизно о 12 годині 15 хвилин ОСОБА_14 у службовому приміщенні адміністративної будівлі МВЦ -138, розташованому на третьому поверсі, біля кабінету заступника начальника установи, діючи під контролем працівників правоохоронних органів, зустрівся з ОСОБА_8 та передав йому отримані від ОСОБА_10 500 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на час скоєння злочину еквівалентно 5683 гривні), за збір та підготовку документів для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 .

На зазначений вирок надійшла апеляційна скарга обвинуваченого, в якій він посилаючись на невідповідність висновоків суду фактичним обставинам справи, просить вирок суду скасувати з закриттям провадження по справі.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не встановлено доказів його вини у скоєні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений та його захисник наполягали на задоволенні апеляційної скарги.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, промови учасників судового засідання в судових дебатах, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства всебічно розглянув кримінальне провадження та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України за обставин викладених у вироку. Аналіз кваліфікації дій обвинуваченого знайшов своє відображення в оскаржуваному вироку.

Також суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню та аналіз досліджених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так в суді першої інстанції та в апеляційному суді ОСОБА_6 не заперечував проти факту отримання ним грошей в сумі 500 доларів від засудженого ОСОБА_13 . Разом з цим, він стверджував, що брав ці гроші на відновлення бібліотеки, а не за збір та підготовку документів для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 .

Проте, такі твердження обвинуваченого спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме: показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; протоколом огляду та вручення грошових коштів; копіями грошей; протоколом огляду місця події; висновком судово-хімічної експертизи; протоколами негласних слідчих дій.

Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні зазначені докази, оцінив їх у сукупності та дійшов правильних висновків, що вилучені у обвинуваченого ОСОБА_8 гроші в сумі 500 доларів були незаконно ним отримані саме за виконання дій, спрямованих на збір та підготовку документів для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_10 .

Безпосереднє дослідження судом першої інстанції доказів наведених у вироку, підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксоване судове провадження, та спростовуються доводи апелянта, що суд першої інстанції у вироку неправильно виклав показання свідків.

Крім того, суд першої інстанції дослідив посадові інструкції начальника МВЦ №138 та начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи МВЦ №138, які спростовують доводи апелянта, що на час вчинення злочину до його посадових обов`язків не входили дії, за які він начебто отримав неправомірну вигоду.

Що стосується доводів апелянта про необґрунтованість судом першої інстанції призначеного покарання у виді позбавлення волі, то вони заслуговують на увагу.

Так, санкція ч.2 ст.368 КК України передбачає декілька основних покарань - штраф, арешт, позбавлення волі.

Призначаючи вид та розмір покарання у вироку суд зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітнього сина.

Разом з цим, в супереч положенням ч.2 ст.65 КК України, суд обрав найсуворіший вид покарання не мотивувавши свої висновки, чому менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд вважає за необхідне змінити оскаржуваний вирок в частині виду основного покарання враховуючи зазначені судом першої інстанції обставини про особу ОСОБА_6 . Обираючи вид та розмір основного покарання, апеляційний суд також враховує надані апеляційному суду документи, згідно яких ОСОБА_6 позитивно характеризувався за місцем служби, один виховує дитину, в судовому засіданні апеляційного суду визнав протиправність своїх дій. За таких обставин, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде основне покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В решті вирок законний та підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.

Вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2014 року відносно ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ст.368 ч.2 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 25500 гривень з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади та виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків на два роки без спеціальної конфіскації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді