АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , яка приймала участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6 ,

УСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року в кримінальному провадженні №0006119, внесеному 25.07.2014 р. до ЄРДР, обвинувачений:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадяни України, який народився в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимий: 1) 14.02.2013 р. Солом`янським районним судом м. Києва за ст. ст. 185 ч. 2, 185 ч. 3, 186 ч. 2, 70 ч. 1 КК України на чотири роки шість місяців позбавлення волі, 7.07.2014 р. звільнений від відбування покарання з Бориспільської ВК №119 ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2014 р. на підставі ст. 2 Закону України Про амністію у 2014 році від 8 квітня 2014 р. №1185-VІІ; 2) 13.10.2014 р. Дніпровським районним судом м. Києва за ст. 186 ч. 2 КК України на чотири роки позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднано покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2014 р. та ОСОБА_7 призначене остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Ухвалено про повне задоволення цивільного позову шляхом стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в розміри 4 978 грн.

Також вироком вирішена доля речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

25.07.2014 р. близько 02:45 годин ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні кв. АДРЕСА_2 , відкрито заволодів чужим майном: сумкою марки Бредфорд, вартістю 400 грн.; мобільним телефоном Самсунг із зарядним пристроєм, вартістю 1800 грн., сім-карткою Лайф, вартістю 40 грн., з балансом на рахунку 40 грн., сім-картою МТС, вартістю 20 грн.; гаманцем, вартістю 200 грн., з грошовими коштами в сумі 108 грн.; мобільним телефоном Iphone 4, вартістю 4700 грн.; кульковою ручкою з гравіруванням, вартістю 100 грн.; паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_8 ; 4 ключами з брелоком, блокнотом, папкою з документами, перепусткою Дельта Банк, трьома банківськими картами, пачкою цигарок Ротманс, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 7378 грн., після чого з місця події вчинення кримінального правопорушення зник.

Крім того, 4.08.2014 р. близько 03:00 години ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Паньківська, 19, відкрито заволодів мобільним телефоном марки Iphone 4, після чого з місця події вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на суму 5000 грн.

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції, старший прокурор прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження, 24.12.2014 р. подала апеляційну скаргу, в якій, зважаючи на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яким є застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме помилкове призначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 р. щодо ОСОБА_7 у цій частині змінити та постановити апеляційним судом у цій частині рішення про призначення ОСОБА_7 , вважаючи його засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі, остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 р. у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі. В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 р. щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі старшого прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 ; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; провівши судові дебати, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, відносно них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій старшим прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у вироку, правову кваліфікацію діяння, вчиненого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі старшого прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 відносно неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, яким є застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме помилкове призначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, замість призначення такого на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 р. у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі, колегія суддів апеляційного суду вважає їх обґрунтованими та з ними погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно зі змістом вимог ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Як убачається з вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 р. /т. 2 а. с. п. 44/, цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, а саме 6 вересня 2014 року, і засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі.

Між тим, за даним вироком обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, відповідно 25 липня 2014 р. і 4 серпня 2014 р., тобто вчинених до постановлення попереднього вироку.

Отже, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, неправильно застосував кримінальний закон (ст. 71 КК України), який не підлягав застосуванню, призначивши обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків, замість визначення такого за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

За таких обставин, цей вирок суду першої інстанції не може залишатися в силі та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України підлягає зміні шляхом визначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, зарахувавши в строк призначеного покарання за цим вироком покарання, відбутого частково за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2014 р., відповідно до правил, передбачених ст. 72 КК України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 2 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суд м. Києва

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_5 , яка приймала участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2014 року в кримінальному провадженні №0006119, внесеному 25.07.2014 р. до ЄРДР, щодо ОСОБА_7 змінити:

- вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на чотири роки позбавлення волі;

- на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів частково приєднати до цього покарання, невідбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року, та визначити ОСОБА_7 остаточно засудженим до покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І:

ОСОБА_10 с і п о в а