Справа № 638/6317/15-к
Провадження № 1-кп/638/404/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2015

року Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 396 КК України, ч.1 ст. 309 КК України-

в с т а н о в и в:
В провадження Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 396 КК України, ч.1 ст. 309 КК України.

Представник прокуратури вважав за доцільне подовжити обвинуваченим строк тримання під вартою.

Захисник підсудного ОСОБА_7 ОСОБА_4 в судовому засіданні просив застосувати до його підзахисного менш сувору міру запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки останній працює неофіційно, має доньку, яка хворіє та навчається в спеціальному навчальному закладі для дітей з вадами серця, винним себе визнає в повному обсязі, за місцем мешкання характеризується позитивно.

Підсудний ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника та просив суд застосувати до нього менш сувору міру запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки винним у вчиненні злочину визнав себе в повному обсязі та кається у скоєному.

Захисник підсудного ОСОБА_6 - ОСОБА_5 просив суд при вирішенні питання про подовження строку тримання під вартою застосувати до його підзахисного менш суворі міри запобіжного заходу, оскільки останній себе не визнає винним у вчиненні інкримінованого злочину.

Підсудний ОСОБА_6 просив суд застосувати до нього менш сувору міру запобіжного захожу ніж тримання під вартою, оскільки хворіє на гепатит С та в умовах СІЗО йому не мають можливості надавати кваліфіковану медичну допомогу, окрім цього не вважає себе винним у вчиненні інкримінованого злочину.

Стосовно підсудних ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв*язку з наявністю обставин, передбачених ст. 177 КПК України ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 19.02.2015року з встановленням терміну тримання під вартою до 19.04.2015року.

Відповідно до ст. 1 Конституції Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності положень ст. 69 Кримінального кодексу України (КК) (справа про призначення судом більш м`якого покарання) наголосив: "верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільств".
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами. Однак у ч. 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Таким чином, з наведеного випливає, що міжнародні договори, які пройшли ратифікацію, за своєю юридичною силою є вищими від національних законів.
Особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, належить Конвенції, ратифікованій Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Із моменту приєднання до Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Частиною таких зобов`язань відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції ЄСПЛ, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

Положеннями ст. 29 Конституції України гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочину чи його зупинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом 72 год. має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом 72 год. з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.
Зазначена норма Конституції України майже повністю відтворює положення ст. 5 Конвенції.
Так, відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як:
a) законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом;
b) законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом;
c) законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;
d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу;
e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;
f) законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції.
У п. 2 ст. 5 Конвенції зазначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
За приписами п. 3 ст. 5 Конвенції кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями пп. "c" п. 1 ст. 5, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Згідно з п. 4 ст. 5 Конвенції кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, надано право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Частина 2 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України містить важливу гарантію від свавільного застосування запобіжного заходу, а саме вимогу, щоб жоден запобіжний захід не можна було застосовувати без наявності обґрунтованості підозри.
КПК встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що, за визначенням ЄСПЛ «єнеобхідною умовою законності тримання під вартою» (Нечипорук і Йонкало проти України, no. 42310/04, § 219, 21 квітня 2011 року). Частина 2 ст. 177 поширює вимогу «обґрунтованості підозри» також і на інші запобіжні заходи.
Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 § 1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.-F. проти Німеччини, 27 листопада 1997, § 57)
У справі Борисенка проти України (no. 25725/02, 12 січня 2012 року) суди лише зазначали у рішеннях, що раніше обране тримання під вартою є правильним заходом, хоча, за статтею 5 § 3 Конвенції, з часом розумної підозри у вчиненні злочину стає недостатньо і суди мають надати інші підстави для тримання під вартою
Частина 1 статті 194 передбачає, що «суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні».
Пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, щоб обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою - незалежно від того, наскільки коротким він є, - має бути переконливо доведено органами державної влади. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному здійсненню провадження, не мають прийматися абстрактно (in abstracto), а повинні підтверджуватися фактичними доказами. Небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її на стільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пп. 56 та 59 з подальшими посиланнями).
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 19.02.2015року ризиками, які дали суду підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою урозумінні положень ст.177 КПК України вказано про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 можуть переховуватись від органів досудового розслідування і суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється, обвинувачується.

Вислухавши учасників судового засідання, вивчивши надані прокурором документи, які підтверджують необхідність та достатність підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 суд приходить до висновку про відсутність даних, які б свідчили, що ті ризики, які були враховані судом під час обрання запобіжного заходу відсутні.

Розглядаючи питання про продовження строків тримання під вартою суд приходить до висновку про обґрунтованість пред*явленої підозри ОСОБА_6 , враховуючи вагомість наявних доказів про вчинення ним злочинів.

Окрім того, ризики, які передбачені ст.177 КПК України, які дають суду підстави для продовження строку тримання під вартою в повній мірі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Так, на запобігання спроби знищення речей, документів, які мають значення по справі свідчить той факт, що викрадене майно не вилучено в повному обсязі.

Обставини які вказують на те, що ОСОБА_6 . можt вчинити новий злочин є те, що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин в період умовно-дострокового звільнення від відбуття покарання.

У відповідності з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу,крім наявності вище перелічених ризиків ,суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, оцінюючи всі обставини у їх сукупності, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального провадження, тяжкість покарання що загрожує ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років позбавлення волі, вік та стан здоров*я обвинуваченого, який не має ознак хвороби та певних документів, які б спростовували останнє не надано, міцність соціальних зв*язків обвинуваченого в місці його постійного проживання , наявність постійного місця роботи - не працює офіційно та офіційного доходу не має, наявність судимостей -раніш неодноразово засуджувався, в період умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 вчинив новий злочин,окрім того,в провадженні інших судів м.Харкова знаходиться стосовно останнього обвинувальний акт ,розмір майнової шкоди, яка спричинена потерпілим та не відшкодована, приходить до висновку про те, що підстав для заміни або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , на теперішній час судом не вбачається.

На думку суду, обвинувач впорався із тягарем доведення всіх обставин, які вказують на необхідність продовження строку утримання під вартою та що не є само по собі достатньою підставою для звільнення або застосування іншого запобіжного заходу.
Надана ОСОБА_8 довідка про те,що він страждає на гепатит ОСОБА_9 не містить певних реквізитів,які видаються офіційним органом оскільки не завірена печаткою лікарського заходу та підписом посадової особи у зв,язку з чим на даному етапі розгляду справи не може бути прийнята судом до уваги.
Що стосується обвинуваченого ОСОБА_10 ,то при цьому суд враховує,що ті ризики,які вказані в ухвалі слідчого судді не підтверджуються обставинами дослідженими в судовому засіданні.
Ризики,які передбачені ст.177 КПК України прокурором не доведено.
Пред,явлена підозра ОСОБА_10 у вчиненні злочину передбаченого ч.3ст.185 КК України не знайшла свого підтвердження та його дії кваліфіковано у подальшому за ч.1ст.309 КК України,ч.1ст.396 КК України,дані злочини не відносяться до категорії тяжких та міра покарання за які передбачена до 3 років позбавлення волі.
При цьому також суд враховує,що ОСОБА_10 раніш не судимий,за місцем мешкання характеризується задовільно,має міцні соціальні зв,язки дружину та дитину,яка страждає на хворобу серця та перебуває на обліку.
Позиція ОСОБА_10 про щире каяття у вчиненні злочину відкидає ризики,на які вказує прокурор та свідчить про безпідставність їх застосування.
Таким чином,враховуючи положення ст.ст.177,178 КК України,практику Європейського суду з прав людини ,та приходить до висновку про те,що оскільки при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд враховує ті ж підстави що і при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,та оскільки таких ризиків та обставин для продовження строку тримання під вартою не встановлено, суд приходить до висновку про відсутність необхідності для обрання будь-якого запобіжного заходу відносн ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 331 КПК України, суддя, -

у х в а л и в:
Подовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України строк тримання під вартою в СІЗО м.Харкова терміном на 2 місяці, тобто до 16.06.2015 року.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 396, ч.1 ст. 309 КК України звільнити з під варти з зали суду.

Головуючий суддя: