Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року
м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі колегії:

суддів:Єленіної Ж.М., Романець Л.А.,
Фурика Ю.П.,

розглянувши касаційну скаргу
прокурора, який брав участь у розгляді
кримінального провадження в суді
апеляційної інстанції, на ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 10 квітня 2014 року в кримінальному
провадженні щодо ОСОБА_4,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, не
заперечуючи доведеності винуватості
ОСОБА_4 у вчиненні злочину, порушує
питання про скасування судового
рішення щодо останнього та про
призначення нового розгляду в суді
апеляційної інстанції через
неправильне застосування закону
України про кримінальну
відповідальність, а також
невідповідність призначеного
покарання тяжкості кримінального
правопорушення й особі засудженого.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що
апеляційний суд, залишаючи в силі вирок
суду першої інстанції, не навів даних,
які стали підставою для відхилення
апеляції в частині м'якості
призначеного засудженому покарання,
належним чином не оцінив усіх доводів,
викладених в апеляції, а також не дав
належної оцінки тяжкості вчиненого
засудженою кримінально-караного
діяння.

Зазначеним вироком, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м.
Жмеринки Вінницької області,
громадянку України, в силу ст. 89 КК
України раніше не судиму,

засуджено: за ч. 1 ст. 190 КК України - до
покарання у виді штрафу в розмірі 50
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян, що становить 850 грн; за ч. 2 ст.
190 КК України - до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
засудженій ОСОБА_4 призначено
остаточне покарання у виді позбавлення
волі на строк 2 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь
потерпілої ОСОБА_5 22 598 грн у рахунок
відшкодування матеріальної шкоди.

За вироком ОСОБА_4 визнано винуватою у
вчиненні злочинів за таких обставин. У
жовтні 2011 року вона запросила ОСОБА_5 до
місця свого проживання, яке
знаходиться по АДРЕСА_1, попередньо
повідомивши ОСОБА_5 про необхідність
взяти із собою 5000 грн, які необхідно
передати їй для проведення окультних
дій з метою позбавлення ОСОБА_5 проблем
у її сімейно-побутовому житті,
запевнивши останню, що в подальшому
гроші вона поверне, ОСОБА_4, зловживаючи
довірою, не маючи наміру виконувати
вищевказані зобов'язання, шляхом
обману отримала від ОСОБА_6 зазначену
суму, якою в подальшому заволоділа і
розпорядилася на власний розсуд,
завдавши потерпілій ОСОБА_6
матеріальної шкоди на 5000 грн.

В подальшому ОСОБА_4 за аналогічних
обставин, зловживаючи довірою ОСОБА_5,
шляхом обману в різний час протягом 2012
року в різних місцях отримала від
останньої гроші та речі, якими
заволоділа й розпорядилась на власний
розсуд, завдавши потерпілій
матеріальної шкоди на відповідні суми,
а саме:

- 09 грудня за місцем свого проживання -
880 грн;

- 20 січня неподалік будинку АДРЕСА_2
повторно - 700 грн;

- на початку лютого за місцем свого
проживання повторно - 200 грн;

- в середині лютого за місцем свого
проживання повторно - 660 грн, а також
золотими ювелірними виробами, які
ОСОБА_4 помітила на дочці ОСОБА_5 -
ОСОБА_7, котра прийшла разом з матір'ю,
та які, за словами ОСОБА_4, були потрібні
їй для проведення окультних дій, на
суму 4 085 грн;

- в кінці лютого за місцем свого
проживання повторно -803 грн;

- 09 квітня за місцем свого проживання
повторно - 1000 грн;

- 20 червня в будинку АДРЕСА_2 повторно -
430 грн;

- в кінці червня неподалік будинку
АДРЕСА_2 повторно - 1500 грн;

- 09 серпня поблизу будинку АДРЕСА_3
повторно - золотий ланцюжок вартістю 9000
грн.

Розглянувши доводи, наведені в
касаційній скарзі, та перевіривши
надані до скарги судові рішення, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що у відкритті касаційного провадження
слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК
України суд касаційної інстанції
постановляє ухвалу про відмову у
відкритті касаційного провадження,
якщо з касаційної скарги, наданих до
неї судових рішень та інших документів
убачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

Висновок суду про доведеність
винуватості ОСОБА_4 у вчиненні
кримінальних правопорушень, а також
правильність кваліфікації її дій за
частинами 1, 2 ст. 190 КК України в
касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора щодо
неправильного застосування закону
України про кримінальну
відповідальність та м'якість
призначеного ОСОБА_4 покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки, то
вони є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 65 КК України
особі, яка вчинила злочин, суд
призначає покарання у межах,
установлених у санкції статті (санкції
частини статті) Особливої частини
цього Кодексу, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин.
Це покарання має відповідати принципам
справедливості, співмірності,
індивідуалізації. Для вибору такого
покарання суд повинен урахувати
ступінь тяжкості злочину, конкретні
обставини його вчинення, форму вини,
наслідки цього діяння, дані про винну
особу, обставини, що впливають на
покарання, ставлення цієї особи до
своїх дій, інші обставини справи, які
впливають на забезпечення
відповідності покарання характеру та
тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з мотивувальної частини
вироку, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував
тяжкість вчиненого діяння, відсутність
обставин, що обтяжують покарання, особу
засудженої, яка позитивно
характеризується, на обліку у лікарів
нарколога та психіатра не перебуває;
також суд урахував вік засудженої, стан
її здоров'я, сімейні обставини, а саме
те, що на її утриманні знаходяться двоє
неповнолітніх дітей.

З огляду на це суд обрав ОСОБА_4 захід
примусу в межах санкцій статей, за які
її засуджено, що полягає в триманні
засудженої в умовах ізоляції.

Таким чином, судом вимоги статей 50, 65 КК
України дотримано, призначене ОСОБА_4
покарання відповідає ступеню тяжкості
вчиненого діяння та особі засудженої, є
необхідним та достатнім для її
виправлення й попередження нових
злочинів.

У цій справі, як видно з наданих копій
судових рішень, не встановлено
обставин, які б давали підстави
вважати, що покарання засудженій
призначено з порушенням визначених у
законі загальних засад.

Крім того, аналогічні за змістом доводи
скаржника були предметом перевірки
суду апеляційної інстанції, які суд
належно розглянув і відмовив у їх
задоволенні. Ухвала апеляційного суду
відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім того, стаття 17 Закону від 23 лютого
2006 року "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" передбачає, що при
розгляді справ суди застосовують
Конвенцію та практику Європейського
Суду з прав людини як джерело права.

Як у справі "Бакланов проти Росії"
(рішення від 09 червня 2005 року), так і в
справі "Фрізен проти Росії" (рішення від
24 березня 2005 року) Європейський Суд з
прав людини зазначив, що "досягнення
справедливого балансу між загальними
інтересами суспільства та вимогами
захисту основоположних прав особи лише
тоді стає значним, якщо встановлено, що
під час відповідного втручання було
дотримано принципу "законності" і воно
не було свавільним". У справі "Ізмайлов
проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня
2008 року) Європейський Суд вказав, що
"для того, щоб втручання вважалося
пропорційним, воно має відповідати
тяжкості правопорушення і не становити
"особистий надмірний тягар для особи".

З огляду на викладене обґрунтування
касаційної скарги не містить
переконливих доводів, які свідчать про
необхідність перевірки матеріалів
кримінального провадження, а з
касаційної скарги та долучених до неї
копій судових рішень убачається, що
підстав для витребування матеріалів
кримінального провадження немає.

Отже, з касаційної скарги та наданих до
неї судових рішень убачається, що
підстав для задоволення скарги немає, а
тому у відкритті касаційного
провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою прокурора на ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 10 квітня 2014 року в кримінальному
провадженні щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

Ж.М. ЄленінаЛ.А. РоманецьЮ.П. Фурик