АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
11-798 2007 р. Головуючий у 1 інстанції -
190 ч.1 КК України Доповідач - Слєпуха О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року серпня місяця 15 дня колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді - ЮренкоЛ.А.,
суддів - Захожая О.І., Слєпухи
О.Є., з участю прокурора - Дупака М.
Г., адвоката - ОСОБА_2 „ засудженої - ОСОБА_1

розглянула у відкритому
судовому засіданні в м. Полтаві кримінальну справу за апеляцією засудженої
ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2007 року.
Цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,

мешканка
АДРЕСА_1, працює в магазині „Будинок
книги та медіа", не судима, -

засуджена:

за ч.3 ст. 358 ч.3 КК України до штрафу у розмірі 30
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 520 грн.,

за ч.1 ст. 190 КК України до штрафу у розмірі 40
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 680 грн.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
остаточно призначене покарання у вигляді штрафу у розмірі неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян - 680 грн.

За
вироком суду ОСОБА_1 визнана винною в тому,
що 11 листопада 2004 року,
працюючи заступником директора Горбанівського геріатричного
будинку-інтернату, написала заяву про
розірвання трудового договору за власним бажанням. В цей же день був виданий наказ № 368К про розірвання трудового
договору зі ОСОБА_1,
з яким вона
була

2

ознайомлена, про що поставила свій підпис. По проханню ОСОБА_1 інспектор відділу кадрів
ОСОБА_3 зробила запис в трудову книжку ОСОБА_1 про те, що вона звільнена не за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України, а за згодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України.

З метою
отримання коштів 18 листопада 2004 року ОСОБА_1 зареєструвалася як безробітна в
Полтавському міському центрі зайнятості,
куди подала трудову книжку з неправдивими відомостями.

Ввівши в
оману працівників центру, який з 25
листопада 2004 року почав нараховувати допомогу по безробіттю та нараховував її
до 31 березня 2005 року.

Таким
чином ОСОБА_1 безпідставно та незаконно отримала допомогу по безробіттю у
розмірі 1647 грн.83 коп.

В апеляції засуджена просить скасувати вирок суду першої інстанції та
провадження по справі закрити за відсутністю в її діях складу злочину і
посилається на те, що вона не вносила в
трудову книжку неправдивих відомостей та не використовувала її як підробний
документ. Суд її визнав винною лише на підставі неправдивих показань ОСОБА_3

її заява
про звільнення за ст. 36 п.1 КЗпП
України зникла, а іншу її заяву про
звільнення за власним бажанням директор будинку залишив. Вона не обманювала
центр зайнятості, так як вважала, що запис в трудовій книжці щодо звільнення її
за згодою сторін відповідає поданій заяві про звільнення з таких підстав.

Колегія
суддів, заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення вироку суду без
змін, пояснення засудженої та її
захисника, що просили задовольнити
апеляцію, перевіривши матеріали справи і
мотиви апеляції та приходить до висновку,
що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Винність
ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, за які вона
засуджена, при обставинах, встановлених у вироку, підтверджена такими доказами.

Власноручно
написаною заявою ОСОБА_1 про звільнення її з роботи за власним бажанням, а не за угодою сторін (а.с. 49, т.1).

Наказом
№ 368к від 11 листопада 2004 року про звільнення її з роботи за власним
бажанням (а.с. 50, т.1). Те, що з ним вона була ознайомлена, підтверджується тим, що ОСОБА_1 поставила свій підпис в цьому
наказі. Під час допиту її в якості підозрюваної (а.с. 127-131,
т.1) вона визнавала те, що була
ознайомлена з цим наказом.

Як на
досудовому слідстві, так і в засіданні
суду першої інстанції та під час розгляду справи судом апеляційної інстанції
засуджена визнавала факт того, що був
єдиний наказ про звільнення її за власним бажанням.

Цю
обставину підтвердили і свідки ОСОБА_4,
ОСОБА_5 , а також інспектор
кадрів ОСОБА_3 (щодо якої кримінальна справа за ч.1 ст. 366 КК України закрита на підставі ст. 48 КК України, ст. 7 КПК України). Названі особи
спростували доводи ОСОБА_1 про те, що
вона в один день, крім заяви про
звільнення її за власним бажанням,
написала і другу заяву про звільнення її за угодою сторін.

з

Свідок
ОСОБА_4 (директор інтернату) як на досудовому слідстві (в тому числі і в ході
очної ставки зі ОСОБА_1 (а.с. 136), так
і під час судового розгляду справи категорично заперечував твердження
засудженої про те, що вона в його
кабінеті залишила іншу другу заяву про звільнення за угодою сторін, а також те,
що в усній формі погоджувався про звільнення її з таких підстав. Він не
знав, що в трудовій книжці ОСОБА_1 був
зроблений запис про звільнення її за угодою сторін, замість за власним бажанням. Коли невідомий повідомив йому по
телефону, що отримує ОСОБА_1 допомогу по
безробіттю в центрі зайнятості, так як
звільнена за угодою сторін, він
звернувся в березні 2005 року за роз'ясненням до ОСОБА_3 і та визнала те, що в трудовій книжці ОСОБА_1 зробила
запис, що не відповідає наказу, а також попросив працівників центру дати
інформацію йому, на яких підставах
остання отримує допомогу.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила факт того,
що ОСОБА_1 отримувала допомогу як безробітна, так як подала в центр зайнятості трудову
книжку, в якій містився запис про
звільнення її за угодою сторін. В березні 2005 року їй ОСОБА_4. повідомив, що звільняв ОСОБА_7 за власним бажанням. Тому останню вони і зняли з обліку.

Як
ОСОБА_1, так і ОСОБА_4 підтверджували ту
обставину, що в них були між собою
напружені стосунки, тому останній не був
згодний звільнити засуджену за угодою сторін і не міг їй цього обіцяти.

ОСОБА_3, як на слідстві (в тому числі і під час очної
ставки зі ОСОБА_1 (а.с. 134-135, т.1),
так і в судовому засіданні стабільно стверджувала те, що запис у трудовій книжці ОСОБА_1 зробила не
у відповідності з наказом про звільнення її за власним бажанням (який, як і заява ОСОБА_1 був один), а по проханню засудженої, за угодою сторін. Що це вона зробила, не знав директор і інші працівники інтернату.
В ході слідства і ОСОБА_1 визнавала те,
що по її проханню зроблений цей запис (а.с. 129,
т.1).

З
речового доказу - трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 186, т.1) видно,
що дійсно ОСОБА_3 вказала в ній такі неправдиві відомості.

ОСОБА_1
як на досудовому слідстві, так і в суді
не заперечувала того, що знала те, що у вказаному її документі міститься такий
запис.

Засуджена
не оспорює і того, що пред'явила свою
трудову книжку, в якій зазначено
те, що вона звільнена з роботи за угодою
сторін, в центр зайнятості і той
нарахував їй допомогу по безробіттю в сумі 1647 грн.83 коп.

Що в
такій сумі нарахована допомога ОСОБА_1 підтверджується довідкою (а.с. 91, т.1) та показаннями свідка ОСОБА_8.

Як видно
з пояснення (розписки) директору центру зайнятості, написаною засудженою власноручно (а.с.
92), вона зобов'язалася повернути
отриману нею допомогу в сумі 1647 грн.83 коп.
в місячний термін.

Таким
чином і сама ОСОБА_1 визнала той факт,
що отримала її незаконно.

В
засіданні суду першої інстанції засуджена визнавала і те, що отримала від ОСОБА_3 наказ про звільнення
її з роботи за власним бажанням (а.с. 36,
т.2).

Під час
апеляційного розгляду справи вона підтвердила і те, що не відкликала свою заяву про звільнення її
за власним бажанням, а також не ставила
перед адміністрацією інтернату питання про скасування наказу про звільнення її
з роботи за власним бажанням та про те,
щоб був виданий інший наказ про її звільнення за угодою сторін.

Суд
першої інстанції дав правильну оцінку діям ОСОБА_1 і обгрунтовано кваліфікував
її дії за ч.3 ст. 358 та ч.1 ст. 190 КК України, так як вона,
використовуючи свою трудову книжку,
в яку були внесені неправдиві відомості,
обманним шляхом заволоділа чужим майном - допомогою по безробіттю, на яку не мала права.

Покарання засудженій суд призначив у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів
і дані особи ОСОБА_1

В зв'язку з цим
апеляція не підлягає задоволенню.

На
підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляцію
засудженої ОСОБА_1 залишити без задоволення,
а вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2007 року
щодо неї -без змін.