Дата документу Справа № 317/5306/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/960/15
Єдиний унікальний № 317/5306/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 296 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,.

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002201, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року, якою

обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Згідно ухвали, до суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Під час підготовчого судового засідання суд встановивши, що обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, повернув його прокурору.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилаючись на незаконність судового рішення зазначає, що дії ОСОБА_8 на досудовому розслідуванні були кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 КК України, а посилання у обвинувальному акті щодо повідомлення останньому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України є лише технічною помилкою. Між тим, наведена в подальшому у обвинувальному акті правова кваліфікація кримінального правопорушення містить посилання на відповідну частину і статтю КК України та кваліфікуючи ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, що зокрема не було постановлено під сумнів і стороною захисту. При цьому, усунення вказаної помилки можливо під час судового провадження, шляхом зміни прокурором обвинувачення, чому суд не надав належної уваги. Крім того, вказує, що припущення суду про те, що використання обвинуваченим легкозаймистої рідини має кваліфікуватися за ч. 4 ст. 296 КК України, як використання предмету, спеціально пристосованого або заздалегідь підготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, спростовується відомостями, викладеними у обвинувальному акті, про те, що ОСОБА_8 , кидаючи банку із легкозаймистою сумішшю, намагався влучити у стіну будинку, що виключало можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілими. У цьому випадку, навіть обґрунтоване припущення про те, що винна особа не могла виключити відповідні наслідки, свідчить про необережну форму її вини, що виключає можливість кваліфікації за ч. 4 ст. 296 КК України.

Тому, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу; захисника та обвинуваченого, які поклалися на розсуд суду, колегія суддів перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 2 п. 5 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Мотивуючи своє рішення про повернення прокурору обвинувального акту суд зазначив, що обвинувачення ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України є неконкретизованим, а ознаки правової кваліфікації дій обвинуваченого не відповідають формулюванню обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті.

Так, судом зазначено, що з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

З викладених в обвинувальному акті фактичних обставин вбачається, що ОСОБА_8 01.06.2011 року, з метою залякування потерпілої ОСОБА_9 , на ґрунті раніше виниклого конфлікту, виготовив легкозаймисту суміш, яку помістив у скляну банку, закрив її полімерною кришкою та прикріпив гніт, зроблений із фрагменту тканини. Після чого прослідував до будинку потерпілих, підпалив гніт, та кинув банку в будинок, потрапивши у вікно, внаслідок чого банка потрапила до житлової кімнати, розбилась та виникла пожежа, в ході якої потерпілі отримали тілесні ушкодження, тобто у конструкції обвинувачення орган досудового розслідування посилається на кваліфікуючу ознаку: застосування іншого предмета, спеціально заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Однак дії обвинуваченого було кваліфіковано за ч. 1 ст. 296 КК України, як просте хуліганство без урахування вищезазначеної кваліфікуючої ознаки.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлені порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки протиріччя між встановленими фактичними обставинами кримінального провадження і правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення КК України, носять правову невизначеність, у тому числі щодо захисту, а тому такий акт, містить неконкретність обвинувачення, внаслідок чого не відповідає вимогам закону, що порушує право обвинуваченого на захист.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувальний акт не відповідають вимогам ст. 291 КПК України, а тому правильно повернув його прокурору.

Колегія суддів вважає, що невідповідність обвинувального акту вимогам закону, позбавляє можливості визначитися у тактиці захисту від обвинувачення, внаслідок чого ухвала суду першої інстанції є законною, а апеляційна скарга прокурора по доводах зазначених у ній, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 31 березня 2015 року відносно ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4