АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ч. 2 ст. 186; т.з.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах законного представника ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2014 року ,-

У С Т А Н О В И Л А:
Указаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лаврики Полтавського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , гр. України , з середньою освітою , не одруженого , не працюючого , судимого:

- вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 18.11.2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі з звільненням від відбування покарання на підставі ст.. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст..186 ч. 2 КК України та засуджено із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин:

Так , ОСОБА_9 5 березня 2014 року , приблизно о 18 год. 50 хв., перебуваючи неподалік від приміщення Октябрської районної у м. Полтава ради, що по вул.. Калініна, 30 в м. Полтава, діючи умисно, повторно, підбіг до потерпілої ОСОБА_10 та шляхом ривка відкрито викрав її сумку вартістю 200 грн., в якій знаходились грошові кошти в сумі 250 грн. та мобільний «Samsung С 130» вартістю 166,50 грн. з карткою оператора мобільного зв`язку «МТS» вартістю 10 грн., чим спричинив останній матеріального збитку на загальну суму 626, 50 грн. Викраденим розпорядився на власний розсуд.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 , не погодившись із вироком суду подали апеляційну скаргу в якій прохають вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким виправдати обвинуваченого за недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляції вказують , що обвинувачений ОСОБА_9 в ході розгляду справи в суді першої інстанції вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, а під час досудового слідства обмовив себе у його скоєнні через погрози ОСОБА_11 . Вважають , що вина ОСОБА_9 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення доведена не була, висновки суду в цій частині не відповідають викладеним у вироку суду фактичним обставинам справи та вказують на неповноту судового розгляду. Зокрема, апелянти зазначають про те, що покази потерпілої, обвинуваченого та свідків мають суттєві неточності і численні розбіжності , на що суд першої інстанції не звернув уваги. Так, потерпіла ОСОБА_10 не вказала впевнено, що саме обвинуваченим вчинено дане кримінальне правопорушення; свідок ОСОБА_12 не зміг вказати ні день, ні місце вчинення злочину; у їхній показах є суперечності щодо обставин, місця та часу вчинення кримінального правопорушення; в судовому засіданні не було досліджено обставини за яких викрадений у потерпілої телефон опинився у свідка ОСОБА_13 .

Крім того, апелянти вказують на неправильність застосування закону про кримінальну відповідальність та призначення занадто суворого покарання без врахування положень ст.. 102 КК України, щодо обмежень при призначенні неповнолітнім покарань у виді позбавлення волі на певний строк.

До початку апеляційного розгляду кримінального провадження обвинуваченим ОСОБА_9 подано клопотання про застосування до нього ст.. 6 Закону України « Про амністію у 2014 році ».

Заслухавши суддю-доповідача , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 , законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав , прокурора , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим , провівши судові дебати , заслухавши останнє слово обвинуваченого , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції , колегія суддів приходить до висновку , що подана апеляція та клопотання про застосування ЗУ «Про амністію у 2014 році » не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Як убачається із змісту вироку , суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ст..186 ч.2 КК України. Правильність цих висновків і кваліфікація дій обвинуваченого підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами , яким суд дав належну оцінку.

Так , винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин доведена показами потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які в повній мірі співпадають з первинними показами, даними на досудовому слідстві самим обвинуваченим ОСОБА_9 в частині обставин, способу вчинення кримінального правопорушення та найменування вкраденого майна, тому правильно покладені судом першої інстанції в основу обвинувального вироку.

В ході апеляційного розгляду свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , що були допитані за клопотанням сторони захисту , підтвердили свої свідчення в суді першої інстанції , тобто вони прямо вказали на вчинення злочину обвинуваченим.

Розбіжності та суперечності показів вищевказаних свідків , про які зазначено в апеляційній скарзі щодо обставин, місця та часу вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає несуттєвими та такими, що не спростовують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Винуватість обвинуваченого також підтверджується матеріалами впізнання потерпілою особи , яка вчинила заволодіння її майном. При цьому її свідчення в ході впізнання дають підстави вважати , що злочин було вчинено саме обвинуваченим.

Доводи апеляції щодо невпевненості показів потерпілої про вчинення злочину саме обвинуваченим спростовуються показами самої потерпілої в судовому засіданні , яка вказала , що обвинувачений ОСОБА_9 , який приходив до неї з матір`ю для того, щоб відшкодувати матеріальну шкоду зовні схожий з тією особою, що її пограбувала та протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками , згідно якого потерпіла впізнала ОСОБА_9 як особу, що вчинила її пограбування.

Колегія суддів критично оцінює покази , надані в апеляційній інстанції свідком ОСОБА_14 , оскільки вона , по-перше , є досить близькою людиною для обвинуваченого і не допитувалась в ході розгляду справи в суді першої інстанції та , по-друге, її свідчення повністю суперечать всім об`єктивним обставинам по справі щодо винуватості обвинуваченого , як то письмовим доказам , показанням свідків , потерпілої.

Щодо доводів апеляції про те, що судом першої інстанції не було досліджено обставини , за яких викрадений у потерпілої телефон опинився у свідка ОСОБА_13 , то як вбачається з показів , наданих свідком під час апеляційного перегляду справи , телефон йому був переданий безпосередньо обвинуваченим , що в свою чергу також свідчить не на користь останнього.

Доводи обвинуваченого про те , що він взяв на себе вину за іншу особу , колегія суддів розцінює як спосіб захисту , оскільки ці його свідчення повністю спростовуються вищенаведеними доказами.

Не є обґрунтованими і доводи апеляції про неправильність застосування закону про кримінальну відповідальність та призначення обвинуваченому занадто суворого покарання без врахування особливостей призначення покарання неповнолітнім , що передбачені відповідним розділом КК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України покарання неповнолітньому у виді позбавлення волі за тяжкий злочин призначається на строк не більше семи років.

Таким чином покарання ОСОБА_9 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України , який згідно з ст.. 12 КК України є тяжким , із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці, призначено у повній відповідності до положень п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок відповідає вимогам закону , підстав для його зміни чи скасування та направлення на новий судовий розгляд колегія суддів не вбачає.

Щодо клопотання обвинуваченого про скорочення йому половини не відбутої частини покарання відповідно до ст.. 6 Закону України «Про амністію в 2014 році », то воно задоволенню не підлягає виходячи з п. в ст. 8 Закону України « Про амністію в 2014 році » як особі , яка вчинила умисний тяжкий злочин в період іспитового строку.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України , колегія суддів апеляційного суду Полтавської області , -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах законного представника ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2014 року залишити без задоволення , а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2014 року відносно ОСОБА_9 за ст. 186 ч.2 КК України , без змін;

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4