У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного
Суду України

у складі:

головуючого - судді

Федченка О.С.

суддів

Глоса Л.Ф. і Гриціва М.І.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 23 січня 2007 року кримінальну справу за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1. і касаційним поданням заступника
прокурора Донецької області.

Вироком Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2004 р.

ОСОБА_1,

1954 року народження, відповідно до ст.89 КК України судимості не має,

засуджено за ч.1 ст.152 КК України на 3 роки позбавлення волі; ч. 1 ст.121
КК України - на 5 років позбавлення волі; ч.1 ст.130 КК України - на 2 роки
позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді
позбавлення волі на 5 років.

За цим вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 17.09.2003 р. у м.
Маріуполі Донецької області в квартирі зґвалтував ОСОБА_2., при цьому свідомо
поставив її у небезпеку зараження вірусом імунодефіциту.

Його також визнано винуватим у тому, що він, 01.11.2003 р. у м. Маріуполі
Донецької області у квартирі за місцем проживання заподіяв ОСОБА_2. тяжке
тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 червня 2005 р. апеляції
засудженого ОСОБА_1 і захисника ОСОБА_3. частково задоволено й вирок змінено:
за ч.1 ст.152 КК України справу закрито; за ч.1 ст.121 КК України із
застосуванням ст.69 КК України пом'якшено покарання з 5 до 3 років позбавлення
волі й на підставі ст.70 КК України (з урахуванням призначеного за ч.1 ст.130
КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі) остаточно визначено
покарання у виді - 3 років і 6 місяців позбавлення волі.

За змістом касаційної скарги, засуджений ОСОБА_1, посилаючись на те, що
потерпіла ОСОБА_2. обмовила його у вчиненні інкримінованих злочинів (ч.1 ст.121
і ч.1 ст.130 КК України), яких він не учиняв, та на невідповідність
призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів й даних про його особу
внаслідок суворості, просить судові рішення скасувати, а справу закрити або
пом'якшити покарання.

У касаційному поданні прокурор просить ухвалу апеляційного суду скасувати,
а справу направити на новий апеляційний розгляд. При цьому він наголошує на її
незаконності з огляду на те, що апеляційний суд безпідставно закрив справу щодо
ОСОБА_1 за ч.1 ст.152 КК України й пом'якшив йому покарання із застосуванням
ст.69 КК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали кримінальної справи і справи
про звільнення ОСОБА_1 від покарання відповідно до ст.408 КПК України,
обговоривши доводи касаційної скарги засудженого й доповнення до неї та доводи
касаційного подання прокурора, колегія суддів вважає, що необхідно відмовити у
задоволенні скарги й подання.

Твердження засудженого у касаційній скарзі про те, що потерпіла ОСОБА_2.
обмовила його у вчиненні інкримінованих злочинів (ч.1 ст.121 і ч.1 ст.130 КК
України), яких він не учиняв, є безпідставними.

Як видно з матеріалів справи, такі ж твердження, як і у касаційній скарзі,
засуджений ОСОБА_1 висловлював у судах першої та апеляційної інстанції. Ці суди
визнали їх безпідставними. Свої висновки, із
цих питань, з якими погоджується колегія суддів, зазначені суди належним чином
умотивували у постановлених ними судових рішеннях. Вони підтверджені доказами,
які суди ретельно перевірили й належним чином оцінили. У касаційній скарзі
засудженого ОСОБА_1 не наведено інші, не досліджені судами докази, якими б
спростовувались висновки судів за обговорюваними твердженнями.

Отже, оцінивши в сукупності докази по справі, суди першої й апеляційної
інстанцій постановили законні та обґрунтовані судові рішення щодо ОСОБА_1 та
правильно кваліфікували його дії за ч.1 ст.121 і ч.1 ст.130 КК України, а тому
підстав для їх скасування й закриття справи немає.

Що ж до посилань прокурора у касаційному поданні про те, що апеляційний суд
безпідставно закрив справу щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.152 КК України, то вони є
необгрунтовними.

Зі справи видно, що апеляційний суд, обґрунтовуючи своє рішення про
закриття справи щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.152 КК України, послався на показання
засудженого ОСОБА_1, який на досудовому слідстві й у суді першої інстанції
заперечував факт зґвалтування ОСОБА_2, й на висновки судово-медичної
експертизи, відповідно до яких при медичному обстеженні ОСОБА_2 у неї не
виявлено будь-яких тілесних пошкоджень, у тому числі й характерних для
зґвалтування та для підтвердження її показань, що перед зґвалтуванням ОСОБА_1
зв'язав їй руки.

Урахувавши зазначені вище докази та те, що у матеріалах справи відсутні
будь-які інші переконливі докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_1 у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.152 КК України, апеляційний суд
правильно закрив справу щодо нього за цим обвинуваченням.

Не ґрунтуються на законі та матеріалах справи й покликання прокурора у
касаційному поданні про неправильність застосування щодо ОСОБА_1 ст.69 КК
України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності
декількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину, з урахуванням особи
винного суд, умотивувавши своє рішення, може
призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в
санкції статті Особливої частини цього Кодексу

З ухвали апеляційного суду вбачається, що, призначаючи ОСОБА_1 відповідно
до ст.69 КК України покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією
ч.1 ст.121 КК України, суд урахував, що він не має судимості (відповідно до
ст.89 КК України) й тяжко хворіє на туберкульоз і вірус імунодефіциту.

Визнавши ці обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених
засудженим злочинів, апеляційний суд законно й обґрунтовано призначив ОСОБА_1
покарання із застосуванням ст.69 КК України, від якого його 24.11.2005 р.
Жданівським міським судом Донецької області звільнено за хворобою, відповідно
до ст.408 КПК України.

Призначене ОСОБА_1 покарання за ч.1 ст.121 і ч.1 ст.130 КК України
відповідає вимогам ст.65 КК України і є необхідним та достатнім для його
виправлення й попередження нових злочинів, а тому і твердження засудженого у
касаційній скарзі про його суворість не заслуговують на увагу.

З огляду на викладене, передбачені законом підстави для призначення справи
до касаційного розгляду відсутні.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

відмовити у задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 й касаційного
подання заступника прокурора Донецької області.

С У Д Д І :

ФЕДЧЕНКО О.С.
ГЛОС Л.Ф. ГРИЦІВ М.І.