Ухвала іменем україни 13 листопада 2014
року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Лагнюка М. М.,

суддів: Літвінова Є.
В., Кравченка С. І.,

з участю прокурора Басюка С. В.

розглянула в судовому засіданні
кримінальну справу за касаційною
скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок
Дніпровського районного суду м.
Херсона від 23 січня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Херсонської області
від 04 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дніпровського районного суду
м. Херсона від

23 січня 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,
раніше не судимого,

засуджено :

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у
виді позбавлення волі на строк 3 (три)
роки;

- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 7 (сім) років.

На підставі ст. 70 КК
України, за сукупністю злочинів, шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим, остаточно призначено
ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення
волі на строк 7 (сім) років.

Вироком вирішено
питання про стягнення судових витрат
та щодо речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської
області від 04 червня 2013 року вирок
місцевого суду стосовно ОСОБА_1
залишений без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_1 визнаний
винним у тому, що він в березні 2012 року
придбав у м. Херсоні та зберігав за
місцем свого проживання за адресою:
АДРЕСА_1

м. Херсон, двохствольну гладкоствольну
вогнепальну зброю - обріз, без
передбаченого законом дозволу до
моменту виявлення та вилучення з
незаконного обігу працівниками
міліції 15 квітня 2012 року.

Крім того, 15 квітня 2012 року близько 10
год. ОСОБА_1, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, знаходячись у
дворі свого будинку за вказаною
адресою, в результаті раптово
виниклого конфлікту між ним та ОСОБА_2,
переслідуючи умисел направлений на
позбавлення життя останнього,
усвідомлюючи суспільно-небезпечний
характер своїх дій, передбачаючи їх
суспільно-небезпечні наслідки і
бажаючи їх настання, з раніше
придбаного, вогнепального саморобного
обрізу зробив два направлених постріли
в область живота потерпілого. При цьому
першим пострілом не попав у ОСОБА_3, а
другим, коли потерпілий наблизився до
засудженого на близьку відстань,
спричинив останньому вогнепальне
поранення черевної порожнини,
спричинивши при цьому пошкодження у
вигляді : сліпих вогнепальних дробових
поранень передньої черевної стінки, не
проникаючих в черевну порожнину, 2-го
пальця лівої кисті, які виникли в
результаті пострілу дробом із
вогнепальної зброї. Відповідно до
висновку судово-медичної експертизи
вказані пошкодження відносяться до
легких тілесних ушкоджень, що
спричинили короткочасний розлад
здоров'я. Проте свій умисел не довів до
кінця по причинам, які не залежали від
його волі, оскільки після проведення
пострілу в обрізі закінчились патрони,
а також потерпілий не втратив
рівновагу і зміг здійснити опір, який
не дав можливості ОСОБА_1 довести свій
злочинний умисел до кінця. В ході
активного опору, потерпілий відібрав
обріз у останнього.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1,
не оспорюючи правильність
кваліфікації дій за ч. 1 ст. 263 КК
України, просить вирок місцевого суду
та ухвалу апеляційного суду скасувати
в частині кваліфікації його дій за ч. 2
ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.

Зазначає, що вирок суду в частині
засудження його за ч. 2 ст. 15,

ч. 1 ст. 115 КК України є незаконним у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду фактичним обставинам справи.
Судами не було враховано, що
матеріалами справи доведені всі ознаки
перебування його під час заподіяння
тілесних ушкоджень потерпілому в стані
необхідної оборони, його дії були
спрямовані виключно на самозахист,
оскільки потерпілий першим розпочав
бійку.

Крім того, обґрунтовуючи свою скаргу
засуджений зазначає, що вирок в частині
засудження його за ч. 1 ст. 263 КК України
є несправедливим у зв'язку з
невідповідністю призначеного
покарання ступеню тяжкості вчиненого
злочину і особі засудженого внаслідок
надмірної суворості. Судом не були
враховані пом'якшуючі його вину
обставини, а саме: позитивна
характеристика, щире каяття,
відсутність претензій зі сторони
потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який заперечував проти
задоволення касаційної скарги, просив
вирок місцевого суду та ухвалу
апеляційного суду залишити без зміни,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 398 КПК України 1960 року
в суді касаційної інстанції підставами
для скасування або зміни вироку,
ухвали, постанови є істотне порушення
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону, невідповідність
призначеного покарання тяжкості
злочину та особі засудженого.

Як видно зі змісту касаційної скарги
засудженого ОСОБА_1 останній фактично
посилається на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, в частині засудження його за ч. 2
ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, тоді як
перевірка цих обставин до повноважень
касаційного суду, у відповідності до
вищевказаних вимог, не віднесена.

Висновки суду про доведеність
винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та
правильності кваліфікації його дій за
вказаною статтею підтверджуються
дослідженими та належно оціненими
судом доказами і засудженим не
оскаржуються.

Разом з тим, перевіркою матеріалів
справи встановлено, що висновки суду
про доведеність винуватості
засудженого

ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1
ст. 115 КК України, за обставин,
встановлених судом і викладених у
вироку, підтверджується сукупністю
достатніх та допустимих доказів,
досліджених судом з достатньою
повнотою, їм дана об'єктивна оцінка.

Так, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
вказаного злочину підтверджено його ж
показаннями, в яких останній зазначав,
що між ним та ОСОБА_2 виник словесний
конфлікт, який перейшов у бійку, під час
якої потерпілий першим його вдарив
головою в лоб. Побоюючись за своє життя
він побіг до веранди, де взяв у кладовій
обріз та вибіг на вулицю і здійснив
один постріл в сторону воріт. Після
того як потерпілий з погрозами
направився в його сторону він ще раз
вистрелив в нього і попав у живіт.

З показань потерпілого ОСОБА_2,
убачається, що між ним та ОСОБА_1 виник
конфлікт, в ході якого він першим наніс
удар головою в лоб засудженому. Після
цього ОСОБА_1 знов почав себе зухвало
вести, і коли він з ОСОБА_4 вийшли з
подвір'я будинку, ОСОБА_1 позвав їх
назад, де здійснив в його сторону два
постріли з обрізу, один з яких попав у
живіт.

Вказані показання потерпілого
узгоджуються з показаннями свідка
ОСОБА_4, згідно яких між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 виник конфлікт, в ході якого
останній вдарив головою ОСОБА_1 в лоб.
Він щоб припинити бійку, відвів
потерпілого до автомобіля, і коли вони
вже хотіли їхати, ОСОБА_1 позвав ОСОБА_2
назад до двору. В подальшому він почув
постріл і пішов за ОСОБА_2, як раптом
почув другий постріл.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, підтвердили, що між потерпілим
і засудженим виник конфлікт, який
переріс у бійку, в подальшому вони
почули постріли.

Відповідно до висновку судово-медичної
експертизи,

ОСОБА_2 були заподіяні легкі тілесні
ушкодження у вигляді: сліпих
вогнепальних дробових поранень
передньої черевної стінки, не
проникаючих в черевну порожнину, 2-го
пальця лівої кисті, які спричинили
короткочасний розлад здоров'я.

Необхідною обороною згідно з ч. 1 ст. 36
КК України та роз'ясненнями, наведеними
в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про
судову практику у справах про
необхідну оборону» (далі - Постанова)
визнаються дії, вчинені з метою захисту
охоронюваних законом прав та інтересів
особи, яка захищається, або іншої особи,
а також суспільних інтересів та
інтересів держави від суспільно
небезпечного посягання шляхом
заподіяння тому, хто посягає, шкоди,
необхідної і достатньої в даній
обстановці для негайного відвернення
чи припинення посягання, якщо при цьому
не було допущено перевищення меж
необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає не
лише в момент вчинення суспільно
небезпечного посягання, а й у разі
створення реальної загрози заподіяння
шкоди.

Щоб установити наявність або
відсутність ознак перевищення меж
необхідної оборони, згідно з п. 5
Постанови суди повинні враховувати не
лише відповідність чи невідповідність
знарядь захисту і нападу, а й характер
небезпеки, що загрожувала особі, яка
захищалася, та обставини, що могли
вплинути на реальне співвідношення
сил.

Твердження засудженого про те, що він
заподіяв тілесні ушкодження
потерпілому, перебуваючи в стані
необхідної оборони, ретельно
перевірялись судами першої та
апеляційної інстанцій та свого
підтвердження не знайшли.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не
перебував у стані необхідної оборони,
оскільки в момент пострілу потерпілий
знаходився біля воріт і з його боку не
було ніякої загрози і не існувало
суспільно-небезпечного посягання на
життя і здоров'я засудженого. Свої
висновки щодо доказів та їх оцінки суди
належно мотивували. З цими висновками
погоджується і суд касаційної
інстанції.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає,
що судом першої інстанції обґрунтовано
були покладені вказані докази в основу
обвинувального вироку і за
встановлених судом фактичних обставин
дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК
України кваліфіковані правильно.

Вищенаведеним спростовуються доводи
касаційної скарги засудженого про те,
що він діяв у стані необхідної оборони.

При цьому про наявність у ОСОБА_1 умислу
на вчинення закінченого замаху на
вбивство свідчить те, що засуджений
заздалегідь зберігав у себе саморобний
обріз заряджений двома набоями;
характер нанесених тілесних ушкоджень,
а саме постріл у життєво-важливий орган
- живіт, що вказує на те, що ОСОБА_1
реально усвідомлював
суспільно-небезпечний характер своїх
дій, передбачав та бажав настання саме
таких тяжких наслідків як смерть
потерпілого, тобто це охоплювалось
його умислом, однак з причин, що не
залежали від його волі, не зміг довести
свій злочинний умисел до кінця.

Даних, які б свідчили про те, що у справі
неправильно застосовано кримінальних
закон, не встановлено.

Об'єктивність оцінки наведених у
вироку доказів було перевірено
апеляційним судом. При цьому порушень
процесуального порядку збирання,
дослідження та оцінки наведених судом
у вироку доказів апеляційним судом не
встановлено, а стосовно доводів
апеляцій засудженого та його
захисника, аналогічним за своїм
змістом доводам викладеним у
касаційній скарзі засудженого,
наведено відповідні мотиви їх
необґрунтованості.

Ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Щодо доводів касаційної скарги
засудженого про необхідність
пом'якшення призначеного йому
покарання за ч. 1 ст. 263 КК України, то
вони є безпідставними.

Так, призначаючи ОСОБА_1 покарання за ч.
1 ст. 263 КК України суд першої інстанції,
з висновками якого погодився і
апеляційний суд, відповідно до вимог
ст. 65 КК України врахував ступінь
тяжкості злочину, дані про особу
засудженого, який вину у злочину
визнав повністю, щиро розкаявся,
обставину, що обтяжує покарання -
вчинення злочину в стані алкогольного
сп'яніння.

Що стосується остаточної міри
покарання, призначеної засудженому
ОСОБА_1, то вона обрана з дотриманням
вимог

ст. 70 КК України, відповідає ст. ст. 50, 64,
65 КК України та підстав для її
пом'якшення немає.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону або
неправильного застосування
кримінального закону при розгляді
справи судами першої та апеляційної
інстанцій, судом касаційної інстанції
не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами
11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення»
КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м.
Херсона від 23 січня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Херсонської області
від 04 червня 2013 року стосовно ОСОБА_1
залишити без зміни.

С у д д і:

Лагнюк М. М. Літвінов Є. В.
Кравченко С. І.