Справа №488/511/15-к 08.06.2015 08.06.2015 08.06.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/349/15 Головуюча у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Широке Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ;
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
потерпіла ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисник ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок скасувати в частині звільнення від відбування покарання та постановити новий, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Короткий зміст рішення суду 1-й інстанції.
ОСОБА_6 визнано за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, на підставі ст.75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України.
Скасовано запобіжний захід - тримання під вартою.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на корить держави судові витрати у розмірі 6888 грн. 86 коп.
Вирішено питання про речові докази.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, яке полягає у неправильному звільненню обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Посилається на п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно якого суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості та обґрунтованості покарання.
Вказує, що судом при ухвалені вироку не враховано, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з порушенням Правил дорожнього руху України, та, продовжуючи нехтувати цими правилами, грубо порушив вимоги ПДР, у зв`язку з чим в результаті ДТП загинула людина.
Крім того суд не умотивував свого висновку про звільнення обвинуваченого від відбування покарання, полишив поза увагою, що ОСОБА_6 зник з місця пригоди, безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною - визнання вини та не врахував, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин.
Заперечення на апеляційну скаргу прокурора.
У своїх запереченнях обвинувачений, захисник ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_8 просять апеляцію залишити без задоволення за безпідставністю наведених доводів, а обвинувачений ще й зазначає, що прокурором пропущено строк на оскарження.
Встановлені судом 1-ї інстанції обставини.
10 листопада 2014 року, близько 12 год. 55 хв., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «AUDI-A6», реєстраційний № НОМЕР_1 , рухався у світлий час доби по проспекту Жовтневому у м. Миколаєві зі сторони вул. Прибузької у напрямку вул. Старофортечної зі швидкістю близько 80 км/годину. У цей же час, у зустрічному напрямку, по своїй смузі руху, рухався автомобіль марки «ВАЗ-2106», реєстраційний № НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10
В районі будинку № 85 по проспекту Жовтневому, обвинувачений грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1, 11.4, 12.4, 14.2 «в», «г», 14.6 «е» Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, у населеному пункті рухався зі швидкістю більше 60 км/годину, перед початком перестроювання та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, на дорозі з двостороннім рухом, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані та після обгону він зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, якого він обганяє, повернутися на займану смугу, виконував обгін на дорозі, яка має дві смуги для руху в одному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення передньою правою частиною свого транспортного засобу з передньою правою частиною автомобіля «ВАЗ-2106 під керуванням водія ОСОБА_10 , в результаті чого водій автомобіля «ВАЗ-2106» від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди, а пасажир автомобіля «ВАЗ-2106» ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку потерпілої, обвинуваченого та захисника про залишення оскаржуваного вироку без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Доведеність вини, кваліфікація скоєного ОСОБА_6 , визначений вид та розмір основного і додаткового покарання апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Що стосується покарання обвинуваченого, то воно призначене у межах санкції ч.2 ст.286 КК України, з призначенням додаткового покарання у граничній максимальній межі, з урахуванням суспільної небезпеки вчиненого (тяжкий злочин), даних про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий та вважається таким, що не притягувався до адміністративної відповідальності, має постійне місце роботи, сім`ю, на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких страждає на тяжке захворювання, характеризується позитивно, на обліку у нарколога не перебуває, пом`якшуючих покарання обставин - визнання вини, щирого каяття, відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Зваживши на зазначене, районний суд дійшов висновку про необхідність обрання обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та на визначений у вироку строк.
Також, визнав можливим виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання з випробуванням та покладенням відповідних обов`язків протягом строку звільнення.
Разом з тим, апеляційний суд визнає, що судом 1-ї інстанції не враховані усі обставини провадження та дані про особу ОСОБА_6 , зокрема: вчинення ним злочину з необережності, що є підставою визнати обвинуваченого особою, яка не становить підвищеної суспільної небезпеки; відсутність майнової шкоди, яку обвинувачений відшкодував, поховавши за загиблого, внаслідок чого цивільний позов у провадженні не заявлявся; перебування ОСОБА_6 у родинних відносинах із сім`єю потерпілого ОСОБА_10 , який приходився йому батьком тещі (матері дружини, з якою обвинувачений у даний час перебуває у шлюбі), що вже є для нього карою у зв`язку із втратою близької людини; думку потерпілої ОСОБА_8 , яка є тещею обвинуваченого, не позбавляти його волі, оскільки він є єдиним годувальником їх спільної сім`ї, що відповідно до ч.2 ст.66 КК України, можна визнати обставиною, що пом`якшує покарання.
За наявності викладених у цій ухвалі та в оскаржуваному вироку обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, що позитивно його характеризують та свідчать про його дійсний намір стати на шлях виправлення, а також відсутності у справі обставин, які б обтяжували покарання, колегія суддів, відповідно до ч.2 ст.65, ч.1 ст.75 КК України, приходить висновку про належне рішення суду 1-ї інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без відбування ним основного покарання, тобто із застосуванням випробування та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування випробування та постановлення щодо обвинуваченого нового вироку, про що просить прокурор.
Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано вчинення ОСОБА_6 тяжкого злочину та його наслідків у виді смерті людини, не відповідають дійсності, оскільки суд це врахував, що вбачається із мотивування ним покарання, внаслідок чого призначив його у виді позбавлення волі та з додатковим покаранням у максимальному розмірі.
Посилання на неумотивованість рішення про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням також суперечить змісту вироку, де районний суд докладно навів свої міркування щодо підстав звільнення ОСОБА_6 , пославшись на обставини провадження, конкретні дані про особу та пом`якшуючі покарання обставини.
Твердження про те, що обвинувачений втік з місця ДТП з метою уникнути відповідальності суперечать змісту обвинувального акту та поясненням потерпілої в апеляційному суді, яка такий факт спростувала.
Доводи, що визнання вини не є пом`якшуючою покарання обставиною, хоча і відповідають змісту ч.1 ст.66 КК України, проте частиною 2-ю цієї статті суду надано право визнати пом`якшуючими покарання обставина й інші, не зазначені в частині 1-й, що суд і зробив, і суд апеляційної інстанції з ним погоджується.
Посилання на те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово порушував Правила дорожнього руху (а.п.169) і знову допустив їх грубе порушення, вчинивши злочин, є неістотними, оскільки, відповідно до ст.39 КУпАП, він, на час вчинення кримінального правопорушення, вважався особою, що не була піддана адміністративному стягненню, про що зазначив у вироку і суд 1-ї інстанції.
Таким чином, всі апеляційні доводи прокурора є неприйнятними, отже оскаржуваний вирок слід залиши без зміни.
Керуючись ст.ст.405,407,424,426,532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Миколаївської області залишити без задоволення, а вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 березня 2015 року у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 - без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: