Провадження №1-кп/761/805/2013
У Х В А Л А

іменем України

28 жовтня 2013 року

Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Голуб О.А.

при секретарі судового засідання Дробязко К.М.

за участю прокурора Харченка Д.О.

представника потерпілого ОСОБА_1,

провівши в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 0012877 відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191; ч.3 ст.191 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191; ч.3 ст.191 КК України, надійшов до Шевченківського районного суду м. Києва 10 вересня 2013 року.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні вважає можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, вважає, що обвинувальний акт підсудний Шевченківському районному суду м.Києва суттєвих порушень при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування не допущено, підстав для закриття провадження не вбачає.

Інші учасники кримінального провадження вважають можливим призначити судовий розгляд.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Однак, всупереч вказаним нормам закону, в обвинувальному акті не конкретно викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Так, прокурор обмежився загальним формулюванням, зазначивши, що ОСОБА_2, будучи призначений на посаду заступника комерційного директора з технічного розвитку ТОВ «Венбест» по роду своєї службової діяльності здійснював контроль за надходженням коштів від замовників, які укладали договори з ТОВ «Венбест» та відома керівництва ТОВ «Венбест» отримував наручно грошові кошти від деяких замовників за надані послуги по охороні, які в подальшому повинен був внести на рахунок ТОВ «Венбест». Згідно обвинувачення дані грошові кошти знаходились у його віданні та він їх привласнював на свою користь в подальшому розпоряджався на власний розсуд. Крім того одночасно в обвинуваченні також вказано, що ОСОБА_2 працював на посаді помічника директора, з технічного розвитку ТОВ «Венбест».

Виходячи з викладеного, в обвинуваченні допущено така неконкретизованість та такі протиріччя, які унеможливлюють призначення даного обвинувального акту до судового розгляду, яка порушує право на захист обвинуваченого та унеможливлює в подальшому постановлення законного та обґрунтованого вироку.

Так, в обвинуваченні чітко не вказано, яку саме посаду займав ОСОБА_2 та які саме останній мав посадові обовязки та повноваження, не вказано на підставі якого саме документу ОСОБА_2 був наділений відповідними повноваженнями та функціональними обовязками, не наведено перелік таких повноважень та функціональних обовязків, зокрема з обвинувачення не зрозуміло, чи являвся ОСОБА_2, у звязку з наявними в нього повноваженнями матеріально відповідальною особою.

Зокрема субєктом привласнення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.191 КК України, може бути осудна приватна особа, яка досягла 16-річного віку і якій майно, що є предметом цього злочину було ввірене чи перебувало в її віданні.

Крім того в розумінні статті 191 КК України привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром у подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. У результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище.

Діяння може кваліфікуватись як привласнення лише у разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи перебувало в його відданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обовязками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.

Ця правомочність може виникати не лише в осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією незалежно від форм власності. Такою правомочністю можуть наділятися будь-які інші особи, яким власник майна відповідно до закону передає певні повноваження щодо розпорядження, управління, доставки чи зберігання майна. Така правомочність у особи може виникнути на підставі цивільно-правових угод, при цьому не має значення, яким саме власником юридичною чи фізичною особою винний був наділений певною правомочністю щодо відповідного майна.

Отже зі змісту обвинувачення зокрема предявленого ОСОБА_2 не вбачається на підставі якої саме правомочності останній був наділений повноваженнями щодо розпорядження, управління, доставки чи зберігання майна, тощо.

Зазначене свідчить про те, що поза увагою досудового розслідування залишилися обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та такі порушення крім іншого суд розцінює як порушення права на захист обвинуваченого ще на стадії досудового розслідування.

Згідно положення п. (а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Крім того, в порушення вимог ст. 109 КПК України в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що є невідємною частиною обвинувального акта, не розкрито зміст всіх процесуальних дій, проведених під час досудового розслідування, та реквізитів всіх процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.

Таким чином виявлені недоліки унеможливлюють призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань, суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

З огляду на те, що під час підготовчого засідання від сторін кримінального провадження клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_2 не надійшло, судом не вбачається підстав для його застосування.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.314 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0012877 відносно ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191; ч.3 ст.191 КК України повернути прокурору Шевченківського району м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: О.А. Голуб