ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3604 кМ 14 У х в а л а
27 листопада 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - ОСОБА_12,
суддів - ОСОБА_13, ОСОБА_14,при секретарі судового засідання - ОСОБА_15
з участю прокурора - ОСОБА_16 захисника засудженого - адвоката ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-3604км14 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_1 на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 27 січня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 27 січня 2014 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця міста Ромни

Сумської області, який проживає у АДРЕСА_1,

раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 2 роки та зі сплатою штрафу у розмірі 850 гривень.

ОСОБА_2 позбавлено спеціального звання - капітан міліції.

ОСОБА_2 визнано невинуватим і виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним у тому, що він, обіймаючи посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Недригайлівського районного відділу УМВС України в Сумській області і маючи спеціальне звання «капітан міліції», тобто будучи службовою особою та постійно здійснюючи функції представника влади, умисно вчинив дії, які явно виходили за межі наданих йому прав і повноважень, що супроводжувалися насильством і завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам потерпілого, за наступних обставин.

19 листопада 2012 року, близько 14 години, ОСОБА_2 за дорученням слідчого був залучений до проведення обшуку в домоволодінні ОСОБА_3, санкціонованого постановою Недригайлівського районного суду Сумської області від 7 вересня 2012 року. Знаходячись у цьому домоволодінні, розташованому по АДРЕСА_2, перед початком слідчої дії ОСОБА_2, будучи у стані алкогольного сп'яніння, без достатніх правових підстав, визначених ст. 12 Закону України «Про міліцію», перевищуючи надану йому владу і службові повноваження, умисно наніс ОСОБА_3 удар кулаком в обличчя та заподіяв йому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я.

Органами досудового розслідування ОСОБА_2 обвинувачувався також у перевищенні влади та службових повноважень, вчиненому за наступних обставин. Під час проведення 19 листопада 2012 року обшуку у домоволодінні ОСОБА_3 засуджений, будучи у стані алкогольного сп'яніння, принижуючи особисту гідність потерпілих, погрожував ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинити над ними фізичну розправу, у тому числі застосувати вогнепальну зброю, та з метою залякування демонстрував ОСОБА_5 кобуру з пістолетом, що потерпілі сприймали як реальну загрозу для свого життя і здоров'я.

В подальшому ОСОБА_2, за відсутності правових підстав для застосування фізичної сили або зброї, передбачених ст. 12 Закону України «Про міліцію», спрямував у бік ОСОБА_4 належний йому пристрій для відстрілу травматичних набоїв - пістолет «ПМР» (серія та заводський номер НОМЕР_1) і здійснив один постріл у напрямку потерпілого, не заподіявши йому тілесних ушкоджень.

Такими діями засуджений завдав істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам потерпілих.

Крім цього, ОСОБА_2 було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за наступних обставин.

19 листопада 2012 року, близько 11 години, ОСОБА_2 у своєму службовому кабінеті, розташованому у приміщенні Недригайлівського районного відділу УМВС України в Сумській області, що по вулиці Комінтерна, 17 у смт Недригайлів, повідомив ОСОБА_6 про те, що у його житлі буде проведено обшук. При цьому засуджений з метою одержання незаконної винагороди висловив ОСОБА_6 вимогу передати йому як хабара 1000 гривень за те, що він фактично не проводитиме обшуку, а обмежиться формальним складанням протоколу. ОСОБА_2 зазначив, що у разі невиконання його вимог у будинок ОСОБА_6 будуть підкинуті заборонені речі, чим створив умови, за яких ОСОБА_6 змушений був дати хабар, щоб запобігти шкідливим наслідкам для своїх прав і законних інтересів.

Сприймаючи такі погрози як реальні та побоюючись їх реалізації, ОСОБА_6 погодився на незаконну вимогу засудженого і в цьому ж місці передав йому кошти у сумі 1000 гривень.

Після одержання хабара ОСОБА_2 вирушив до домоволодіння ОСОБА_6, розташованого по АДРЕСА_3, однак фактично обшуку у житлі не проводив, а лише формально склав протокол, зазначивши у ньому, що заборонених речей або предметів, які мають значення для справи, не знайдено.

Винуватість ОСОБА_2 у вчинені таких злочинів суд визнав недоведеною і виправдав його у відповідній частині обвинувачення.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2014 року вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 27 січня 2014 року щодо ОСОБА_2, у частині призначеного покарання, змінено. Постановлено вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 2 роки. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження. При цьому зазначає, що суд, обґрунтувавши свої висновки показаннями потерпілого ОСОБА_3, належним чином не перевірив їх достовірність, враховуючи особисту неприязнь потерпілого до ОСОБА_2 як працівника міліції та наявність підстав для його обмови. Вказує, що суд не усунув протиріч між показаннями ОСОБА_3 про нанесення йому ОСОБА_2 удару, коли він сидів у кухні за столом, і даними протоколу огляду місця події, згідно з якими слідів крові на вказаному столі виявлено не було. Захисник звертає увагу на дані висновків медико-криміналістичних експертиз про те, що сліди крові на одязі ОСОБА_3 утворилися при знаходженні потерпілого у вертикальному або близькому до нього положенні, що, на думку адвоката, спростовує висновки суду щодо механізму заподіяння ОСОБА_3 тілесного ушкодження. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання ОСОБА_2 про випадкове травмування ним потерпілого під час припинення його фізичного опору законним вимогам працівника міліції. Стверджує, що вирок суду, всупереч вимогам ч. 3 ст. 373 КПК України, ґрунтується на припущеннях та у кримінальному провадженні не доведено спричинення діями ОСОБА_2 істотної шкоди. Апеляційний суд, на думку захисника, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, належним чином не перевірив аналогічних доводів, що були наведені в апеляційних скаргах сторони захисту на вирок, і помилку суду першої інстанції не виправив.

Засуджений ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому наводить доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі захисника. Крім цього, засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України, безпідставно відхилив клопотання його захисника про допит як додаткового свідка слідчого ОСОБА_11, який проводив огляд місця події, щодо наявності або відсутності слідів крові на місці злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника засудженого, який підтримав касаційні скарги, вважаючи за можливе скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження, з'ясувавши позицію прокурора, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого або виправданого.

Висновки суду у частині виправдання ОСОБА_2 у касаційних скаргах не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. 411 КПК України, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються засудженим і захисником.

Разом із тим, при перевірці судових рішень даних, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він ухвалений з дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення за ч.2 ст.365 КК України, висунутого ОСОБА_2 і визнаного судом доведеним на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи сторони захисту про відсутність у засудженого умислу на застосування щодо ОСОБА_3 насильства і заподіяння йому тілесних ушкоджень не ґрунтуються на матеріалах справи.

Перевіряючи аналогічні доводи у ході судового слідства, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого про те, що ОСОБА_3, перешкоджаючи проведенню законного обшуку, намагався зачинитися в іншій кімнаті будинку і тягнув на себе двері, а він намагався припинити такі дії і під час перетягування дверей випадково вдарив потерпілого. При цьому суд зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів у їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні доводи обвинуваченого і дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_2, перевищивши владу і надані законом повноваження, умисно заподіяв ОСОБА_3 тілесне ушкодження за наведених в обвинуваченні обставин.

Мотивуючи свої висновки, суд послався на показання потерпілого ОСОБА_3, у тому числі у ході слідчого експерименту, про те, що коли його син ОСОБА_4 та працівник міліції ОСОБА_7, який також брав участь в обшуку, пішли шукати понятих, він залишився у кухні наодинці з ОСОБА_2 Коли ОСОБА_3, сидячи за столом, зробив засудженому зауваження з приводу знаходження його у стані алкогольного сп'яніння, ОСОБА_2 раптово наніс потерпілому удар кулаком у перенісся (т. 2, а. с. 85-90).

Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, перед початком допиту потерпілий відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України попереджувався судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і приводилися до присяги. При цьому показання ОСОБА_3 були чіткими і послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для кримінального провадження, зокрема, причин і механізму заподіяння йому засудженим тілесного ушкодження, а тому жодних сумнівів у своїй достовірності не викликали.

Крім цього, свідчення потерпілого ОСОБА_3 узгоджувалися з показаннями потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5, свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які бачили на обличчі у ОСОБА_3 сліди тілесного ушкодження одразу після того, як він залишався сам-на-сам із засудженим, та дізналися від потерпілого, що його вдарив ОСОБА_2

Повідомлені потерпілим обставини об'єктивно підтверджені іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку, зокрема, даними досліджених у судовому засіданні висновків судово-медичних експертиз № 1867 від 14 грудня 2012 року і № 1976 від 14 грудня 2012 року про виявлення у ОСОБА_3 тілесних ушкоджень у виді крововиливів в області повіки лівого ока та перенісся, а також поперечних переломів латерального краю лівої носової кістки без зміщення уламків, які потягли за собою короткочасний розлад здоров'я і могли утворитися внаслідок впливу тупих предметів з обмеженою поверхнею, у тому числі від удару кулаком за обставин, продемонстрованих потерпілим ОСОБА_3 у ході відтворення обстановки і обставин події, утворення таких ушкоджень за інших обставин малоймовірне (т. 2, а. с. 108-109, 117).

Невиявлення у ході огляду місця події слідів крові на поверхні столу, за яким сидів потерпілий, не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину. Залишення таких слідів за обставин, повідомлених потерпілим ОСОБА_3, було ймовірним, а не обов'язковим та закономірним, і їх відсутність не ставить під сумнів показання потерпілого. Крім цього, відповідно до протоколу огляду місця події від 19 листопада 2012 року такий огляд було розпочато лише о 18 годині 20 хвилин, тобто більш як через чотири години після події, що могло вплинути на збереження слідів злочину (т. 2, а. с. 8-12).

Не спростовують встановленого судом механізму травмування ОСОБА_3 і висновки медико-криміналістичних експертиз № 567 від 20 грудня 2012 року та № 574 від 28 грудня 2012 року про виявлення на куртці і брюках ОСОБА_3 слідів крові, які могли утворитися при знаходженні його у момент травми у вертикальному або близькому до нього положенні (т. 2, а. с. 153-155, 159-161).

Відповідно до висновку цієї медико-криміналістичної експертизи на передньо-лівій половині брюк ОСОБА_3 у верхній частині було виявлено краплю речовини бурого кольору, схожої на кров, яка утворилася при потраплянні на похилу поверхню при вільному падінні з висоти (т. 2, а. с. 153-154). Як правильно зазначив суд, такі дані не суперечили показанням потерпілого про те, що він у момент удару сидів, тобто його тіло знаходилося у вертикальному положенні, тоді як верхня частина ніг у людини, що сидить на стільці, може знаходитися не лише горизонтально до площини підлоги, а і під певним кутом.

Крім цього, у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_3 зазначав, що після заподіяння тілесного ушкодження він ходив у ванну кімнату умиватися, а потім - в іншу кімнату, щоб лягти. Такі свідчення узгоджувалися з показаннями потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_10 про наявність у ванній слідів крові.

Наведені дані свідчили про те, що безпосередньо після отримання травми, під час сильної кровотечі з носа, потерпілий неодноразово переміщувався по будинку у вертикальному положенні, внаслідок чого могли утворитися зазначені у висновках експертиз сліди.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів у своїй сукупності і взаємозв'язку суд дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_3 не чинив опору законним вимогам працівників міліції та не вдавався до жодних насильницьких дій, а тому правові підстави для застосування фізичної сили, передбачені ст. 12 Закону України «Про міліцію», були відсутні. За таких обставин ОСОБА_2, застосувавши щодо потерпілого насильство і заподіявши йому тілесне ушкодження, явно вийшов за межі наданих законом прав і повноважень.

Твердження засудженого і його захисника про недоведеність заподіяння такими діями істотної шкоди правам і законним інтересам потерпілого не ґрунтуються на вимогах кримінального закону.

Істотною шкодою, якщо вона має нематеріального характеру, може визнаватися порушення передбачених Конституцією та законами України прав і свобод людини, утвердження і забезпечення яких, згідно зі ст. 3 Конституції України, є головним обов'язком держави.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_2, будучи працівником міліції, одним із основних завдань якої згідно зі ст. 2 Закону України «Про міліцію» є забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних, інтересів, грубо порушив такі права ОСОБА_3, зокрема, передбачене статтею 28 Конституції України право на повагу до його гідності.

За таких обставин суд дійшов правильних висновків про те, що засуджений своїми діями завдав істотної шкоди правам і законним інтересам потерпілого.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами, в тому числі, обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисника на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Посилання засудженого у касаційній скарзі як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на безпідставне відхилення апеляційним судом клопотання його захисника про допит додаткового свідка не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Під час апеляційного розгляду судом не було встановлено даних, які б свідчили про те, що встановлені судом першої інстанції обставини були досліджені не повністю або з порушеннями.

Як вбачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу у суді апеляційної інстанції, клопотання захисника засудженого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_1 про допит як додаткового свідка ОСОБА_11 було вирішено судом відповідно до вимог ст. ст. 350, 405 КПК України. У задоволенні клопотання суд обґрунтовано відмовив, оскільки захисник не довів, що показання цього свідка можуть бути належними і допустимими доказами на підтвердження обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційних скарг засудженого і захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_2 у перевищенні влади і службових повноважень із застосуванням насильства, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам потерпілого, та правильною кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 365 КК України.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_2 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і в касаційних скаргах не оспорюється.

Призначене засудженому покарання, з урахуванням змін, внесених ухвалою суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційні скарги мають бути залишені без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 27 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2014 року щодо ОСОБА_2 - залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14