Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000138 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, з неповною середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 14 вересня 2012 року у світлу пору доби, приблизно о 16 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем "ЗАЗ-Daewoo - Т13110", реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог підпункту "г" пункту 12.6, підпункту "б" пункту 12.9, а також підпункту "б" пункту 2.3 та вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, на 29 кілометрі плюс 690 метрів автодороги "Немовичі - Березне - Великі Межиричі", рухаючись зі сторони села Городище у напрямку с. Орлівка Березнівського району Рівненської області зі швидкістю 112-117 км/год., тобто з перевищенням допустимої для даної ділянки дороги швидкості руху, яка становила 90 км/год., діючи необережно, неправильно оцінив дорожню ситуацію, що склалася, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу з моменту виникнення небезпеки для руху, яка полягала в наявності на дорозі двох велосипедистів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що рухалися в попутному напрямку паралельно між собою на протилежних смугах руху на відстані недостатній для безпечного проїзду між ними, продовжуючи рух, здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , який рухався зустрічною смугою зліва та змінив напрямок руху вправо.

Як наслідок, ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень у виді закритої травми грудей і живота з переломами грудної кістки, повними поперечними двобічними по кількох анатомічних лініях переломами ребер з пошкодженням пристіночної плеври, розриву тканини печінки, внутрішньочеревної кровотечі, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент спричинення, помер на місці пригоди.

Вироком Березнівського районного суду Рівненської області від 03 березня 2015 року обвинувачений ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі та звільнено останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком на три роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в якості відшкодування шкоди на утримання дочки ОСОБА_12 в розмірі 787 грн. 18 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди від злочину, в решті позовних вимог відмовлено.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Прокурором в кримінальному провадженні ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу на даний вирок суду. В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Апеляційну скаргу обґрунтовує безпідставним застосуванням до обвинуваченого ст.75 КК України, неврахуванням судом при призначенні ОСОБА_5 даного покарання особи винного, характеру і ступеня небезпечності вчиненого злочину. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не застосував до ОСОБА_5 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахувавши що останній вчинив тяжкий злочин. Вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність в частині визначення назви органу, на який у відповідності до ст.76 КК України покладено контроль за поведінкою ОСОБА_5 в період іспитового строку, та порушення судом вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, якою передбачено вирішення питання про розподіл процесуальних витрат, зокрема, витрат на залучення експерта, що не знайшло свого відображення у вироку. Просить скасувати вирок суду першої інстанції, постановивши новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання - чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком три роки та стягнути на користь держави витрати, понесені на залучення експертів, в сумі 3168 грн., в решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не погоджуючись з вироком суду щодо визнання його винним в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило смерть особи, який вважає незаконним і необґрунтованим, просить за відсутності події злочину вирок скасувати із закриттям кримінального провадження.

Потерпіла ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, покликається на порушення судом норм матеріального права при ухваленні обвинувального вироку в частині задоволення її позовних вимог, та в частині не призначення додаткового покарання обвинуваченому. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що суд першої інстанції не правильно оцінив та відмовив їй у стягненні шкоди, як другому з подружжя, яка здійснює догляд за дитиною померлого до досягнення дитиною 14 років, а також вказує, що на її думку, стягнута моральна шкода, яка завдана не тільки їй, а й малолітній дитині, не відповідає характеру та обсягу страждань, яких вони зазнали, у звязку з чим просить змінити вирок в частині розв`язання цивільного позову, стягнути з ОСОБА_5 шкоду в сумі 39209 грн., як другому з подружжя чи іншому члену сім`ї незалежно від віку і працездатності, як особі, що не працює і здійснює догляд за дочкою померлого ОСОБА_9 ОСОБА_12 , при цьому 23525,40 грн. стягнути одним платежем негайно, а решту щомісячними платежами починаючи з 14 березня 2015 року в розмірі з 784 грн. 18 коп., до 26 листопада 2016 року, або визначити порядок стягнення шкоди на утримання дитини до досягнення нею повноліття, збільшити розмір стягнення моральної шкоди до 60000 грн., та повернути зайво сплачений судовий збір.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпіла ОСОБА_7 вказує, що вирок суду є законним та обґрунтованим в частині доведення вини обвинуваченого, і незважаючи, на те, що ОСОБА_5 вину свою не визнав, вина його доведена повністю. Вважає, що вирок суду слід змінити в частині розв`язання її цивільного позову, в решті вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Обвинувачений ОСОБА_13 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу вказує, що апеляційна скарга потерпілої є необґрунтованою та безпідставною, у зв`язку з чим просить її відхилити, і в задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 відмовити.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з підстав у ній викладених, просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг учасників судового розгляду, підтримавши свою апеляційну скаргу, просили вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження, доводи потерпілої ОСОБА_14 , яка вважає вирок суду незаконним в частині розв`язання цивільного позову, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у порушенні вимог п. г п.12.6, п. б п.12.9, п. б п.2.3 та п. 12.3 Правил дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_11 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер на місці пригоди за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованими.

Обвинувачений ОСОБА_5 в суді першої інстанції своєї вини в порушенні ПДР України при керуванні транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, не визнав.

Пояснив, що швидкість руху його автомобіля перед зіткненням з велосипедистом ОСОБА_11 , який рухався попутно, приблизно посередині зустрічної смуги, не перевищувала допустиму 80-90 км/год. Вирішивши проїхати між велосипедистами, яких помітив приблизно за 200 метрів, при цьому одразу подавши звуковий сигнал, відстань між якими, на його думку, була достатньою для проїзду між ОСОБА_11 та іншим велосипедистом ОСОБА_15 , який рухався по краю його смуги руху справа, лівою стороною свого автомобіля зачепив ОСОБА_11 , оскільки, коли відстань до велосипедистів залишалася 20-25 метрів, ОСОБА_11 повернув вправо. Вважає, що потерпілий ОСОБА_11 в даній дорожній ситуації порушив ПДР України, що й стало причиною ДТП.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_13 своєї вини в порушенні ПДР України, його вина підтверджена зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, під час судового слідства був допитаний в якості свідка слідчий ОСОБА_16 , який проводив огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, а потім слідчий експеримент за участю ОСОБА_5 , вказав, що під час проведення слідчих дій, ОСОБА_5 добровільно і без примусу давав пояснення в присутності понятих, які також були допитані судом першої інстанції, і їхні пояснення узгоджуються з показаннями слідчого, зокрема, щодо проведення вимірювань відстаней на підставі тих пояснень, які давав на місці пригоди ОСОБА_5 , про що останній не заперечив як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді.
Крім того, в суді першої інстанції поняті ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , допитані в якості свідків, вказували, що зауважень до протоколу слідчого експерименту з боку обвинуваченого не надходило, у зв`язку з чим протокол був підписаний усіма учасниками слідчої дії.

Допитаний свідок ОСОБА_15 , очевидець даної події показав, що удар він почув, коли в безпосередній близькості до нього проїхав автомобіль зі швидкістю не менше 80 км/год. Сигналу водій автомобіля не подавав. Проте судом першої інстанції оцінка показань даного свідка не проводилась, оскільки, як зазначено у висновку експерта судової автотехнічної експертизи, вони суперечать встановленому експертним шляхом взаємному розташуванню автомобіля і велосипеда в первинний момент зіткнення та місцю зіткнення транспортних засобів.

Об`єктивно обставини ДТП підтверджені також відомостями протоколу огляду місця події зі схемою та таблицями ілюстрацій до нього від 14.09.2012 року ( т. 1 а.с. 5-14), протоколом слідчого експерименту від 14.05.2013 року ( т. 1 а.с. 81-86), висновком судової автотехнічної експертизи від 09.12.2013 року, з якого слідує, що швидкість руху автомобіля "ЗАЗ-Daewoo - Т13110" під керуванням ОСОБА_5 на момент ДТП становила 112…117 км/год, виходячи з довжини зафіксованих на місці пригоди слідів гальмування, що є порушенням вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Під перешкодою для руху в п. 1. 10 Правил дорожнього руху розуміють нерухомі об`єкти, велосипедист до такого об"єкта не відноситься.

Як вбачається з висновку судової автотехнічної експертизи № 8377 від 09.12.2013 року (т. 1 а.с. 93), в основу висновку покладено вихідні дані, отримані в ході проведення слідчого експерименту. Тому, даний висновок експерта є обґрунтованим і суд правомірно взяв його за основу при винесенні обвинувального вироку.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про винуватість потерпілого - велосипедиста в порушенні правил безпеки руху, ґрунтуються на висновках судової автотехнічної експертизи № 8377 від 09.12.2013 року в яких зазначено, що дії велосипедиста ОСОБА_11 не відповідали вимогам п. 11.14, 10.1 Правил дорожнього руху.

У цьому ж висновку, також зазначено, що за прийнятих обставин, в момент виявлення велосипедистів на проїзній частині, відстань між якими була недостатньою для виконання безпечного маневру випередження, водію ОСОБА_5 виникла небезпека для руху, на яку він повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та в момент виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедистом як при фактичній, так і при допустимій швидкості руху.
Вказаний висновок підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_19 , який, також, пояснив розбіжності у вихідних даних при проведенні експертизи, на які вказувала сторона захисту, та показав, що небезпека для руху водію ОСОБА_5 виникла в момент виявлення велосипедистів на проїзній частині на відстані 200 метрів, враховуючи неможливість забезпечити боковий інтервал при проїзді повз велосипедистів.

З висновку судової автотехнічної експертизи також відомо, що в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП з технічної точки зору знаходиться порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що небезпека для руху йому виникла лише при виконані ОСОБА_11 повороту із зустрічної смуги руху на смугу руху автомобіля під керуванням обвинуваченого ОСОБА_5 .

Таке твердження обвинуваченого ОСОБА_5 спростовується план-схемою та таблицями ілюстрацій, приєднаними до протоколу огляду місця події, висновком судової автотехнічної експертизи, згідно якої, як було встановлено в судовому засіданні, - мінімальний безпечний боковий інтервал в даному випадку мав становити для цього 4.1 м, а фактично складав 3.8 м.

Вирішуючи питання про наявність прямого причинного зв`язку між діяннями, пов`язаними з порушеннями правил безпеки руху, суд першої інстанції дослідив порушення обох учасників руху і закономірно прийшов до висновку, що смерть велосипедиста пов`язана саме з порушеннями правил безпеки руху, допущеними водієм ОСОБА_5 .
Множинність, масивність тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_9 , їх локалізація на різних анатомічних ділянках тіла, наявність ознак різкого струсу тіла в сукупності дають підстави вважати, що в даному випадку мала місце транспортна травма, що цілком можливо при обставинах, викладених в постанові, зокрема при наїзді легкового автомобіля на велосипедиста, що знаходився в русі, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи (т. 1 а.с. 42-46).

Пошкодження транспортного засобу, які відмічені у висновку експертизи транспортного засобу (т. 1 а.с.51-54), висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 336 від 22.10.2012 року (т. 1 а.с. 59-64) щодо механізму контактування автомобіля в ході дорожньо-транспортної пригоди, не суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам ДТП.

Докази на які послався суд в обґрунтування вини обвинуваченого узгоджуються між собою, а тому повністю спростовують його доводи про те, що в справі відсутні докази його вини.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в основу обвинувального вироку було покладено лише ті докази, які були предметом дослідження в ході судового розгляду справи.

Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, в тому числі пояснення обвинуваченого щодо відсутності в його діях порушень ПДР, показання свідків, висновки експертиз, суд дав їм належну оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого, а тому правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В обґрунтування винності обвинуваченого суд зіслався на докази з дотриманням вимог їх достатності та допустимості.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 про суперечливість висновків суду, неповноту та однобічність судового розгляду, неналежну оцінку судом доказів і необґрунтоване у зв`язку з цим засудження обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, є неаргументованими.

У відповідності до ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання в частині звільнення його від відбування основного покарання, на підставі ст.75 КК України є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції, при призначенні основного покарання ОСОБА_5 враховано характер та ступінь тяжкості суспільної небезпеки скоєного з необережності ним злочину, що відносить до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, в тому числі і добровільне відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 10 807 грн., а також те, що злочин вчинено особою, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено наявність сукупності обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому висновок суду про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком є обґрунтованим.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами до 3 років або без такого. Однак, при призначенні покарання, районним судом ОСОБА_5 призначено лише основне покарання, а додаткове покарання не призначалося та мотивувальна частина вироку не містить мотивацію такого рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, яке застосовується у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не призначення обвинуваченому додаткового покарання суперечить визначеній у ч.2 ст. 65 КК України меті покарання, а саме покарання без застосування додаткового покарання - не є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів та не відповідає тяжкості вчиненого, з урахуванням наслідків вчиненого кримінального правопорушення у виді смерті людини, внаслідок м`якості і є явно несправедливим та погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду та призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Поряд з цим, правильно встановивши фактичні обставини кримінального правопорушення, суд першої інстанції також допустився порушень вимог ст. 124 та ст. 374 КПК України стосовно розподілу процесуальних витрат, зокрема, витрат на залучення експерта, зазначених в обвинувальному акті, відповідно до положень п. 8 ч. 2 ст. 291 КПК України, які в разі ухвалення обвинувального вироку, повинні бути стягнуті судом з обвинуваченого на користь держави.

Як вбачається з обвинувального акту у даному кримінальному провадженні ( т. 2 а. с. 1-3), він містить відомості про залучення експертів при проведенні експертиз під час досудового розслідування, розмір витрат яких складає 3168 грн.

За змістом ст. 374 КПК України в разі ухвалення обвинувального вироку, що має місце у даному кримінальному провадженні, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскаржуваний вирок не містить рішення щодо стягнення витрат на залучення експерта в сумі 3168 грн., а тому вирок в цій частині, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підлягає зміні.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність в частині визначення назви органу, на який у відповідності до ст.76 КК України покладено контроль за поведінкою ОСОБА_5 , а тому також змінює вирок суду в цій частині.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1200 ЦК України, згідно якої право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті; виходячи з вимог п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, згідно з якої, одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого до досягнення ними 14 років, вирішив суд в цій частині і позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 , матеріальна шкода якій була відшкодована обвинуваченим в добровільному порядку.

Суд першої інстанції, врахувавши усі надані докази та доводи потерпілої ОСОБА_7 щодо задоволення її цивільного позову, при цьому суду нею не надано жодного належного доказу про те, що вона в передбаченому законом порядку знаходиться по догляду за дитиною (дочкою ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), прийшов до вірного висновку про те, що потерпіла ОСОБА_7 не має права на відшкодування шкоди в порядку п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України.

В той же час, суд обґрунтовано мотивував вимогу потерпілої в тій частині щодо відшкодування шкоди самій дитині до досягнення нею 18-річного віку в розмірі, що визначений самою позивачкою в заяві від 17 грудня 2014 року, а саме 787 грн. 18 коп. щомісячно, і збільшенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами потерпілої ОСОБА_7 щодо недотримання належним чином судом вимог закону при вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, яка завдана не тільки їй, як дружині загиблого, але і дочці, яка через втрату батька страждає і до цього часу.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди.

За розясненнями вищезазначеної постанови ПВСУ, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Розглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, суд має право внести у вирок зміни щодо відшкодування шкоди, в тому числі збільшити його розмір, якщо для цього не потрібно збирати і додатково перевіряти докази, і якщо обставини справи в частині заподіяння шкоди правильно встановлено судом першої інстанції.

При розгляді даного кримінального провадження суд повно, об`єктивно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази у справі.

В свою чергу слід визнати, що суд у вироку щодо цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, також належним чином мотивував свої висновки, правильно послався на норми матеріального і процесуального права, однак розмір стягнутої моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої, на думку колегії суддів, є не належним і не справедливим.

Суд не в повній мірі врахував свідчення потерпілої та її доводи про моральні страждання, пов`язані із втратою чоловіка та батька її дитини. Зокрема, не врахував, що потерпіла ОСОБА_7 , як дружина, і дочка загиблого ОСОБА_9 , зазнали непоправних душевних і психічних страждань внаслідок смерті дорогої і близької їм людини, відновлення яких є неможливим, оскільки, в даному випадку не має ( і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та гіркоти втрати чоловіка, та батька.

За таких обставин, колегія суддів, збільшує розмір відшкодування моральної шкоди з 20000 грн. до 60000 грн., і вважає, що ця сума відповідає тим душевним стражданням, що понесла ОСОБА_7 , а сам вирок підлягає - зміні, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, згідно якої суд апеляційної інстанції вправі змінити вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

З А С У Д И Л А:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Березнівського суду Рівненської області від 03 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок та призначити ОСОБА_5 покарання:

за ч.2 ст.286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього, згідно ст. 76 КК України, обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 60000 грн.; на користь держави витрати, понесені на залучення експертів в сумі 3168 грн.

В решті вирок Березнівського районного суду Рівненської області від 03 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

__________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3