У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і Ковтюк Є.І.,

за участю прокурора

Морозової С.Ю.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 30 вересня 2008 року кримінальну
справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на
вирок Малинського районного суду Житомирської області від 1 серпня 2007 року
та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного
суду Житомирської області від 27 листопада 2007 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,

не судимого,

засуджено за:

- ч.
3 ст.296 КК України на 3 роки
позбавлення волі;

- ч.1 ст.122 КК
України на 2 роки обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів йому остаточно
визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2007 року вирок щодо ОСОБА_1
змінено: виключено з мотивувальної частини вказівку про хуліганський мотив
нанесення ОСОБА_1 ударів ОСОБА_3У решті вирок залишено без зміни.

З урахуванням змін, внесених апеляційним судом до
вироку, ОСОБА_1 і ОСОБА_4, судові рішення щодо якого не оскаржені,
засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

20.06.2004 року близько 4 год. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 разом з двома друзями, будучи в стані алкогольного сп'яніння, підійшли до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які
розмістились на лавці міського пляжу, розташованого поблизу вул. Г.Бондарик в
м. Малин Житомирської області, та почали просити у останніх гроші на таксі, щоб дістатися додому.

Після того, як було зібрано декілька гривень, а ОСОБА_12 повідомив, що грошей,
яких не вистачало на таксі, більше немає, ОСОБА_1 відійшов з останнім в бік
водосховища для розмови, де під час сварки на ґрунті виниклих неприязних стосунків завдав ОСОБА_3два
удари кулаком в обличчя. У цей же час
ОСОБА_4, діючи із хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок
та виражаючи явну неповагу до
суспільства, підійшов до
ОСОБА_12, який нагнувся від ударів ОСОБА_1, та безпричинно завдав йому удар
кулаком в обличчя, однак ОСОБА_3вдалося втекти.

Тоді ОСОБА_1 і ОСОБА_4 повернулися до решти хлопців, де
ОСОБА_1, діючи з хуліганських спонукань, безпричинно вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_5. З метою припинення цих
хуліганських дій ОСОБА_11 ухопив ОСОБА_1 за руку і не дав йому можливості
нанести новий удар, на що ОСОБА_1
декілька разів ударив ОСОБА_11 кулаками по обличчю та тулубу, а коли потерпілий
впав на землю та втратив свідомість, - ще й ногами по тілу, спричинивши потерпілому середньої
тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційних скаргах, доводи яких аналогічні, засуджений ОСОБА_1 і його захисник ОСОБА_2посилаються на невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання тяжкості вчинених ним злочинів та даним
про особу засудженого внаслідок суворості. Стверджують, що суд безпідставно не врахував як пом'якшуючі покарання обставини те, що засуджений щиро розкаявся,
працював, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, мав
молодий вік, раніше до кримінальної відповідальності не притягався; тривалий
час перебуваючи на підписці про невиїзд, ніяких протиправних дій не вчиняв, мав
намір одружитися. Також, на думку касаторів, суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не був ініціатором
конфлікту, відшкодував заподіяну його діями матеріальну шкоду та має ряд
захворювань, що у сукупності з іншими даними давало підстави для звільнення
його від відбування покарання з випробуванням. Просять судові рішення щодо
ОСОБА_1 змінити та призначити йому покарання, не пов'язане з позбавленням волі
або пом'якшити покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення
вироку щодо ОСОБА_1 без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи, викладені у касаційних скаргах, колегія суддів вважає, що касаційні
скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч.3 ст.296,
ч.1 ст.122 КК України у касаційній скарзі не заперечуються.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які тягнуть скасування судових рішень, по
справі не встановлено.

Покарання ОСОБА_1 за кожний із вчинених злочинів і за сукупністю злочинів на
підставі ст. 70 КК України призначено відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням
тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії середньої тяжкості, даних
про особу засудженого, обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину в стані
алкогольного сп'яніння.

Разом з тим, як судом першої, так і
апеляційної інстанцій не було ураховано обставин, які давали судам підстави
дійти висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_1 без відбування призначеного покарання.

Зокрема, судами не було ураховано те, що ОСОБА_1, вчинивши злочини в
молодому віці, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, він не
був ініціатором злочину, свою вину у скоєному
визнав повністю, щиро розкаявся, в судовому засіданні приніс вибачення
потерпілим, які не наполягали на призначенні йому суворого покарання. За
тривалий час, що минув з дати вчинення злочинів до постановлення вироку,
ОСОБА_1 перебував на підписці про невиїзд, від органів досудового слідства і
суду не ухилявся, в цей період протиправних дій не вчиняв, продовжував працювати машиністом конвеєра ВРД ВАТ
"Пинязевицького кар'єру", за місцем роботи і проживання
характеризувався виключно позитивно, трудовий колектив порушував питання про
передачу йому ОСОБА_1 на поруки.

Як убачається з наданих суду
документів, ОСОБА_1 за добросовісну роботу неодноразово заохочувався преміями
та цінними подарунками, проживав у сім'ї,
страждав хронічним захворюванням суглобу та кістки лівої ноги; не зважаючи
на відсутність цивільного позову з боку потерпілого ОСОБА_11, після постановлення вироку надавав йому
матеріальну допомогу, переказуючи кошти поштою, що свідчить про те, що ОСОБА_1 став на шлях
виправлення.

Наведені вище обставини у сукупності істотно знижували ступінь тяжкості
вчиненого злочину та давали підстави дійти висновку про можливість застосування ст. 75 КК України і виправлення
засудженого без відбування призначеного
йому покарання.

Таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і
попередження нових злочинів.

Ураховуючи, що після набрання вироком законної сили ОСОБА_1 було взято під
варту і він відбуває покарання у
виправній колонії № 31 м. Ізяслава, його належить звільнити з місць позбавлення
волі.

Керуючись ст. ст. 394, 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 і
захисника ОСОБА_2 задовольнити.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від
1 серпня 2007 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Житомирської області від 27 листопада 2007 року щодо ОСОБА_1 змінити:
на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного за сукупністю злочинів,
передбачених ч. 3 ст.296,
ч.1 ст.122 КК України, покарання у виді
позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням
з іспитовим строком на 3 роки та з покладенням
на нього передбачених ст.76 КК України
обов'язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів
кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання,
роботи та періодично з'являтися для реєстрації в органи кримінально - виконавчої системи.

З місць позбавлення волі ОСОБА_1 звільнити.

У решті судові рішення щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді:

Міщенко С.М.
Кліменко М.Р.
Ковтюк Є.І.