Справа№ 635/7606/24
Провадження № 1-кп/635/533/2026
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в с. Покотилівка Харківського району Харківської області кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000134 від 27.02.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні 19 лютого 2026 року прокурор звернувся до суду із клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Суд розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , заслухав думку учасників провадження та оцінив наведені доводи.

Прокурор просив продовжити тримання під вартою строком на 60 діб, посилаючись на те, що обвинувачений притягається до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 115 КК України, а ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися. Зокрема прокурор зазначив: 1) ризик переховування, оскільки обвинувачений проходить військову службу, місце дислокації підрозділу може змінюватися, що утворює складнощі контролю його явки до суду та створює умови для ухилення; 2) ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків, які обвинуваченому відомі, а перебування на волі дає йому можливість контактувати з ними та впливати на їх показання; 3) ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на доступ обвинуваченого як військовослужбовця до вогнепальної зброї та боєприпасів, а також можливість вчинення військових злочинів, пов`язаних з ухиленням від служби, що ускладнює забезпечення його процесуальної поведінки.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_7 клопотання прокурора підтримали, просили продовжити строк тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 однозначної позиції щодо клопотання не висловив та просив суд врахувати доводи захисників.

Захисник ОСОБА_5 проти продовження тримання під вартою не заперечував, зазначивши, що обвинувачений фактично не має безпечного місця проживання; разом з тим захисник повідомив, що командування військової частини розглядає можливість взяти обвинуваченого під особисту поруку.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти продовження тримання під вартою. Адвокат послався на твердження про психічне захворювання обвинуваченого та висловив позицію, що найкращим лікуванням є важка фізична праця, зокрема риття оборонних споруд у військовій частині. Захисник просив негайно звільнити обвинуваченого та направити його до військової частини, додатково наголосивши на актуальності участі обвинуваченого у оборонних заходах на лінії бойових дій.

Вирішуючи клопотання, суд виходить з вимог ст. 331, 177, 178, 183, 194 КПК України. Під час продовження запобіжного заходу суд перевіряє, чи зберігається обґрунтованість підозри (на стадії судового розгляду в аспекті наявності обвинувачення, яке не є очевидно необґрунтованим), чи існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та чи є достатніми більш м`які запобіжні заходи для запобігання таким ризикам. Суд не вирішує питання винуватості та не підміняє оцінкою запобіжного заходу майбутній вирок, але зобов`язаний надати конкретні мотиви щодо актуальності ризиків і необхідності саме тримання під вартою.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення, суд враховує тяжкість інкримінованого діяння (особливо тяжкий злочин проти життя людини), можливу суворість покарання, а також індивідуальні обставини, які прокурор навів на підтвердження ризиків. Суд приймає до уваги, що обвинувачений є військовослужбовцем, а характер служби і можливі переміщення підрозділу справді ускладнюють забезпечення стабільної процесуальної поведінки та підвищують ризик ухилення від суду у разі перебування поза установою попереднього ув`язнення. Суд також враховує, що прокурор обґрунтував ризик незаконного впливу тим, що свідки і потерпіла обвинуваченому відомі, а у разі звільнення він матиме практичні можливості для контактів, узгодження позицій або тиску, що здатне перешкоджати встановленню обставин у провадженні. Окремо суд бере до уваги наведене прокурором обґрунтування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, пов`язане з доступом військовослужбовця до зброї та боєприпасів, а також з ризиками процесуального ухилення шляхом вчинення дій, які унеможливлять його явку до суду.

Доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність у обвинуваченого безпечного місця проживання суд оцінює як такі, що не спростовують ризиків, а навпаки підтверджують: за відсутності стабільних і контрольованих умов проживання застосування більш м`яких заходів (зокрема домашнього арешту) втрачає ефективність, оскільки суд і органи контролю не отримують надійного забезпечення виконання обов`язків та перевірки їх дотримання. Посилання захисника на можливість особистої поруки командування військової частини суд оцінює критично як передчасне: на момент розгляду клопотання захисник повідомив лише про розгляд можливості, без подання належно оформленого клопотання поручителя, без даних про конкретну службову особу, її повноваження, згоду на покладення обов`язків поручителя та реальні механізми контролю. За таких умов суд не має підстав вважати поруку реальною, достатньою та здатною нейтралізувати встановлені ризики.

Доводи захисника ОСОБА_6 про психічне захворювання обвинуваченого суд оцінює з урахуванням того, що сама по собі заява сторони захисту не замінює медичних документів і не є доказом стану здоров`я. Навіть за наявності проблем зі здоров`ям це не означає автоматичної необхідності звільнення: суд оцінює, чи унеможливлює стан здоров`я перебування під вартою та чи можна забезпечити медичну допомогу в установленому порядку. У наведених доводах захисник фактично пропонує замінити правову оцінку ризиків міркуваннями про доцільність фізичної праці або участі у виконанні завдань оборони. Такі міркування виходять за межі критеріїв ст. 177 і 194 КПК України та не спростовують ризиків переховування, незаконного впливу і повторного правопорушення. Суд також враховує, що пропозиція направити обвинуваченого до військової частини за своєю природою не створює надійного процесуального контролю, а за обставин, на які послався прокурор (служба, можливі переміщення, доступ до зброї), може збільшити складність забезпечення явки до суду та контролю за не контактуванням із учасниками провадження.

Захисник ОСОБА_6 , окрім доводів щодо доцільності звільнення обвинуваченого для проходження військової служби, звертав увагу суду на, на його думку, необґрунтованість обвинувачення. Суд вважає за необхідне окремо зупинитися на цьому аргументі.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд не здійснює оцінку доказів у значенні встановлення винуватості чи невинуватості особи. Така оцінка є предметом вироку. Водночас суд зобов`язаний перевірити:

чи є обвинувачення очевидно безпідставним або формальним;

чи існує процесуальна основа для подальшого розгляду справи;

чи зберігаються ризики, передбачені ст. 177 КПК України;

чи можуть ці ризики бути нейтралізовані менш суворими запобіжними заходами.

Таким чином, на стадії продовження запобіжного заходу суд перевіряє не доведеність вини, а наявність достатніх даних, що обвинувачення не є свавільним і має процесуальне підґрунтя. У даному провадженні обвинувальний акт прийнятий судом до розгляду, справа перебуває на стадії судового розгляду, дослідження доказів триває. На цей момент суд не встановив обставин, які свідчили б про очевидну безпідставність або формальність обвинувачення. Отже, доводи захисника про його необґрунтованість у контексті вирішення питання про запобіжний захід не спростовують процесуальної необхідності оцінки ризиків.

Суд виходить із того, що визначальним при продовженні строку тримання під вартою є наявність хоча б одного реального, а не абстрактного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, та неможливість його усунення шляхом застосування більш м`яких заходів.

Оцінюючи ризик переховування, суд враховує: тяжкість інкримінованого злочину (умисне позбавлення життя людини), можливість призначення тривалого строку позбавлення волі у разі обвинувального вироку, відсутність стабільного цивільного місця проживання, проходження військової служби з потенційною зміною місця дислокації, що об`єктивно ускладнює контроль за явкою обвинуваченого до суду. Сукупність цих обставин свідчить про реальність ризику ухилення від правосуддя.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, суд враховує, що потерпіла бере участь у провадженні, частина доказів досліджена, однак процес судового розгляду триває, і збереження процесуальної незалежності свідчень учасників має істотне значення. З огляду на характер обвинувачення та особисті контакти обвинуваченого з особами, які брали участь у подіях, перебування його на волі об`єктивно створює можливість неформального впливу.

Суд також оцінює доводи сторони захисту щодо можливості заміни запобіжного заходу на домашній арешт або особисту поруку. На даний час відсутні належні та достатні гарантії, що такі заходи забезпечать нейтралізацію встановлених ризиків. Повідомлення про можливість особистої поруки командування військової частини має попередній характер та не підтверджене процесуально оформленими матеріалами. Домашній арешт за відсутності стабільного місця проживання та ефективного механізму контролю не забезпечить належного виконання процесуальних обов`язків.

Доводи захисника ОСОБА_6 про необхідність звільнення обвинуваченого для виконання військових завдань або для «лікування фізичною працею» не мають правового значення у контексті критеріїв ст. 177 КПК України. Суд оцінює виключно ризики, пов`язані з належним здійсненням кримінального провадження, а не доцільність використання особи в інших сферах.

Суд вважає визначальним для висновку про продовження строку тримання під вартою таке:

тяжкість обвинувачення та потенційна суворість покарання;

об`єктивна наявність ризику переховування від суду;

неможливість ефективного контролю за поведінкою обвинуваченого у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу;

відсутність належних процесуальних гарантій, які б забезпечили нейтралізацію ризиків.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зберігаються, є реальними та не можуть бути усунуті шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу. Саме ці обставини, а не оцінка винуватості обвинуваченого, є визначальними для продовження строку тримання під вартою.

Суд окремо оцінює питання альтернативних запобіжних заходів і доходить висновку, що на даній стадії більш м`які заходи не забезпечать досягнення мети запобіжного заходу. Домашній арешт або особисте зобов`язання потребують стабільного, контрольованого місця перебування та ефективних механізмів контролю, яких сторони захисту переконливо не показали. Особиста порука в заявленому захисником форматі має гіпотетичний характер і поки що не підтверджена процесуально належними матеріалами. З огляду на тяжкість інкримінованого злочину та сукупність наведених прокурором фактичних підстав щодо ризиків, суд вважає, що саме тримання під вартою залишається необхідним і пропорційним заходом для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання встановленим ризикам.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що прокурор навів достатні та переконливі доводи на підтвердження того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зберігаються, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить їх нейтралізацію. Тому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного продовження тримання під вартою є необхідним і пропорційним.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 197, 199, 331 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 23 квітня 2026 року.

У відповідності до п.2) ч. 4 статті 177 КПК України не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Строк дії ухвали встановити до 23 квітня 2026 року..

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захиснику, потерпілому, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченим - в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 02 березня 2026 року.

Суддя: ОСОБА_1