Номер провадження: 11-кп/813/1871/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальних провадженнях №0000847 від 18.08.2023 року, №0000347 від 20.07.2022 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувають кримінальні провадження №0000847 від 18.08.2023 року, №0000347 від 20.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2026 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 22.05.2026 року включно, із визначенням застави у розмірі 500 (п`ятисот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) грн., із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченомузапобіжного заходу та обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід.

Захисник вказує на не доведення прокурором продовження існування ризиків та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого, вважає, що сама по собі тяжкість злочину не може виправдовувати тривалість тримання під вартою.

Захисник звертає увагу на тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а саме з 04.05.2023 року, судом досліджено всі докази по кримінальному провадженню, останнього свідка сторони обвинувачення було допитано судом 21.06.2024 року. Стороною обвинувачення було заявлено у якості речового доказу належний ОСОБА_6 телефон, однак надати доступ суду до телефону, з метою перевірки наявності в ньому даних переписки, на які посилається сторона обвинувачення, не змогла, оскільки паролі для розблокування телефону виявилися невідповідними. Захисник звертає увагу, що починаючи з 22.08.2024 року, суд лише продовжує строк тримання під вартою обвинуваченому та не досліджує доказів, оскільки такі стороною обвинувачення суду не надаються. Таким чином, починаючи з 21.06.2024 року, тобто з дати допиту останнього свідка сторони обвинувачення, протягом одного року дев`яти місяців ОСОБА_6 утримується під вартою не для забезпечення кримінального провадження, а виключно з причини неспроможності сторони обвинувачення надати суду докази для дослідження. Окрім цього, захисник посилається на непомірність для обвинуваченого визначеного судом розміру застави.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, учасники провадження до апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду не подавали.

Захисник ОСОБА_5 подав клопотання про здійснення розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Відеоконференційний зв`язок з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , який був призначений за клопотанням захисника ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.04.2026 року, а також відеоконференційний зв`язок за допомогою системи «Електронний суд» із прокурором ОСОБА_7 налагодити не надалось можливим із технічних причин.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, із матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, суспільну небезпечність, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, а також вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження вчинення кримінальних правопорушень.

Так, місцевим судом враховано, що стороною обвинувачення ОСОБА_6 інкримінується вчинення в період воєнного стану, пов`язаного із повномасштабним вторгненням Російської Федерації, особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки і оборони, який карається позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Злочин, передбачений ч.2 ст.111 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому відповідно до ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Суд першої інстанції також врахував, що посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом допомоги представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України задає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією Російської Федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

Також місцевий суд врахував, що на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження не завершений, оскільки очікуються висновки судової експертизи телекомунікаційних систем та засобів, яку було призначено 02.07.2025 року.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризику можливого переховування обвинуваченого від суду, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст.176 КПК, під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.111 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Тому, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосований до останнього, з огляду на вищезазначені імперативні приписи кримінального процесуального закону, є тримання під вартою.

Разом із цим, врахувавши, що обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою майже три роки та вимоги ст.184 КПК, місцевий суд дійшов висновку про можливість визначення обвинуваченому застави, у розмірі який буде достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, з урахуванням вимог ст.182 КПК, а саме: 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, у сумі 1664000 грн, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, а також з огляду на імперативні вимоги ч.6 ст.176 КПК.

На думку апеляційного суду, обставини даної справи в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, обвинувачення у скоєнні в тому числі особливо тяжкого злочину, його суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також місцевим судом обґрунтовано визнано доведеним продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, з урахуванням того, що на розгляді місцевого суду перебувають кримінальні провадження №0000847 від 18.08.2023 року, №0000347 від 20.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому злочинів, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Зокрема матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду також не надано таких доказів.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Щодо доводів захисника про непомірність визначеного оскарженою ухвалою розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК передбачені випадки в яких суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК, має право не визначати розмір застави в кримінальному провадженні, зокрема під час дії воєнного стану щодо злочину, передбаченого ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України.

Згідно вказаної норми процесуального закону можливість не визначати у вказаних випадках, у тому числі і за ст.111 КК України, розміру застави є правом, а не обов`язком суду, та таке питання має вирішуватись з урахуванням конкретних обставин справи та особи обвинуваченого.

Місцевим судом враховано обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, тривалий час перебування його під вартою, та дійшов висновку про можливість визначення обвинуваченому застави у розмірі 500 (п`ятисот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) грн., із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Відповідно до ч.5 ст. 182 КПК, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 80 чи 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та визначення її розміру прослідковується у рішенні Суду по справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначив, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що гарантії, передбачені п.3 ст.5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу. Іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, при прийнятті рішення, колегія суддів враховує рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta) від 22 травня 2018 року, відповідно до якого розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу обвинуваченого; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційний суд зазначає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості інкримінованого ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину та тим ступенем довіри щодо його належної процесуальної поведінки в майбутньому.

З урахуванням наведеного та обставин даного кримінального провадження, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду щодо визначення обвинуваченому розміру застави, який перевищує визначений ч.5 ст.182 КПК розмір, але є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у обвинуваченого бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

На думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні виключність випадку полягає в тому, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вчинення державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності та державній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної держави Російської Федерації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, в умовах воєнного стану.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та суті інкримінованого обвинуваченому особливо тяжкого злочину, місцевий суд обґрунтовано визначив останньому заставу у розмірі 500 (п`ятисот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) грн., із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Такий розмір застави, на думку колегії суддів, не можна вважати непомірним для обвинуваченого, членів його сім`ї, близьких родичів та оточення, враховуючи особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, зокрема з огляду на те, що застава може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що регламентовано ч.2 ст.182 КПК.

При цьому, як зазначено захисником в апеляційній скарзі, вперше судом було визначено заставу (ухвала від 17.10.2025 року) у розмірі 800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 2422400 грн.

Таким чином слід констатувати, що оскаржуваною ухвалою суду від 28.01.2026 року, заставу суттєво зменшено, зокрема у зв`язку з неможливістю внесення раніше визначеного розміру застави.

Колегія суддів зауважує, що розмір застави визначається для забезпечення дієвості кримінального провадження, зокрема є необхідним для запобігання існуючим ризикам, тобто не має каральної функції, а виступає виключно інструментом процесуального впливу для досягнення цілей правосуддя в даній справі.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Окрім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до відкритої інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2026 року частково задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 11.07.2026 року включно, із визначенням застави у розмірі 500 (п`ятисот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у сумі 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) грн., із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Таким чином, фактично на момент перегляду апеляційним судом оскарженої ухвали суду від 24.03.2026 року, строк дії вказаної ухвали закінчився.

Разом із цим, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, колегія суддів вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Крім того, при прийнятті рішення, колегія суддів враховує доводи захисника стосовно того, що кримінальне провадження перебуває на розгляді місцевого суду протягом тривалого часу, під час якого обвинувачений перебуває під вартою, судом досліджено усі докази у кримінальному провадженні, але стороною обвинувачення заявлено в якості речового доказу належний ОСОБА_6 телефон, однак надати доступ суду до телефону сторона обвинувачення не змогла. Не зважаючи на вказані обставини, сторона обвинувачення не надає всіх доказів у кримінальному провадженні, а обмежується лише зверненням із клопотаннями про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, що призводить до невиправної тривалості розгляду кримінального провадження та тримання під вартою особи без вироку суду.

Вказані доводи сторони захисту можуть свідчити про неналежний рівень забезпечення підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні. Така процесуальна поведінка сторони обвинувачення не відповідає приписам ст.ст. 2, 7, 36 КПК та потребує відповідного реагування суду з метою забезпечення виконання вимог ст.28 КПК.

З урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 14.06.2021 року (справа №686/9636/18), апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 369, 418 КПК, вважає за необхідне довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури на необхідність перевірки наведених стороною захисту обставин розгляду справи в місцевому суді та вжиття дієвих заходів для забезпечення належного підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному проваджені.

Керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , в кримінальних провадженнях №0000847 від 18.08.2023 року, №0000347 від 20.07.2022 року залишити без змін.

Звернути увагу колегії судів першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури на необхідність вжиття заходів для забезпечення належного підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в кримінальних провадженнях №0000847 від 18.08.2023 року, №0000347 від 20.07.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , які перебувають на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси.

Копії ухвали надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та керівнику Одеської обласної прокуратури.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4