У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000482, за апеляційними скаргами прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня затримання 17.03.2024 р.

Ухвалено, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишити без змін тримання під вартою.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертизи у розмірі 107 970,05 грн.

Ухвалено, скасувати арешт, застосований ухвалами Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.03.2024 р.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року та винести рішення, яким визнати, що він діяв з метою необхідної оборони від суспільно небезпечного зазіхання.

Захисник ОСОБА_8 просить вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає, що зазначений вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його обставин, не об`єктивно оцінив відомості про особу обвинуваченого. При цьому, поза увагою суду залишились усі обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, а саме механізм і кількість нанесених ударів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Зазначає, що оцінюючи відомості про особу обвинуваченого, суд не врахував, що ОСОБА_7 характеризується посередньо, стійких соціальних зв?язків не має, будучи працездатною особою ніде не працював, заходів до працевлаштування не вживав, не має офіційних джерел існування. При цьому, ОСОБА_7 провину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, щиро не покаявся.

Також, суд хоча формально й зазначив, але належним чином не врахував

обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Водночас, із обставин злочину випливає, що він вчинений саме на ґрунті пияцтва, що відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», потребувало від суду вирішити питання про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, передбаченого законом.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що суд неправильно встановив обставини справи, тому дійшов неправильного висновку про його винність, необґрунтовано відхилив його твердження, що він діяв виключно у стані необхідної оборони, змушений був захищатися від агресивних дій потерпілого, який спровокував конфлікт та реально погрожував здоров?ю і життю обвинуваченого.

Вказує, що суд, у порушення вимог процесуального закону, основного закону Конституції України, невірно застосував норми закону про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, що підлягав застосуванню, тому невідповідність висновків суду фактичним обставинам події не дозволила суду винести законне та обґрунтоване рішення. В односторонньому порядку розглянув матеріали кримінальної справи, фактично підтримав версію органів досудового слідства про вчинення ним нібито умисного вбивства потерпілого.

Апелянт відзначає, що суд не встановив фактичного мотиву події, причини конфлікту, що виник, дійсну дату і час події, вказавши у вироку дату і час не вірно 17.03.2024 р. о 03.00 год., хоча він фактично прийшов до потерпілого 16.03.2024 р. о 22.30-22.50 год., а потерпілий напав на нього з ножем.

Описані у вироку суду обставини події не відповідають фактичним обставинам події правопорушення, з версією слідчого суд погодився, вказавши у вироку обставини події, які розвивалися, на думку суду, внаслідок конфлікту, що виник нібито на підставі особистих неприязних відносин, яких фактично не було.

Крім того, обвинувачений наголошує, що суд у вироку не обґрунтував причину залишення без уваги його доводи про два епізоди боротьби і нападу потерпілого на нього з ножем, заподіяння йому тілесних ушкоджень у життєво важливі органи шию та груди, і факт нанесення ножем ушкоджень, його фізичних дій при обороні та дій під час нанесення потерпілому ушкоджень сувенірним ножем.

Зазначає, що не згоден з висновок суду про те, що він вклав у руки померлого ОСОБА_10 ніж, яким убив потерпілого, вважає такий висновок вигадкою слідчого, оскільки відсутні об`єктивні докази.

ОСОБА_7 не заперечує, що тілесні ушкодження потерпілому він завдав під час свого захисту від суспільно небезпечного посягання, з метою припинити насильницькі дії зі сторони потерпілого.

Вважає, що він діяв виключно з метою необхідної оборони, на яку має законне право відповідно до ст. 36 КК України, ч. 3 ст. 27 Конституції України, будь-яких причин, мети та мотиву вбивства потерпілого не мав.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 зазначає, що формування обвинувачення визнано судом доведеним, проте, з таким висновком суду сторона захисту не погоджується, оскільки цей висновок помилковий і не відповідає дійсним обставинам події.

Захисник вважає, що ОСОБА_7 незаконно та необґрунтовано засуджений за вчинені ним дії, знаходячись в стані необхідної оборони від небезпечного посягання на нього потерпілим з ножем, на його здоров`я та життя, що підтверджується матеріалами кримінальної справи.

Вказує, що досудове слідство, ігноруючи явними доказами матеріалів справи, не правильно встановило дійсні обставини події, упереджено провело досудове розслідування, керуючись тільки однією метою звинуватить ОСОБА_7 в скоєнні тяжкого злочину умисного вбивства потерпілого, не беручи до уваги покази ОСОБА_7 про обставини, які передували виникненню агресивного конфлікту з потерпілим, обставини самого конфлікту, обставини двох епізодів (бійки) та фактичного нападу потерпілим з ножем на ОСОБА_7 .

При цьому ОСОБА_7 послідовно виклав обставини бійки, що заслуговують на увагу для правильної правової оцінки його дій, тому покази ОСОБА_7 у цій частині підлягають перевірці, аналізу і належній оцінці, що судом першої інстанції не зроблено.

Ані досудове слідство, ані суд не звернули уваги на наявність в матеріалах кримінальної справи доказів негативної характеристики потерпілого ОСОБА_10 , який мав судимості, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за систематичне домашнє насильство.

Заслуговують на увагу й покази потерпілого ОСОБА_11 , який в суді зазначив, що ОСОБА_10 знаходячись в алкогольному стані становиться агресивним. Як свідчить висновок судово-токсикологічного дослідження крові від трупа ОСОБА_10 , виявлено етиловий спирт в концентрації 2,26 ‰, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння у живих осіб.

Захисник, аналізуючи викладені в обвинувальному акті обставини, стверджує, що досудовим слідством та судом не встановлено фактична дата, час, мотив та дійсні обставини події, вказано лише, на думку суду, послідовність обставин, яка викликає сумнів.

У зв`язку з наведеним апелянт вважає, що вирок Заводського районного суду м. Миколаєва і від 08 серпня 2025 року підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

17.03.2024 р., приблизно о 03.00 год., ОСОБА_7 разом із ОСОБА_10 , знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , вживали спиртні напої, в подальшому між ними на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, виникла сварка, яка переросла у бійку (боротьбу).

В ході бійки ОСОБА_7 , перебуваючи навпроти ОСОБА_10 , у приміщенні кімнати вказаної квартири, спричинив останньому тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості, носять ознаки легких тілесних ушкоджень.

В подальшому, під час конфлікту у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . Побачивши у кімнаті квартирі ніж, взяв його у руку та, реалізуючи раніше виниклий умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 , знаходячись біля нього, завдав останньому не менш 15 ударів в область тулуба та кінцівок.

По ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді ран № 9 та № 10 з рановими каналами та ушкодженням м`язів, діафрагми, очеревини, сальнику по ходу каналів з ознаками кровотечі носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, а рани № № 1-5, 7-8, 11-15 носять ознаки легких тілесних ушкоджень. При цьому, рана № 6 з рановим каналом та ушкодженням зовнішньої яремної вени та інших анатомічних утворень по ходу каналу загальною довжиною 13,5 см. з послідуючим розвитком зовнішньої кровотечі носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю.

Отже, смерть ОСОБА_10 настала від отриманих тілесних ушкоджень, а саме сліпого колото-різаного поранення шиї, з ушкодженням лівої зовнішньої яремної вени, яке супроводжувалось зовнішньою кровотечею з послідуючою гострою крововтратою.

В подальшому ОСОБА_7 , розуміючи що скоїв кримінальне суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності, вклав до рук померлого ОСОБА_10 ніж, яким вбив потерпілого та викликав поліцію, де повідомив працівникам поліції про те, що ОСОБА_10 нібито напав першим.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено законом до категорії особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, обвинуваченого та захисника на підтримку поданих ними апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з цим, оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

Стосовно обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та доведеності його вини, апеляційний суд доходить наступного.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , безпосередньо при допиті під час судового розгляду, вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що ввечері, біля 18.00 год., попросив свого знайомого прийти поговорити. Знайомий прийшов без дитини, допоміг донести воду, далі зайшли до магазину купити пляшку горілки, дорогою купили ще пива, сіли на лавку та розпивали алкогольні напої, через деякий час до них підійшов ОСОБА_10 , та почав разом з ними вживати алкогольні напої, далі вони обмінялися мобільними телефонами та розійшлись. В подальшому, коли перебуваючи вдома, він вийшов на балкон курити, побачив, як в будинку навпроти, на балконі, стояв ОСОБА_10 , який йому зателефонував та запропонував прийти до його помешкання для розпиття алкогольних напоїв, на що він погодився. Прийшовши до помешкання ОСОБА_10 , він з потерпілим випили двічі по 50 грамів горілки, після чого, ОСОБА_10 змінився у погляді та наніс йому удар по обличчю. Коли він відштовхнув ОСОБА_10 , побачив, що у потерпілого в лівій руці знаходиться ніж та в цей час він схопив ОСОБА_10 за ліву руку, в якій знаходився ніж, внаслідок чого ОСОБА_10 почав на нього падати. Далі він вибив ножа з руки ОСОБА_10 і після падіння, ОСОБА_10 піднявся, взяв ножа та пішов до іншої кімнати.

Надалі він підвівся з підлоги, побачив на столі ніж і взяв його для захисту. Після цього до нього підійшов ОСОБА_10 та намагався нанести удар у ділянку шиї, у відповідь він зробив крок назад і закрився рукою, однак, це не допомогло, у зв`язку із чим, він завдав ОСОБА_10 ударів ножем та втратив свідомість, а прийшовши до тями, він побачив ОСОБА_10 , який не подавав ознак життя, та почав телефонувати до швидкої допомоги.

Однак, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, судом першої інстанції зроблено на підставі фактичних даних, які підтверджуються, зокрема:

протоколом обшуку від 17.03.2024 р. та таблиці зображень до нього, відповідно до якого, об`єктом обшуку була квартира АДРЕСА_3 , де під час обшуку вилучено, зокрема: ніж з дерев`яною рукояткою (паперовий конверт № 10), ніж з металевою ручкою та ланцюгом зі слідами РБК (паперовий конверт № 12), розкладний ніж (паперовий конверт № 17) та інші предмети.

протоколом проведення слідчого експерименту від 30.04.2024 р., відповідно до якого, ОСОБА_7 показав, як відбувались всі події 17.03.2024 р.

висновком експерта № 639 від 15.07.2024 р., відповідно до якого утворення тілесних ушкоджень, виявлених в трупі ОСОБА_10 , при механізмі, який вказаний в протоколі проведення слідчого експерименту від 30.04.2024 р., не виключається;

висновком експерта № 639 від 11.06.2024 р., відповідно до якого, смерть ОСОБА_10 настала в результаті сліпого колото-різаного поранення шиї з ушкодженням лівої зовнішньої яремної вени, яке супроводжувалось зовнішньою кровотечею з послідуючою гострою крововтратою.

висновком експерта № 73-МК від 03.05.2024 р., відповідно до якого, на препараті шкіри з лівої бічної поверхні шиї від трупа ОСОБА_10 виявлено одне колено-різане пошкодження, яке утворилось внаслідок однократної дії плаского колюче-ріжучого предмета, що має вістря, обух та лезо. Зазначене пошкодження могло утворитись від дії клинка ножа з дерев`яною рукояткою та не могло утворитись від дії клинка ножа з пакету № 12 (сувенірний ніж з ланцюгом);

висновком експерта № СЕ-19/115-24/5131-БД від 10.07.2024 р., відповідно до якого, у змиві з дерев`яної рукоятки ножа виявлено клітини з ядрами з домішкою крові людини та встановлено їх генетичні ознаки, які наведено в таблиці результатів дослідження. Генетичні ознаки клітин з ядрами з домішкою крові людини виявлених у змиві з дерев`яної рукоятки ножа є змішаними містять генетичні ознаки двох осіб, а саме генетичні ознаки зразка букального епітелію підозрюваного ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зразка крові померлого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Відтак наведені докази, в сукупності, підтверджують встановлені судом фактичні обставини, а саме те, що ОСОБА_7 17.03.2024 р. близько 03.00 год., знаходячись в помешканні потерпілого, за допомогою ножа з дерев`яною рукояткою заподіяв ОСОБА_10 колото-різане поранення шиї, від якого потерпілий помер та спростовують доводи сторони захисту про невстановлення обставин, викладених в обвинувальному акті.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що їх сукупність та взаємозв`язок є достатньою для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 .

З приводу доводів обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Конституції України, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

За положеннями ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом; необхідна оборона має бути своєчасною право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Натомість, із дій ОСОБА_7 вбачається, що він, перебуваючи у конфліктній ситуації із потерпілим, в момент конфлікту, в помешканні ОСОБА_10 , весь час перебував спиною до вхідних дверей, однак не скористався можливістю вийти з квартири, щоб уникнути конфлікту та подальших наслідків, при цьому, окрім показів обвинуваченого щодо побоювання за своє життя, жодних інших доказів стороною захисту суду не надано та не зазначено обставин, які б виключали можливість уникнення обвинуваченим конфлікту, до того ж, зі слів обвинуваченого, під час конфлікту, потерпілий ОСОБА_10 , після падіння піднявся, взяв ножа та пішов до іншої кімнати, однак, обвинувачений не скористався відсутністю ОСОБА_10 та не покинув приміщення квартири, чим міг уникнути подальшого розвитку конфлікту, а навпаки, ОСОБА_7 залишився та чекав на повернення ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що потерпілий, зі слів ОСОБА_7 , має намір завдати йому тілесних ушкоджень, використовуючи при цьому ніж.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 ножем завдав потерпілому ОСОБА_10 не менше 15 ушкоджень, одне з яких є сліпе колото-різане поранення шиї з ушкодженням лівої зовнішньої яремної вени, в результаті отриманих травм потерпілий помер, що узгоджується з висновком експерта № 639 від 11.06.2024 р., в якому зазначено, що смерть потерпілого настала через гостру крововтрату, тому, на переконання апеляційного суду, обвинувачений, умисно завдаючи потерпілому удар ножем в шию, розуміючи важливість даного органу, усвідомлював значення своїх дій та їх неминучі наслідки. Виклик поліції обвинуваченим свідчить про його подальшу реакцію на вчинене, але не спростовує умисного характеру самого кримінального правопорушення.

Доводи ОСОБА_7 про напад ОСОБА_10 на нього з ножем та заподіяння йому тілесних ушкоджень у життєво важливі органи були предметом перевірки суду першої інстанції, який ці доводи ретельно розглянув і обґрунтовано відхилив, мотивуючи це зокрема і тим, що відповідно до висновку експерта № 289 від 17.04.2024 р., по ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії легких, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Дані тілесні пошкодження не являються небезпечним для життя потерпілого згідно «Правилам визначення ступеню тяжкості тілесних пошкоджень» та після отримання яких, потерпілий міг здійснювати будь-які активні дії в будь-який період часу, у зв`язку із чим, апеляційний суд не вбачає підстав ставити під сумнів вказані висновки.

Крім того, обставини, на які посилається захист, зокрема алкогольне сп`яніння потерпілого та його агресивність, пояснюють передумови конфлікту, але не змінюють правової природи дій ОСОБА_7 , а саме спрямованого колото-різаного ураження життєво важливої ділянки тіла та заподіяння смерті потерпілому. До того ж, вчинення таких дій обвинуваченим, свідчить про те, що він, внаслідок конфлікту бажав позбавити життя потерпілого та діяв з відповідним умислом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що у обвинуваченого не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди потерпілому, а його дії не загрожували негайною і невідворотною шкодою охоронюваним правам та інтересам ОСОБА_7 , тому підстав для висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , на час спричинення йому тілесних ушкоджень потерпілим, перебував у стані оборони, не вбачається.

Отже, встановлені обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 підтверджують те, що кримінально-правова оцінка вчиненого обвинуваченим діяння умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), за ч. 1 ст. 115 КК України, є правильною, а відтак, аргументи сторони захисту про вчинення дій у стані необхідної оборони є непереконливими.

Щодо призначеного ОСОБА_7 покарання апеляційний суд доходить наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, належить до особливо тяжких злочинів, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, обставини, що пом`якшують покарання, відсутні, обставиною, що обтяжує покарання є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується випискою із медичної карти № 3829/422 КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня» стаціонарного хворого.

На думку апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції відповідної статті, у розмірі, наближеному до мінімального, визначено з дотриманням вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретних обставин його вчинення та наслідків, що призвели до смерті потерпілого, даних про особу обвинуваченого, а також обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, зазначені в апеляційній скарзі прокурора доводи стосовно неналежної оцінки обставин кримінального провадження, а саме механізму та кількості нанесених ударів, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та не є безумовними підставами для зміни судового рішення в частині призначення покарання.

З урахуванням викладеного, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, як того просить апелянт, не вбачається.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, які, на думку апелянтів, є підставами для зміни вироку суду першої інстанції, апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційних скарг є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення в частині встановлення обставин кримінального правопорушення, вини обвинуваченого та призначеного йому покарання, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, доведена належними, допустимими й достатніми доказами, отриманими відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстави для скасування або зміни вироку, як того просять апелянти відсутні. Покарання за вчинений злочин призначене відповідно до вимог ст. ст. 65, 67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3