ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №953/3027/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/190/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжний захід
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

-захисника ОСОБА_6 ,

-підозрюваного ОСОБА_7 ,

-прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, в режимі відеоконференції, матеріали за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2026 року, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону та продовжено підозрюваному ОСОБА_7 , 1966 року народження, запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14 березня 2026 року включно, та визначено розмір застави 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 499 200 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч двісті) грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор посилається на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Наголошує, що розмір застави не відповідає ступеню суспільної небезпеки вчиненого підозрюваним злочину, його особі та не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Вважає, що визначений розмір застави з урахуванням не визнання ОСОБА_7 обставин підозри, заперечення причетності до вчинених злочинів, його майнового стану, соціальних зв`язків, - не забезпечить підозрюваним виконання його належної процесуальної поведінки.

Зазначає про існування передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків:

-переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, обумовлюється притягненням до кримінальної відповідальності та передбаченим покарання у виді позбавлення волі на строк до 13 років з конфіскацією майна, а також обізнаністю підозрюваного про підстави та порядок перетину державного кордону України військовозобов`язаними чоловіками;

-незаконно впливати на свідків, експертів у цьому ж кримінальному провадженні обумовлюється тим, що даний ризик існує на стадії судового розгляду до моменту отримання судом показань свідків та дослідження їх судом, а також механізмом вчинення кримінальних правопорушень членами злочинної організації, який включав дії, направлені на конспірацію, прикриття та знищення слідів злочинної діяльності;

-вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, обумовлений тим, що злочинна діяльність була закінчена лише у зв`язку з її викриттям органом досудового розслідування, а також характером вчинених злочинів.

Вказує, що слідчий суддя має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 255 КК України.

Посилається на те, що ОСОБА_7 будучи службовою особою, створив та очолив злочинну організацію, де ОСОБА_9 визначав напрями злочинної діяльності, розподіляв ролі між учасниками та здійснював загальне керівництво, є ключовою та визначальною особою у вчиненні інкримінованих правопорушень.

Зазначає, що в результаті злочинної діяльності безпідставно нараховано 113 960, 54 грн та виплачено 55 069, 27 грн заробітної плати.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні захисник та підозрюваний підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, підозрюваного, прокурора, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування чи суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину невеликої тяжкості, передбаченого ч.4 ст.28 ч.1 ст.366 КК України, за який передбачено покарання у виді штрафу до 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до 3 років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років, тяжких злочинів, передбачених ч.4 ст.28 ч.4 ст.191, ч.4 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, за яке передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років, та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.255 КК України, за які останньому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до 13 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався слідчий суддя у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що вказане кримінальне правопорушення відповідно до пред`явленої підозри мало місце під час воєнного стану, який діє по всій території України з 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації, а також того, що ОСОБА_7 підозрюється у створенні злочинної організації та керівництві такою організацією, вчиненому службовою особою з використанням службового становища; в організації привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, в період воєнного стану, вчинене злочинною організацією; організації внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; організації перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період, вчинені злочинною організацією, - на думку колегії суддів у цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а також у збереженні життів громадян України, військовослужбовців та інших осіб, які перебувають в Україні.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій, під час воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків досудового розслідування та судового розгляду, а також до неналежного дотримання процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо існування ризиків, в тому числі і спроби переховуватися від правоохоронних органів та суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), а також незаконно впливати на свідків та експертів у даному кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), що об`єктивно вбачається з відомостей, які є наявними у кримінальному провадженні.

Разом з цим, колегія суддів також погоджується з висновком слідчого судді щодо недоведеності стороною обвинувачення існування ризику вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення чи продовження інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення (п.5 ч.1 ст.177 КПК України).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно положень до ст.182 КПК України, суддя, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового стану підозрюваного, наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, визначив достатньою суму застави для забезпеченням підозрюваним виконання своїх обов`язків, передбачених КПК України, відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України, а саме 150 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Посилання прокурора на те, що слідчий суддя мав право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 255 КК України, то в даному випадку слідчий суддя діяв в межах своїх повноважень та дійшов висновку про можливість визначити розмір застави щодо підозрюваного, з урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та особи підозрюваного, а саме його віку, стану здоров`я, відомостей про стан здоров`я його доньки, наявності міцних соціальних зв`язків - родини й утриманців; постійного місця роботи до затримання, де він позитивно характеризується, репутації, майнового стану, відсутності судимостей, відсутності відомостей про не дотримання підозрюваним умов застосованого запобіжного заходу.

До того ж, зазначене положення регламентує саме дискреційне право слідчого судді, а не його обов`язок, не визначати заставу щодо осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 255 КК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , визначення розміру застави та відсутності підстав для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: