УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 136/2051/23

провадження № 51-812ск26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року,

установив:

За вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2025 року відмовив прокурору ОСОБА_4 в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку, апеляційну скаргу разом з додатками повернув останньому.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції відмовляючи у поновленні строку на апеляційне оскарження вироку безпідставно не визнав причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними.

Зокрема, як зазначає прокурор, у клопотанні про поновлення строку апеляційного оскарження він указував, щодо Немирівської окружної прокуратури Вінницької області копія вироку щодо ОСОБА_5 не надходила, про його існування сторона обвинувачення дізналася лише 03.12.2025. Окрім того, як зазначає прокурор, старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні було призначено прокурора ОСОБА_6 , який підтримував обвинувачення особисто, однак останній 25.08.2025 був звільнений з органів прокуратури. Матеріали кримінального провадження з вироком суду жодному з інших прокурорів групи ним передані не були.

З огляду на ці обставини прокурор уважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку.

Колегія суддів (далі - Суд), перевіривши доводи касаційної скарги, та долучену до неї копію судового рішення, дійшла висновку про таке.

Приписами ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга може бути подана на вирок суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

За правилами п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою такої особи не знайде підстав для його поновлення.

Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строку є оціночним, а питання його поновлення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

Відповідно до змісту оскарженої ухвали, прокурор поза межами строку на апеляційне оскарження подав апеляційну скаргу до якої долучив клопотання про поновлення строку на оскарження вироку.

За наслідками розгляду клопотання апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2025 року відмовив у його задоволенні.

Приймаючи таке рішення апеляційний суд виходив із того, що вирок був проголошений 14 серпня 2025 року в присутності сторін провадження, копію вироку прокурор ОСОБА_6 отримав у той же день, що підтверджується розпискою, яка є в матеріалах провадження. Крім того, копію вироку скеровано на адресу Немирівської окружної прокуратури Вінницької області 25.09.2025.

Оцінюючи доводи прокурора про необізнаність інших прокурорів про ухвалений у кримінальному провадженні вирок, оскільки прокурор ОСОБА_6 звільнений з органів прокуратури 25.08.2025, однак жодних матеріалів нікому не передавав, суд апеляційної інстанції поряд з іншим зазначив таке.

Порядок дій при звільненні або переведенні працівника прокуратури (крім державного службовця) до іншого структурного підрозділу чи органу прокуратури визначено в «Тимчасовій інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженій наказом Генеральної прокуратури України від 12.02.2019 № 27. Згідно з вимогами цієї інструкції усі службові документи в паперовій формі, інші матеріальні носії інформації, що перебувають у працівника прокуратури у зв`язку з виконанням службових обов`язків, передаються на підставі акта, який підписується працівником, що звільняється (переводиться), його безпосереднім керівником та працівником служби діловодства або працівником, який забезпечує ведення діловодства у структурному підрозділі (прокуратурі).

Відповідно до наказу про звільнення ОСОБА_6 від 22.08.2025 № 1285к, його було зобов`язано здати керівнику Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_7 всі матеріали, справи та документацію згідно з актом приймання-передавання.

Відтак апеляційний суд вказав на те, що особливості внутрішньої організації роботи органів прокуратури є виключно сферою управлінської відповідальності держави та не можуть перекладатися на процесуальні наслідки у кримінальному провадженні. Допущення протилежного означало б фактичне надання органам державної влади процесуальних привілеїв, несумісних із принципами правової визначеності, рівності сторін та змагальності кримінального процесу.

За умови належної організації внутрішнього документообігу, наявності прокурорів різних рівнів із тотожним процесуальним статусом та чітко визначеного законом строку апеляційного оскарження, у сторони обвинувачення було достатньо часу та реальних можливостей для реалізації свого права на апеляційне оскарження у межах строку, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК.

Будь-яких перешкод для подання апеляційної скарги на вирок суду, у передбачений КПК 30 денний строк, колегією суддів апеляційного суду встановлено не було.

За такого, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що наведені прокурором у клопотанні причини пропуску строку не є поважними та обґрунтовано відмовив у його поновленні.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст. 117 КПК містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при розв`язанні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінка особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Прокуратура України є єдиною централізованою системою органів, у межах якої прокурори мають єдиний правовий статус, незалежно від рівня прокуратури чи займаної адміністративної посади. Така законодавча конструкція зумовлює не лише єдність повноважень прокурорів, а й підвищений стандарт організаційної дисципліни, зокрема щодо дотримання процесуальних строків. За таких умов держава в особі органів прокуратури об`єктивно не може посилатися на внутрішні процедурні труднощі, багаторівневість погоджень чи особливості документообігу як на поважну причину пропуску строку апеляційного оскарження.

Наведені прокурором доводи у касаційній скарзі не спростовують правильність висновків викладених в ухвалі апеляційного суду і не ставлять під сумнів законність цього рішення.

Оскаржуване рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим

і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3