ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/256/26 Справа № 203/7945/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м.Дніпра від 22 грудня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002546,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Дніпра від 22 грудня 2025 року задоволено клопотання слідчої Слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_8 про арешт майна, заявлене в рамках кримінального провадження № 0002546, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, та накладено арешт на тимчасово вилучене майно в ході проведення 16 грудня 2025 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- 2 жорстких диски марки «Kingston», 1 жорсткий диск марки «Seagate»;

- ноутбук марки «Lenovo», з S/n MP130EBY з зарядним пристроєм, планшет марки «iPad», з S/n F9FZ3BWELMPD;

- мобільний телефон марки «iPhone 16» фіолетового (ультрамаринового) кольору, з IMEI НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «iPhone 11 Pro» сірого кольору без ідентифікаційних ознак;

- системний блок марки «Asus» чорного кольору, з S/n MBPFCG02F508, заборонивши відчуження, розпорядження та користування цим майном.

Мотивуючи ухвалене рішення про арешт майна слідчий суддя зазначив, що вилучене 16 грудня 2025 року під час обшуку майно постановою слідчої від 16 грудня 2025 року було визнано речовими доказами по кримінальному провадженню. Враховуючи, що розслідуване кримінальне правопорушення стосується несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, вчинені під час дії воєнного стану, та наразі не проведені необхідні слідчі дії, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність накладення арешту на вилучене під час обшуку майно для забезпечення збереження речових доказів.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Центрального районного суду м. Дніпра від 22.12.2025 року, так як оголошення оскаржуваної ухвали суду відбувалося за відсутності власника майна та його представника, повний текст ухвали суду від 22.12.2025 року був фактично отриманий представником власника майна 09.01.2026 року.

По суті просить скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно в частині: 1 жорсткий диск марки «Seagate», ноутбук марки «Lenovo», з S/n MP130EBY з зарядним, мобільний телефон марки «iPhone 16» фіолетового (ультрамаринового) кольору, з IMEI НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , планшет марки «iPad», з S/n F9FZ3BWELMPD.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги адвокат вказує на те, що вилучений в ході обшуку 1 жорсткий диск марки «Seagate» не має жодного відношення до вказаного кримінального провадження, оскільки використовується в якості сховища фото сімейного архіву ще з 2002 року та не належить ОСОБА_7 ; ноутбук марки «Lenovo», з S/n MP130EBY з зарядним пристроєм взагалі є власністю двоюрідного брата ОСОБА_9 , який трагічно загинув на передовій; мобільний телефон марки «iPhone 16» фіолетового (ультрамаринового) кольору, з IMEI НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 є власністю батька ОСОБА_7 , який перебуває в ЗСУ і залишив зазначений телефон вдома; планшет марки «iPad», з S/n F9FZ3BWELMPD використовувався ОСОБА_10 для навчання у школі, оскільки він є учнем та навчається повністю на дистанційній формі, проте, в результаті вилучення в ході обшуку вказаного пристрою він фактично позбавлений можливості повноцінно реалізовувати своє право на освіту, що позбавляє його конституційного права на освіту. Зауважує, що накладення арешту в рамках даного кримінального провадження порушує права власників вилученого майна, які не мають відношення до кримінального провадження та порушує право, передбачене Конституцією України на освіту власника майна, який не має альтернативних технічних засобів реалізувати таке право, крім того, на даний час він не є підозрюваним.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт та прокурор у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, у зв`язку з чим розгляд провадження здійснено за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката, перевіривши надані матеріали та доводи, викладені в апеляційній скарзі, а також причини пропуску строку на оскарження ухвали слідчого судді, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із вимогами п. 3 ч. 2, абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Частиною 1 статті 117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Відповідно до наданих матеріалів, представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, адвокат ОСОБА_6 була присутня у суді першої інстанції 22.12.2025 року при розгляді клопотання про арешт майна, однак оголошення повного тексту оскаржуваної ухвали суду відбулося 26.12.2025 року за відсутності власника майна та його представника.

Повний текст ухвали суду від 22.12.2025 року був фактично отриманий представником власника майна 09.01.2026 року.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» ( рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Belletv. France), Series A№ 333-B, crop. 42, пункт 36).

Суд апеляційної інстанції вважає, що строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді пропущений з поважних причин, тому вимоги щодо поновлення строку апеляційного оскарження підлягають задоволенню.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статтті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження про розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що слідчий суддя дотримався зазначених вимог закону у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення, крім іншого, збереження речових доказів.

При цьому у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст.98 цього Кодексу, тобто матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше (ч.3 ст.170 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до статей 7 та 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже суб`єкт який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норму закону.

Так, зі змісту клопотання і доданого до нього витягу із ЄРДР слідує, що в провадженні Слідчого відділу Дніпровського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002546 від 29.10.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, за фактом здійснення несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, що призвело до витоку інформації.

16 грудня 2025 року, у проміжок часу з 07 год. 10 хв. до 08 год. 08 хв., на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 11 грудня 2025 року, було проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено: 2 жорстких диски марки «Kingston», 1 жорсткий диск марки «Seagate»; ноутбук марки «Lenovo», з S/n MP130EBY з зарядним пристроєм, планшет марки «iPad», з S/n F9FZ3BWELMPD; мобільний телефон марки «iPhone 16» фіолетового (ультрамаринового) кольору, з IMEI НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , мобільний телефон марки «iPhone 11 Pro» сірого кольору без ідентифікаційних ознак; системний блок марки «Asus» чорного кольору, з S/n MBPFCG02F508.

В подальшому постановою слідчої від 16 грудня 2025 року вилучене в ході обшуку майно було визнано речовими доказами по кримінальному провадженню.

На переконання апеляційного суду вилучені речі відповідають критеріям ст.98 КПК України, є матеріальними об`єктами, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому тільки заборона відчуження, розпорядження та користування вказаним майном може запобігти їх приховуванню, пошкодженню, зникненню, втраті, знищенню, використанню, перетворенню, передачі майна.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на тимчасово вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 16.12.2025 року.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам адвоката, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження представника власника майна про те, що арештоване майно (жорсткий диск марки «Seagate», ноутбук марки «Lenovo», з S/n MP130EBY з зарядним пристроєм, мобільний телефон марки «iPhone 16» фіолетового (ультрамаринового) кольору, з IMEI НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ) не належить ОСОБА_7 , на даному етапі досудового розслідування не впливають на правильність висновків слідчого судді.

При цьому, ці доводи, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, жодним чином не спростовують посилання слідчого на те, що дані речі можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також можуть бути знаряддям кримінального правопорушення. Таким чином, до встановлення усіх фактичних обставин даного кримінального провадження, накладення арешту на вилучене при обшуку майно відповідає вимогам закону та не порушує прав власників даного майна.

Посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не доведено існування зв`язку між вилученим майном та подією кримінального правопорушення також є безпідставними.

Так, дослідивши доводи клопотання слідчого та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що тимчасово вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальними об`єктами, які могли бути знаряддям вчинення злочину, могли зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речових доказів, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладався арешт, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання слідчого про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Слідчим у поданому клопотанні було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може містити у собі інформацію щодо обставин, які встановлюються у даному кримінальному провадженні, може бути знаряддям вчинення злочину, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дані об`єкти відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав власника майна не порушує.

Вказаний захід забезпечення кримінального провадження є крайнім та необхідним, а також найбільш ефективним у зв`язку із тим, що іншими наявними заходами, окрім як накладення арешту, забезпечити схоронність вказаного майна, не допущення його знищення, приховування, відчуження, перетворення, зникнення неможливо, у зв`язку з чим, незастосування вказаного заходу може призвести до зазначених ризиків.

Отже, слідчим суддею належним чином дотримані вимоги ст. 173 КПК України, а саме враховані правова підстава для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідків арешту майна для третіх осіб і обраний належний спосіб такого арешту.

Також апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді з підстав визначеного ним способу обтяження майна, оскільки застосування заходу забезпечення кримінального провадження шляхом накладання арешту на зазначене майно шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування запобігає порушенню прав та законних інтересів сторін кримінального провадження, у тому числі проведенню експертних досліджень.

Зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких апелянт вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, не заслуговують на увагу, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який, в даному випадку, необхідний для збереження речових доказів з метою проведення необхідних слідчих та/або процесуальних дій.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження і який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити представнику третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7 , адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Центрального районного суду м.Дніпра від 22 грудня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м.Дніпра від 22 грудня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002546 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в ході проведення 16 грудня 2025 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

______________ _________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4