справа № 619/1029/26
провадження № 1-кс/619/166/26
УХВАЛА

іменем України

з питань накладення арешту на майно

06 березня 2026 року м. Дергачі

Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

особи щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_4 ,

представника особи щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника Золочівського відділу Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000057 від 06.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

УСТАНОВИВ:

До Дергачівського районного суду Харківської області надійшло клопотання начальника Золочівського відділу Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000057 від 06.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, в якому він просить накласти арешт на майно, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000057, а саме: на земельну ділянку площею 24,1067 га, з кадастровим номером :03:007:0448, розташовану на території Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області із забороною розпорядження та відчуження.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що в провадженні СД ВП № 2 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 06.11.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Дізнанням встановлено, що 05.11.2025 надійшла інформація Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про те, що у межах реалізації повноважень Головним управлінням здійснено аналіз даних дистанційного зондування земної поверхні та відомостей Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, розташованої на території Харківської області. За результатами аналізу отримано інформацію про можливе самовільне використання земельної ділянки комунальної форми власності, розташованої на території Золочівської селищної військової адміністрації Богодухівського району Харківської області, що є порушенням норм статей 125, 126 Земельного кодексу України та може свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення. Площа земельної ділянки, яка ймовірно використовується з ознаками самовільного зайняття, становить 24,1067 га та має кадастровий номер :03:007:0448.

Досудовим розслідуванням встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:007:0448 площею 24,1067 га, розташована на території Золочівської селищної ради, фактично використовується СФГ « ОСОБА_7 » для вирощування кукурудзи за відсутності державної реєстрації речових прав на неї.

Протоколом огляду земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0448 площею 24,1067, від 11.12.2025 зафіксовано факт реального використання вказаної ділянки: територія повністю оброблена сільськогосподарською технікою, на ній наявні посіви сільськогосподарської культури кукурудзи, яка на момент огляду знаходиться в ґрунті (не зібрана), будь-яка охорона, спеціальні межові знаки чи інформаційні таблички, які б вказували на законність користувача, на місці відсутні.

Згідно наявної в матеріалах кримінального провадження копії державного акту на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069 виданого Золочівською районною радою народних депутатів Харківської області 15 вересня 1998 року, на підставі рішення Золочівської районної ради народних депутатів Харківської області від 18 вересня 1990 року № 292-3, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 359, земельна ділянка загальною площею 26,99 га, яка розташована на території Феськівської сільської ради, надана у постійне користування ОСОБА_7 для ведення фермерського господарства.

Опитаний ОСОБА_4 пояснив, що обробіток та засівання вказаної ділянки кукурудзою здійснено ним як головою СФГ « ОСОБА_7 ». Свої дії ОСОБА_4 обґрунтовує Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069, виданим у 1998 році на ім`я його батька ОСОБА_7 , який помер у 2008 році. Після смерті ОСОБА_7 членами СФГ « ОСОБА_7 » на загальних зборах, згідно протоколу № 4 від 15 лютого 2008 року, прийнято рішення про обрання ОСОБА_4 головою господарства.

Таким чином, починаючи з 2008 року та до теперішнього часу, головою СФГ « ОСОБА_7 » не здійснено державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0448.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0448, площею 24,1067, є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, . Відомості про реєстрацію іншого речового права відсутні.

Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності, користування чи оренди земельної ділянки виникає виключно з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з витягом з ДРРП, за ОСОБА_4 чи СФГ « ОСОБА_7 » жодних прав не зареєстровано.

Згідно розрахунку розміру шкоди, здійсненого Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області (лист №10-20-5,14-326/0/19-26 від 19.01.2026) відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 № 963, станом на 12.01.2026, розмір шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки з кадастровим номером :03:007:0448, площею 24,1067 га, з використанням її у спосіб, встановлений матеріалами досудового розслідування, може становити 270283 грн. 83 коп.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив його задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Крім того зазначив, що на сайті Головного управління Держгеокадастру у Харківській області міститься Перелік земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, що передані в комунальну власність , проте зазначеної земельної ділянки немає у списку. Отже власником зазначеної земельної ділянки на даний час є Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

У судовому засіданні особа щодо майна якої вирішується питання про арешт та його адвокат ОСОБА_5 проти накладення арешту на майно заперечували, вважали його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Заначивши, що 18 вересня 1990 року рішенням виконавчого комітету Золочівської районної ради народних депутатів №293-3 «Про відведення земель гр. ОСОБА_7 для створення селянського господарства на землях радгоспу «Пролетар Харківщини»»1) вирішено погодитись з рішенням адміністрації радгоспу «Пролетар Харківщини» від 16 серпня 1990 року №19 про вилучення земель для створення селянського господарства гр. ОСОБА_7 загальною площею 26,0 га.Пунктом 5 вказаного рішення наказано видати гр. ОСОБА_7 тимчасовий державний акт на право володіння землею. Відповідно до вказаного акту - Державний акт видано селянському господарству гр. ОСОБА_7 , що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове і безоплатне користування 26,99 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для виробництва сільськогосподарської продукції. 18 вересня 1990 року ОСОБА_7 було створено Селянське (фермерське) господарство « ОСОБА_7 ». Першим спеціальним законом, який регулював діяльність фермерських господарств на території України є Закон «Про селянське (фермерське) господарство», прийнятий 20 грудня 1991 року. Відповідно до нього селянське (фермерське) господарство визначалося формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Відповідно до ст.20 ЗК Української PCP в редакції від 25.10.1988 року, відповідно до Основ земельного законодавства Союзу PCP і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею.

Відповідно до змісту Державного акту на право користування землею серії Б №0 року - Державний акт видано селянському господарству гр. ОСОБА_7 , тобто юридичній особі.

Після отримання селянським господарством гр. ОСОБА_7 Державного акту було прийнято Земельний кодекс України від 18.12.1990 року, який набув чинності 15.03.1991 року.

Новий Земельний кодекс Української PCP від 18.12.1990 року в статті 6 визначав, що у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української PCP для: ведення селянського (фермерського господарства). Після введення нової форми Державного акту на право постійного користування землею голова ОСОБА_8 отримав новий Державний акт на право постійного користування землею серії ХР №13-00-15069 від 15 вересня 1998 року (додаток 6). Виходячи із вимог чинного на той час ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», а саме п.5 ст.2, Державний акт на право постійного користування землею було оформлено саме на ім`я голови

ОСОБА_9 дивлячись на те, що Державний акт серії ХР №13-00-15069 від 15 вересня 1998 року було переоформлено на ім`я голови господарства, в якості фактичного користувача земельної ділянки з 1990 року і по цей час виступало селянське (фермерське) господарство « ОСОБА_7 », як юридична особа.

15 лютого 2008 року ОСОБА_7 - голова Селянського (фермерського) господарства, на ім`я якої було видано Державний акт на право постійного користування землею помер. Протоколом №4а загальних зборів С(Ф)Г « ОСОБА_7 » від 14 лютого 2008 року, в зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , головою обрано ОСОБА_4 .

Наказом №8 від 15 лютого 2018 року по С(Ф)Г « ОСОБА_7 » прийнято на посаду голови Селянського (фермерського) господарства «Чумак М.М.» ОСОБА_4 з 15 лютого 2008 року. В 2013 році на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності по Феськівській сільській раді Золочівського району Харківської області відомості про земельну ділянку згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР №13-00-015069 були внесені до Державного земельного кадастру, вказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :03:007:0448. Площа земельної ділянки - 24,1067 га, форма власності державна.

Проте на даний час Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області не визнає право Селянського (фермерського) господарства « ОСОБА_7 » на користування вказаною земельною ділянкою, у зв`язку з цим вимушений був звернутися до суду. Рішенням Господарського суду Харківської області від 24 вересня 2020 р. по справі № 922/2874/19 було визнано за Селянським (Фермерським) господарством " ОСОБА_7 " (адреса: 62252, Харківська обл., Золочівський р-н, с.Феськи, вул.60 років СРСР, б.1; ) право постійного користування земельною ділянкою 24,1067 га, кадастровий номер :03:007:0448, яка була надана в користування , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069, на підставі рішення Золочівської районної ради народних депутатів Харківської області № 293-3 від 18.09.1990 року. Рішення набрало законної сили: 21.12.2020. Зазначений державний акт не визнаний недійсним, є чинним. Отже, Селянське (Фермерське) господарство " ОСОБА_7 " має право постійного користування земельною ділянкою 24,1067 га, кадастровий номер :03:007:0448. Крім того зазначили, що внесення даних до державного реєстру щодо земельної ділянки належить до функцій Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, що ними зроблено не було. Отже, СФГ « ОСОБА_7 » належить з право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0448, площею 24,1067 га.

У 2018 році Головне управління Держгеокадастру у Харківській області звернулося до суду із позовом про визнання відсутнім у ОСОБА_10 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:007:0448 площею 24,1067 га, що перебувала у постійному користуванні гр. ОСОБА_7 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №359 від 15.09.1998 (справа №922/2804/18) (додаток 19). Рішенням Господарського суду Харківської області від 23.07.2019 року по справі №922/2804/18 в задоволені позову Головного управління Держгеокадастру у Харківській області було відмовлено. Пстановою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 10.11.202 року рішення Господарського суду Харківської області від 23.07.2019 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 у справі № 922/2804/18 залишити без змін. Також предствник зауважила , що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 року у справі №922/989/18 зазначила, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання громадянином - засновником Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, останнім засновано СФГ " ОСОБА_7 ", яке зареєстроване як юридична особа. Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації СФГ воно набуло права та обов`язки землекористувача (близький за змістом правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження №14-5цс18), від 13 червня 2018 року у справі №474/100/16-ц (провадження №14-161цс18), від 12 грудня 2018 року у справі №704/26/17-ц (провадження №14-495цс18), від 13 лютого 2019 року у справі №666/1188/16-ц (провадження №14-629цс18).

Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання на розгляд клопотання не з`явився, будучи повідомленими про розгляд клопотання.

Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, доводів сторін кримінального провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання з таких підстав.

Надані стороною обвинувачення матеріали слідчий суддя оцінює з точки зору достатності та взаємного зв`язку відповідно до вимог статті 94 КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, згідно з ст.ст.131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно положень ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Постановою дізнавача від 12.02.2026 вищевказану земельну ділянку визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Клопотання про арешт обумовлене необхідністю збереження речових доказів.

На переконання слідчого судді, стороною обвинувачення не доведено, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження даного речового доказу, а тому твердження про необхідність арешту майна з метою збереження речових доказів є недостатньо обґрунтованим.

Частиною 2 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

У відповідності до положення ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Всупереч вимог кримінально-процесуального закону, прокурором не доведено необхідність вжиття заходу забезпечення кримінального провадження - арешту у межах даного кримінального провадження вказаної у клопотанні земельної ділянки, та ризики щодо її відчуження або розпорядження.

Крім того, слідчий суддя враховує специфіку майна, на яке прокурор просить накласти арешт. Земельна ділянка є об`єктом нерухомого майна, який має чітко визначене місцезнаходження та кадастровий номер, а тому не може бути прихована, знищена або втрачена. У зв`язку з цим ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, прокурором належним чином не доведені.

Долучені до матеріалів клопотання докази не свідчать про те, що користувач земельної ділянки здійснює дії щодо приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження земельної ділянки.

Крім того, у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, а це, в свою чергу, підтверджує, що у цій справі орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Також з матеріалів клопотання вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акту серії ХР-13-00-015069 було надано ОСОБА_7 , який помер у 2008 році. Після його смерті членами СФГ « ОСОБА_7 » на загальних зборах прийнято рішення про обрання головою господарства ОСОБА_4 . Разом з тим, питання щодо правонаступництва права користування земельною ділянкою, а також належного оформлення такого права потребує додаткового з`ясування у ході досудового розслідування та не може бути вирішене в межах розгляду даного клопотання про арешт майна. За таких обставин сам по собі факт відсутності державної реєстрації речового права не є безумовною підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Крім того, рішенням Господарського суду Харківської області від 24 вересня 2020 р. по справі № 922/2874/19 було визнано за Селянським (Фермерським) господарством " ОСОБА_7 " (адреса: 62252, Харківська обл., Золочівський р-н, с.Феськи, вул.60 років СРСР, б.1; ) право постійного користування земельною ділянкою 24,1067 га, кадастровий номер :03:007:0448, яка була надана в користування , відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069, на підставі рішення Золочівської районної ради народних депутатів Харківської області № 293-3 від 18.09.1990 року. Рішення набрало законної сили: 21.12.2020. Отже, Селянське (Фермерське) господарство " ОСОБА_7 " має право постійного користування земельною ділянкою 24,1067 га, кадастровий номер :03:007:0448.

Відповідно до ч.1 ст. 92 Земельного Кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Обсяг прав землекористувачів визначено в ст. 95 ЗК України, якою передбачено, зокрема право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію тощо.

Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій (постанова Верховного суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, постанова Верховного суду від 21.03.2023 у справі № 917/1550/21).

Аналогічний висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21(918/672/21).

З аналізу вищезазначеного вбачається, що постійний землекористувач не може ні розпорядитися ні відчужити земельну ділянку яка перебуває у нього в користуванні, а в своєму клопотанні прокурор просить саме накласти арешт із забороною розпорядження та відчуження земельною ділянкою.

Згідно норм статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Разом з тим, власник зазначеної земельної ділянки - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, не зареєстрував право постійного користування Селянського (Фермерського) господарства " ОСОБА_7 ", хоча саме на власника покладено цей обов`язок. Відомостей в зв`язку із чим Головне управління Держгеокадастру у Харківській області не внесло дані до державного реєстру щодо земельної ділянки 24,1067 га, кадастровий номер :03:007:0448, а саме, що Селянське (Фермерське) господарство " ОСОБА_7 " має право постійного користування вказаною земельною ділянкою, матеріали клопотання не містять . Пояснень до суду від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області не надійшло.

Окремо суд зазначає, що Селянське (Фермерське) господарство " ОСОБА_7 " отримало земельні ділянки в постійне користування до набрання чинності діючим Земельним кодексом України, тобто до 1 січня 2002 року.

Пунктом 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, який діяв з 01 січня 2002 року до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України Рішенням N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

У згаданому рішенні встановлено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками, а постійні користувачі такої можливості позбавлені, у їх праві на землю є ряд особливостей і переваг, зокрема право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії;

з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами);

и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

Таким чином, громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом.

Крім того суд зауважує, що новий погляд на правове регулювання постійного користування землею надала Велика Палата Верховного Суду, яка своєю Постановою від 23 липня 2020 року по справі № 922/989/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/) визнала, що ділянки, які були надані у постійне користування фізичним особам для створення селянських (фермерських) господарств або фермерських господарств, з часу реєстрації таких юридичних осіб переходять у користування цих суб`єктів господарювання. І головне, що останні не позбавляються цього права на постійне користування у зв`язку зі смертю громадянина.

Своєю Постановою Велика Палата ВС зазначила, що право на користування земельною ділянкою може бути припинено виключно з визначених статтею 141 Земельного кодексу підстав, серед яких немає такої, як смерть титульного володільця (голови або засновника СФГ).

Представником особи щодо майна якої вирішується питання про арешт надані документи, які свідчать що фермерське господарство на даний час займається виготовленням технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка перебуває в поставному користуванні на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ХР-13-00-015069, для ведення фермерського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області, який є чинним.

Окремо суд зазначає, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для арешту майна, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Слідчий суддя виходить із того, що обов`язок доведення необхідності арешту майна та наявності ризиків покладається на сторону обвинувачення.

При цьому слідчий суддя враховує, що застосування арешту майна є істотним обмеженням права власності, а тому відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинно бути законним, обґрунтованим та пропорційним поставленій меті. Прокурором не доведено існування обставин, які б свідчили про можливість відчуження або розпорядження цією земельною ділянкою, що могло б перешкодити досягненню завдань кримінального провадження.

Отже, за відсутності доведених прокурором обставин, які б свідчили про реальну необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, накладення арешту на майно буде невиправданим втручанням у право користування .

З урахуванням викладеного, суд вважає, що у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності накладення арешту на майно, що відповідно до ч.1 ст.173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Подане до суду клопотання містить формальний перелік підстав для накладення арешту на майно, у клопотанні та під час судового розгляду прокурором не наведено переконливих доводів щодо існування обставин, які могли б істотно перешкодити досягненню завдань кримінального провадження у разі незастосування такого заходу забезпечення.

Вимоги ч. 1 ст. 173 КПК України зобов`язують слідчого суддю, суд відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про необґрунтованість поданого прокурором клопотання про накладення арешту на земельну ділянку, так як ним не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, у користуванні якої перебуває земельна ділянка, про який ідеться в клопотанні, у зв`язку з чим клопотання прокурора про арешт майна задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 131, 132, 169173, 175, 309, 310, 395 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання начальника Золочівського відділу Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000057 від 06.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме про накладення арешту на земельну ділянку площею 24,1067 га, з кадастровим номером :03:007:0448, розташовану на території Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області із забороною розпорядження та відчуження залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду прокурором, підозрюваним, захисником, законним представником, цивільним позивачем, та іншими заінтересованими особами, - протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особами, виклик яких не проводився, - у той самий строк після одержання ними копії ухвали слідчого судді.

Повний текст ухвали проголошений учасникам судового провадження в приміщенні Дергачівського районного суду Харківської області 10 березня 2026 о 08 годині 40 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1