ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

та сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

її захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимир кримінальне провадження №0000682, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 вересня 2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Острівок Володимирського району Волинської області, громадянки України, тимчасово не працюючої, не заміжньої, має на утриманні неповнолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що відповідно до постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 лютого 2025 року у справі № 154/293/25, яка набрала законної сили 18 лютого 2025 року, ОСОБА_5 визнана винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП і на яку накладено адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Однак, всупереч рішенню Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 лютого 2025 року у справі № 154/293/25, яким ОСОБА_5 була позбавлена права керування транспортними засобами на 1 рік, з метою його невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення п.4.1 ст.1291 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили , є обов?язковими для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами та їх об?єднаннями на всій території України, умисно таке рішення не виконала, що виразилось у продовженні керування транспортним засобом.

Так, ОСОБА_5 11 вересня 2025 року о 08:02 год, будучи обізнаною, що вона позбавлена права керування транспортними засобами відповідно до вищевказаного рішення суду, будучи зобов?язаною та маючи реальну можливість його виконати, умисно його не виконувала, що виразилось в керуванні по вулиці Степана Бандери у с. Заріччя автомобілем марки «AUDI», р.н. НОМЕР_1 , аж поки не була виявлена та зупинена працівниками СРПП Володимирського РВП ГУНП у Волинській області.

Своїми діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 382 Кримінального кодексу України, тобто умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Обвинувачена ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні заперечила, підтвердила фактичні обставини справи з приводу притягнення її 05 лютого 2025 року до адміністративної відповідальності за ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП та подальшого керування 11 вересня 2025 року автомобілем марки «AUDI», р.н. НОМЕР_1 . Проте зазначила, що не знала про її позбавлення за рішенням суду права керувати транспортними засобами, вважала що їй у цій справі було присуджено лише штраф у розмірі 17 000 гривень, який вона оплатила. Відтак в її діях відсутній умисел в частині невиконання постанови суду, що набрала законної сили, а тому просила її виправдати.

Захисник ОСОБА_6 підтримав доводи обвинуваченої, просив суд ухвалити виправдувальний вирок, посилаючись на відсутність у діях підзахисної складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Окремо захисник обґрунтування своєї позиції доповнив тим, що подія, яка стала основою обвинувачення, за своєю юридичною природою є виключно адміністративним правопорушенням. Наголосив, що керування транспортним засобом особою, яка позбавлена такого права за рішенням суду, прямо охоплюється складом адміністративного проступку, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. На думку захисника, сторона обвинувачення вдалася до неприпустимої підміни адміністративної відповідальності кримінальною, що суперечить принципу правової визначеності. Зазначив, що правоохоронними органами не було дотримано встановленої законом процедури не складено адміністративний протокол за ч. 4 ст. 126 КУпАП. Замість застосування прямо передбаченої норми, обвинувачення штучно перекваліфікувало дії особи у злочин, що порушує принцип ultima ratio (кримінальне право як крайній засіб впливу). Захисник підкреслив, що ігнорування ч. 4 ст. 126 КУпАП на користь ст. 382 КК України нівелює сенс існування адміністративної норми та створює небезпечний прецедент необґрунтованого посилення відповідальності без належних правових підстав. Окремо вказав, що факт керування автомобілем та свідоме прагнення не виконувати вирок суду це різні правові категорії, а доказів наявності спеціальної мети обвинуваченої суду надано не було.

Не дивлячись на невизнання своєї вини обвинуваченою, її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України доведена показаннями свідків, допитаних в ході судового розгляду, іншими доказами у справі.

Так, допитані в судовому засіданні як свідки інспектори СРПП Володимирського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт зупинення ними 11 вересня 2025 року о 08:02 год. у с. Заріччя по вул. Степана Бандери автомобіля марки «AUDI», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 . Свідки пояснили, що після зупинки транспортного засобу та перевірки документів за допомогою інформаційно-комунікаційної підсистеми «Гарпун» було встановлено, що водійка ОСОБА_5 позбавлена права керування транспортними засобами згідно з рішенням суду. На запитання інспекторів про обізнаність із судовим рішенням, остання чітко підтвердила, що знала про наявність постанови, проте вважала можливим керування, оскільки фактично посвідчення водія у неї ніхто не вилучав і у застосунку «ДіЯ» воно відображалося як наявне. Також свідки зазначили, що під час спілкування ОСОБА_5 поводилася спокійно, факт керування не заперечувала, що також було зафіксовано на відеозаписи нагрудних реєстраторів (бодікамер). За результатами опрацювання інформації інспектори протокол за ч. 4 ст. 126 КУпАП не складали, оскільки у діях особи були виявлені ознаки саме кримінального правопорушення на місце події було викликано слідчо-оперативну групу.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення свідок ОСОБА_9 вказала, що ОСОБА_5 проживає неподалік від неї. Неодноразово бачила, що остання влітку 2025 року керувала автомобілем «AUDI», сірого кольору.

Окрім зазначених вище показань, вина ОСОБА_5 доводиться й перевіреними в ході судового розгляду письмовими доказами, що містяться у матеріалах кримінального провадження, зокрема:

?протоколом про адміністративне правопорушення від 13 січня 2025 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_5 та доданими до нього матеріалами, що підтверджують факт ініціювання законної процедури, результатом якої стало позбавлення останньої права керування;

?постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 лютого 2025 року у справі № 154/293/25, якою задоволено ініційоване клопотання ОСОБА_5 про об`єднання в одне провадження матеріалів справ за ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зміст вказаного судового рішення доводить факт особистої присутності ОСОБА_5 у судовому засіданні 05 лютого 2025 року та її активну процесуальну поведінку, що виключає її необізнаність про хід справи та результати її розгляду;

?постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 05 лютого 2025 року у справі № 154/293/25, яка набрала законної сили 18 лютого 2025 року, згідно з якою ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Відображений у тексті вказаної постанови факт подання ОСОБА_5 письмової заяви про повне визнання вини у вчинених правопорушеннях беззаперечно свідчить про її обізнаність із характером інкримінованого діяння та неминучістю накладення обмежень у виді позбавлення спеціального права, що передбачено санкцією вказаної статті;

?копією квитанції АТ «Ощадбанк» від 11 лютого 2025 року про оплату ОСОБА_5 штрафу в розмірі 17 000 грн, що стверджує факт прийняття нею судового рішення до виконання та спростовує версію про її непоінформованість щодо змісту накладених обмежень;

?рапортом помічника чергового Володимирського РВП ГУНП у Волинській області від 11 вересня 2025 року, згідно змісту якого цього дня о 08:03 год надійшло повідомлення від працівника поліції ОСОБА_8 зі служби «102» про виявлення 11 вересня о 08:02 год. за адресою: Володимирський район, с. Заріччя, вул. Степана Бандери біля дитячого садочка транспортного засобу «AUDI», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , яка не виконує рішення суду керуючи транспортним засобом будучи позбавленою права керування на 1 рік. За результатом опрацювання інформації, викликано слідчо-оперативну групу;

?протоколом огляду місця події від 11 вересня 2025 року, яким зафіксовано місце вчинення кримінального правопорушення з якого вилучено знаряддя вчинення кримінального правопорушення - автомобіль марки «AUDI», р.н. НОМЕР_1 ; та свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_2 , де зазначено власником транспортним засобом обвинувачену;

?речовими доказами: автомобілем «AUDI», р.н. НОМЕР_1 , та свідоцтвом про його реєстрацію серії НОМЕР_2 , якими ідентифіковано знаряддя вчинення злочину та підтверджено належність авто обвинуваченій;

?- протоколом огляду відеозапису від 18 вересня 2025 року, яким оглянуто файл із фіксацією події вчинення правопорушення на нагрудний реєстратор (бодікамеру) поліцейського.

Також винуватість ОСОБА_5 підтверджується дослідженим у судовому засіданні відеозаписом з нагрудного реєстратора (бодікамери) поліцейського (файл «000000_911075505_0007»).

Зі змісту вказаного відеозапису встановлено, що 11 вересня 2025 року о 08:02 год. у с. Заріччя по вул. Степана Бандери працівниками поліції було зупинено автомобіль марки «AUDI», р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 . На відео чітко зафіксовано факт керування ОСОБА_5 транспортним засобом, процес перевірки документів за допомогою інформаційно-комунікаційної підсистеми «Гарпун», отримання сповіщення про наявність чинного обмеження у праві керування щодо водійки.

Особливе значення для встановлення суб`єктивної сторони кримінального правопорушення мають зафіксовані на відео відповіді обвинуваченої. На пряме запитання інспекторів ОСОБА_5 без вагань підтвердила, що їй достовірно відомо про наявність судового рішення. Водночас вона пояснювала свій мотив продовження керування транспортним засобом не своєю необізнаністю, а тим, що фактично посвідчення водія у неї ніхто не вилучав і в застосунку «ДіЯ» документ продовжує відображатися як дійсний, що, на її переконання, давало їй право сідати за кермо.

Також зафіксовано, що ОСОБА_5 не заперечувала факт керування транспортним засобом у цей день. За результатами опрацювання отриманої інформації та з огляду на встановлені обставини, інспектори поліції протокол про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП не складали, а викликали на місце події слідчо-оперативну групу.

Таким чином всебічно дослідивши обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до переконання, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України доведена поза розумним сумнівом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , будучи достовірно обізнаною про наявність щодо неї чинного судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами, діючи з прямим умислом, свідомо ігнорувала встановлену судом заборону.

Аналізуючи доводи ОСОБА_5 та її захисника про те, що обвинувачена нібито не була обізнана про накладення на неї стягнення саме у виді позбавлення права керування транспортними засобами, вважаючи, що до неї застосовано лише штраф, суд розцінює їх як неспроможні та такі, що повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Першочергово, суд звертає увагу на зміст постанови Володимир-Волинського міського суду від 05 лютого 2025 року (справа № 154/293/25) про об`єднання справ, з якої вбачається, що ОСОБА_5 була особисто присутня в судовому засіданні. Більше того, вона виявила активну процесуальну волю, особисто заявивши клопотання про спільний розгляд справ за ст. 124 та ч. 1 ст. 130 КУпАП. Така активна участь обвинуваченої у процесі, її безпосередня обізнаність у його особливостях (можливість об?єднання справ в одне провадження, подання заяв, клопотань) спростовує можливість її необізнаності щодо суті розгляду та санкцій статей, які інкримінувалися.

Суд наголошує, що у другій постанові Володимир-Волинського міського суду від 05 лютого 2025 року, якою на ОСОБА_5 було накладено стягнення, зафіксовано факт подання нею письмової заяви про повне визнання вини. Оскільки санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП є безальтернативною та передбачає обов`язкове поєднання штрафу з позбавленням права керування на 1 рік, визнання вини особою в судовому засіданні за цією статтею свідчить про повне усвідомлення нею обсягу та характеру майбутнього покарання.

Окрім того, суд враховує приписи ст. 285 КУпАП, згідно з якими постанова у справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи, копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. З огляду на встановлений факт присутності ОСОБА_5 у судовому засіданні 05 лютого 2025 року та її активну участь у процесі, судове засідання завершилося ухваленням та проголошенням судового рішення безпосередньо в присутності правопорушниці.

Таким чином, будучи присутньою при проголошенні постанови, ОСОБА_5 була належним чином поінформована про вид та розмір накладеного на неї стягнення, зокрема і в частині позбавлення її спеціального права керування транспортними засобами. Це повністю спростовує версію сторони захисту про те, що обвинувачена могла не знати про наявність такої заборони, оскільки судове рішення було доведено до її відома усно головуючим суддею безпосередньо в залі засідань, що є гарантованим процесуальним актом ознайомлення з юридичними наслідками вчиненого правопорушення.

Також аргумент про необізнаність повністю нівелюється дослідженою у судовому засіданні копією квитанції АТ «Ощадбанк» від 11 лютого 2025 року. Факт оплати штрафу в сумі 17 000 гривень підтверджує, що ОСОБА_5 прийняла рішення суду до виконання. Суд вважає за неможливе з погляду логіки та права виконання особою лише частини судового рішення (штрафу) за умови ігнорування іншої частини того ж самого рішення (позбавлення права), оскільки судове рішення є єдиним і неподільним актом правосуддя.

Крім того, винуватість та прямий умисел ОСОБА_5 підтверджуються відеозаписом з нагрудного реєстратора (файл «...-0007»). На відео чітко зафіксовано, як на пряме запитання поліцейських обвинувачена без жодних сумнівів підтвердила, що знала про наявність постанови суду та була на судовому засіданні. Твердження про те, що вона вважала себе не позбавленою права через наявність у неї посвідчення водія, зокрема і у застосунку «ДіЯ», суд розцінює не як відсутність обізнаності, а як свідому спробу виправдати умисне невиконання судового акту технічними особливостями процесуального вилучення посвідчення водія та недосконалістю цифрових сервісів.

Показання свідка ОСОБА_10 , яка неодноразово бачила ОСОБА_5 за кермом протягом літа 2025 року, у поєднанні з вищевказаними доказами, свідчать про сталу та тривалу лінію поведінки обвинуваченої. Це доводить, що ОСОБА_5 не просто помилилася в один конкретний день, а систематично ігнорувала судову заборону, про яку достеменно знала з моменту її оголошення у суді 05 лютого 2025 року.

Таким чином, суд приходить до переконання, що версія про необізнаність щодо позбавлення права керування є надуманою. ОСОБА_5 , володіючи повною інформацією про зміст судового рішення, свідомо обрала протиправний шлях його вибіркового виконання, що становить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 підлягають кваліфікації виключно за ч. 4 ст. 126 КУпАП, суд вважає юридично неспроможними з огляду на таке.

Частина 4 статті 126 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою такого права. Об`єктом цього правопорушення є безпека дорожнього руху та встановлений порядок допуску осіб до керування транспортними засобами.

Водночас ч. 1 ст. 382 КК України охороняє інший, значно вищий за юридичною природою об`єкт - авторитет і обов`язковість судових рішень як прояв функціонування судової влади в демократичній правовій державі.

Отже, зазначені норми регулюють різні суспільні відносини: ч. 4 ст. 126 КУпАП - сферу адміністративно-правового режиму керування транспортними засобами; ч. 1 ст. 382 КК України - сферу забезпечення обов`язковості судових рішень як фундаментальної засади правосуддя.

Факт керування транспортним засобом особою, яка позбавлена такого права є лише способом реалізації умислу на невиконання судового рішення, але не вичерпує змісту суспільно небезпечного діяння.

Ключовим для кримінально-правової оцінки є не сам факт керування автомобілем без права на таке керування, а свідоме ігнорування судової заборони, встановленої рішенням суду, яке набрало законної сили.

Суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 382 КК України охоплює умисне невиконання судового рішення незалежно від того, яким саме способом воно порушується - шляхом дії чи бездіяльності. Умисне невиконання судового рішення може відбуватися і у спосіб вчинення іншого правопорушення (цивільного, адміністративного чи кримінального).

У даному випадку судовим рішенням ОСОБА_5 було прямо заборонено керувати транспортними засобами. Вчинення нею дії, яка прямо суперечить цій забороні, за умови її повної обізнаності про рішення суду, є формою активного невиконання судового акту, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

Адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП, охоплює випадки, коли особа керує транспортним засобом, не маючи на це права, однак за відсутності умислу на невиконання судового рішення як акта правосуддя. Натомість у даній справі судом встановлено, що ОСОБА_5 була достовірно обізнана про встановлену судом заборону, усвідомлювала її обов`язковість та юридичні наслідки її порушення, проте свідомо її ігнорувала, керуючи транспортним засобом не внаслідок помилки чи непорозуміння, а з переконанням у можливості не виконувати судове рішення. За таких обставин її дії характеризуються прямим умислом і посягають не лише на порядок допуску до керування транспортними засобами, а й на авторитет та обов`язковість судових рішень як об`єкт кримінально-правового захисту.

У ч. 1 ст. 2 КК України зазначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Обов`язковими елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єктивна сторона злочину та суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є кримінальним правопорушенням.

За таких обставин вчинене ОСОБА_5 не є простим порушенням правил дорожнього руху, а його склад становить посягання на засади правосуддя, що правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 382 КК України.

Посилання сторони захисту на принцип ultima ratio (кримінальне право як крайній засіб впливу) є необґрунтованим, оскільки застосування кримінальної відповідальності у цьому випадку зумовлене не характером транспортного правопорушення, а свідомим зневажанням судового акту, що є однією з найбільш небезпечних форм правового нігілізму в демократичній державі.

Наведені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 лютого 2023 року у справі № 464/4690/20, якою надано обов`язкове для застосування судами тлумачення змісту складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

У цій постанові Верховний Суд прямо вказав, що адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не є лише формальним припиненням права, а за своєю юридичною природою означає встановлення судом персональної заборони особі керувати транспортними засобами протягом визначеного строку, тобто покладення на неї обов`язку утриматися від відповідних дій.

Верховний Суд наголосив, що адресатом такого судового рішення є насамперед сама особа, до якої застосовано позбавлення спеціального права, а не органи поліції чи дозвільної системи, оскільки зміст цього стягнення полягає не у вилученні посвідчення водія як технічній дії, а у забороні реалізовувати спеціальне право. Керування транспортним засобом особою, яка достовірно знає про встановлену судом заборону та свідомо її порушує, Верховний Суд визнав формою умисного невиконання судового рішення, яке посягає на конституційний принцип обов`язковості судових актів (ст. 129-1 Конституції України) і утворює склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, незалежно від наявності паралельної адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, сам по собі факт того, що закон передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою такого права, не виключає кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України у разі, коли така поведінка є способом свідомого ігнорування судової заборони.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про судове рішення щодо позбавлення її права керування транспортними засобами, усвідомлювала його обов`язковість і правові наслідки його порушення, однак свідомо продовжувала керувати транспортним засобом, тобто вчинила активну форму невиконання судового рішення.

За таких обставин дії обвинуваченої ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, тобто кримінальне правопорушення проти правосуддя, а застосування виключно адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП не відповідало б реальному змісту та суспільній небезпеці вчиненого.

Доведеність вини і така кваліфікація дій обвинуваченої в суду не викликає сумнівів.

При призначенні покарання обвинуваченій суду слід суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що мета покарання засудженого є його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

Так, суд приймає до уваги те, що ОСОБА_5 є особою молодого віку, має на утриманні малолітню дитину, вчинила кримінальне правопорушення вперше.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , в ході досудового розслідування та судового розгляду встановлено не було.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_5 покарання у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, зокрема те, що у відповідності до ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення класифікується як нетяжкий злочин.

Виявом справедливості при призначенні покарання є питання його відповідності вчиненому кримінальному правопорушенню. Категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому балансі із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

В даній справі при виборі справедливого виду та розміру покарання для ОСОБА_5

суд враховує усі наведені обставини та погоджується із думкою сторони публічного обвинувачення про доцільність призначення їй покарання не пов?язаного з позбавлення волі у виді штрафу.

При встановленні розміру покарання обвинуваченій суд також враховує її суб`єктивне відношення до вчиненого, а саме те, що у вчиненні злочину вона не покаялась, хоч усвідомила наслідки вчиненого.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. КПК України. Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлявся, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, арешт на майно не накладався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.370-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Речові докази по справі:

-оптичний диск, на якому містяться записи із нагрудної боді- камери поліцейського - зберігати у матеріалах кримінального провадження;

- вилучений в ході огляду місця події 11 вересня 2025 року автомобіль автомобілем «AUDI», р.н. НОМЕР_1 , та свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_2 вважати повернутими обвинуваченій ОСОБА_5 .

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Володимирського міського суду ОСОБА_1