Справа № 463/1474/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1136/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільхова Рогатинського району Івано-Франківської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 залишено попередньо обраний - тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 вирішено обчислювати з 06.02.2025р.

В строк відбуття покарання зараховано перебування ОСОБА_6 згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2024р. з моменту затримання 20.12.2024р. по 24.12.2024р.

Згідно з вироком, військовослужбовець НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України солдат ОСОБА_6 , діючи всупереч вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 23.08.2024р. не прибув до визначеного місця служби, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де перебував до моменту його фактичного затримання 20.12.2024р.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив нез`явлення вчасно на службу тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Не погоджуючись з цим вироком, адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Сокальського районного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року скасувати, ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведенням в його діях складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що диспозицією ч. 4 ст. 407 КК України передбачено відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби. При цьому місцем несення служби ОСОБА_6 є не Львівський військово-медичний клінічний центр Державної прикордонної служби України (як вказано в обвинувальному акті та вироку), а НОМЕР_2 прикордонний загін ДПС України, із місцем дислокації штабу: АДРЕСА_3 . Тому ОСОБА_6 не міг залишити те місце служби, де він не служить.

Крім цього, в ході допиту ОСОБА_6 пояснив, що про необхідність прибути до Львівського військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України йому повідомили по телефону в той час, коли він перебував у відпустці. Однак жодного листа, жодного направлення від його військової частини йому не надали до сьогоднішнього дня. У матеріалах кримінального провадження також немає доказів наявності такого направлення (хоча його можна зробити і заднім числом) і, головне, немає вручення під розписку ОСОБА_6 такого направлення.

Звертає увагу, що 23 серпня 2024 року ОСОБА_6 все-таки прибув до Львівського військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, однак в обстеженні йому було відмовлено, оскільки не було направлення з військової частини.

За цих обставин, сторона захисту вважає, що у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Апелянт також зазначає, що згідно з матеріалами провадження ОСОБА_6 із дитинства хворіє різними хворобами, що в кінцевому результаті призвело до визнання його непридатним до військової служби, однак незрозуміло на якій підставі 16 березня 2024 року висновком ВЛК його визнано придатним до військової служби і, відповідно, мобілізовано. Вже в ході несення військової служби ОСОБА_6 кілька разів направляли на медичне обстеження, проходження ВЛК, однак фізично обстеження ніхто не проводив, усе відбувалось формально; письмових висновків ніхто не надавав.

Після того, як 23 серпня 2024 року ОСОБА_6 відмовили в медичному обстеженні, яке мало відбуватись стаціонарно, останній вирішив таке обстеження пройти за місцем свого проживання, про що повідомив командування частини.

З апеляційною скаргою на вказаний вирок звернувся також обвинувачений ОСОБА_6 , який просить визнати його невинним за пред`явленим обвинуваченням, звільнити його з-під варти та направити його на справедливу військово-лікарську комісію.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги обвинувачений вказує, що з оскарженим вироком незгоден, оскільки Сокальський суд не міг проводити розгляд його справи. Вказує, що з дитинства хворіє, зокрема на хворобу Шейермана-Мау та низку інших захворювань обмежений остеохондроз хребта, спондилоартроз грудного та поперекового відділу хребта, сколіоз, хронічну вертеброгенну торакалгію, серцеві порушення (кіфосколіотичну хворобу серця), гіпертонію, хронічний хлорецистит, хронічний пієлонефрит, знижене згортання крові, невроз серця. Ці хвороби виявлені у нього з дитинства. З огляду на це, 15 лютого 2010 року військово-медичною комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 він був визнаний непридатним до військової служби за станом здоров`я та знятий з військового обліку, тобто був визнаний непридатним до військової служби у мирний і військовий час.

Зазначає, що прямував закордон, де його зняли з транспортного засобу працівники прикордонної служби та вручили документи на заборону виїзду. Надалі ці працівники викликали ІНФОРМАЦІЯ_4 та його було доставлено до м. Жовква для проходження ВЛК, звідки після некваліфікованого обстеження його було направлено до Державної прикордонної служби в м. Львів. Його одразу взяли та оформили на всі види забезпечення, без належного медичного обстеження і його відома поставили відмітку «придатний». До уваги його військовий квиток, де стояла відмітка «непридатний» не взяли. Надалі його направили у м. Харків, Вовчанський район, с. Білий колодязь, де він і добився, щоб його відправили на обстеження. 24 червня 2024 року його було направлено у м. Харків, де йому зробили МРТ та виявили ряд захворювань.

Зазначає, що 22 серпня 2024 року почав проходити медичний огляд, однак хірург і невропатолог не взяли до уваги його документи. 23 серпня 2024 року він, діючи законно та маючи всі необхідні документи, які вказують на його непридатність до військової служби з дитинства, він вирішив не проходити некваліфіковану комісію. По телефону він повідомив свого командира, який направив його на ВЛК. Під час відпустки звернувся до адвоката, який подав в Івано-Франківський окружний адміністративний суд позовну заяву, в якій оскаржив його мобілізацію. Суд відбувся без його відома.

Вважає, що не може бути обвинуваченим у цій справі. При цьому справа зареєстрована за іншим судом Личаківським районним судом м. Львова.

Просить врахувати, що був на захисті нашої Держави, на яку напав ворог. При тому він був взятий на службу непридатним, маючи тяжкі захворювання.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_9 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також письмовими доказами: витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001092 від 23 жовтня 2024 року; повідомленням начальника НОМЕР_1 прикордонного загону про вчинення військовослужбовцем, солдатом ОСОБА_6 кримінального правопорушення; висновком службового розслідування, затвердженого начальником НОМЕР_1 прикордонного загону; рапортом начальника служби охорони здоров`я НОМЕР_1 прикордонного загону, згідно з яким, зокрема, солдат ОСОБА_6 не прибув до ЛВМКЦ; витягами з наказів начальника НОМЕР_1 прикордонного загону; повідомленнями про неприбуття з лікування військовослужбовця ОСОБА_6 ; службовою характеристикою на солдата ОСОБА_6 ; медичною характеристикою солдата ОСОБА_6 ; довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії №796 від 11 лютого 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_6 придатний до військової служби.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення свого підтвердження не знайшли.

Так, у ході допиту в суді першої інстанції, що було підтверджено ним і в апеляційному суді, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненому заперечив та надав показання про те, що він, маючи військовий квиток з даними про те, що є знятим з військового обліку, намагався виїхати закордон, однак прикордонники його не пропустили; надалі за ним приїхали працівники ТЦК із м. Жовкви та наступного дня (16 березня 2024 року) його скерували на проходження ВЛК, за результатами якого його визнали придатним до військової служби. Надалі він намагався отримати дозвіл на повторне проходження ВЛК; під час перебування у населеному пункті Мисенець Самбірського району його скерували на обстеження у НОМЕР_1 прикордонний загін; він пройшов ВЛК і його знову повернули у АДРЕСА_4 , без висновку про придатність до військової служби; після цього його направили у АДРЕСА_5 , а також на позиції для несення військової служби. Через місяць була ротація і він був відправлений у Волинську область. 29 липня 2024 року всіх було скеровано на ВЛК, де його запитали про захворювання, однак нічого не перевіряли. 05 серпня 2024 року у нього розпочалася відпустка і він поїхав додому. Йому зателефонував командир і сказав, щоб він 22 серпня 2024 року прибув на ВЛК у прикордонний загін, де він проходив обстеження. Невропатолог його не оглядала, однак написала виписку. Він вирішив, що є непридатним для служби та поїхав додому. З дому він зателефонував командиру та все розповів, зокрема і те, що медичних документів не робив. Перебуваючи вдома, він проходив обстеження у лікарні та оскаржував рішення ВЛК. 20 грудня 2024 року за ним додому приїхали з ТЦК та повідомили, що він у розшуку.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність елементів, необхідних і достатніх для кваліфікації діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Об`єктом кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винним, а саме ч. 5 ст. 407 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони стаття 407 КК України містить два склади кримінального правопорушення: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікувального закладу.

Самовільне залишення частини полягає у тому, що офіцер, прапорщик, військовослужбовець за контрактом у службовий час, а військовослужбовець строкової служби в будь-який час залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення в установлений час, військовослужбовець своєчасно в частину не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк. У цьому випадку ухилення від несення обов`язків військової служби здійснюється шляхом бездіяльності.

Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини. Початком нез`явлення на службу вважається закінчення установленого строку з`явлення, а кінцем - час повернення в частину або затримання.

Суб`єктом виступає військовослужбовець будь-якого виду служби.

З суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовослужбовець усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Відповідно до направлення на медичний огляд до військово-лікарської комісії Львівського ВМКЦ ДПС України м. Львів за №13/60739/24-Вих від 20 серпня 2024 року, в.о. начальника 7 прикордонного загону ОСОБА_13 та в.о. начальника служби охорони здоров`я військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_14 звернулися до ВЛК Львівського ВМКЦ ДПС України м. Львів з проханням провести медичний огляд солдату ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для визначення стану здоров`я з метою встановлення придатності до військової служби у зв`язку з наявністю захворювання, що обмежує придатність до військової служби: кіфосколіо ГВХ на фоні Шоєрман-Мау, остеохондроз ГВХ та ПВХ, полісегментарний остеохондроз поперекового відділу хребта, дорсальна циркулярна протрузія м/х L5-S1 (а.с. 244-245, т.2).

Як вбачається з припису в.о. командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_15 (а.с. 27, т. 1), солдату ОСОБА_6 винесено припис про вибуття 22 серпня 2024 року до військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_2 з метою медичного огляду, підстава: направлення начальника медичного пункту від 20 серпня 2024 року №13/60739/24-Вн.

Згідно з висновком службового розслідування, затвердженого начальником НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_16 , встановлено: відповідно до рапорту начальника медичного пункту лейтенанта медичної служби ОСОБА_17 від 24 серпня 2024 року №13/61716/24-Вн стало відомо про неприбуття до ЛВМКЦ Державної прикордонної служби України для проходження ВЛК солдата ОСОБА_18 . На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, тобто фактичне місце перебування його не відоме. Згідно з листом про надання інформації, направленим з ЛВМКЦ Державної прикордонної служби України від 23 серпня 2024 року №13/5137-24-Вих, цей військовослужбовець 23 серпня 2024 року госпіталізований не був. Таким чином, інспектор прикордонної служби 2 категорії гранатометник 2 відділення інспекторів прикордонної служби 2 прикордонної застави 1 відділу прикордонної служби (тип С) прикордонної комендатури швидкого реагування « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (з місцем дислокації АДРЕСА_4 ) солдат ОСОБА_19 , після закінчення проходження ВЛК в ЛВМКЦ ДПСУ мав повернутися до місця проходження служби (а.с.181-187, т. 1).

У листі в.о. начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_15 №04.3.3/21162-24-Вих від 27 серпня 2024 року (а.с. 199-200, т. 1) зазначено, що 22 серпня 2024 року солдат ОСОБА_6 був скерований на ВЛК до ЛВМКЦ. Близько 13:00 години ОСОБА_6 прибув до управління НОМЕР_1 прикордонного загону, без супроводу, отримав відповідні документи та вибув до ЛВМКЦ. 23 серпня 2024 року до служби охорони здоров`я не прибув. Станом на 24 серпня 2024 року указаний військовослужбовець на зв`язок не виходить.

Як слідує з рапорту слідчого СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 20 грудня 2024 року (а.с. 248, т. 1), ОСОБА_6 затриманий у порядку ст. 208 КПК України о 13 год. 56 хв. 20 грудня 2024 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у АДРЕСА_6 .

Наведені докази у своїй сукупності та взаємозв`язку доводить, що ОСОБА_6 не виконав припису в.о. командира військової частини та не з`явився до Львівського ВМКЦ ДПС України для проходження ВЛК, після закінчення проходження якого мав повернутися до місця проходження служби.

Твердження захисника стосовно того, що місцем служби ОСОБА_6 є не військово-медичний клінічний центр Державної прикордонної служби України, а НОМЕР_2 прикордонний загін ДПС України, тому обвинувачений не міг залишити те місце служби, де він не служить, колегія суддів до уваги не бере, з огляду на таке.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2024 року у справі №125/773/23, місце служби - це будь-яке місце, яке співпадає з розташуванням військової частини, та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу або місце, де він повинен знаходитися за наказом або за розпорядженням командування.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 в.о. начальника НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_21 був скерований на ВЛК до ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди він не прибув ні у визначений час, ні пізніше. Натомість обвинувачений поїхав у місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де перебував до моменту його фактичного затримання.

Таким чином, ОСОБА_6 не з`явився вчасно на службу (у місце, де він повинен був знаходитись за розпорядженням командира), понад три доби, тому у його діянні наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

При цьому апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_6 знав про припис, яким його зобов`язано з`явитися до ЛВМКЦ для проходження ВЛК, адже навіть під час надання показань у суді першої інстанції він зазначив, що командир сказав йому 22 серпня 2024 року прибути на ВЛК у прикордонний загін.

Наявність у ОСОБА_6 різних хворіб, як і те, що він вважає себе непридатним до військової служби, саме по собі не може бути підставою для невиконання ним наказу командира та, надалі, нез`явлення вчасно на службу. Більше того, у цьому випадку командир і скерував ОСОБА_6 на проходження військово-лікарської комісії для визначення стану здоров`я з метою встановлення придатності до військової служби.

Те, що обвинувачений вважав ВЛК, на яке його направили, некваліфікованим, не спростовує висновків суду про його винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Безпідставними є і доводи обвинуваченого про те, що Сокальський районний суд Львівської області не міг розглядати справу, оскільки така зареєстрована за Личаківським районним судом м. Львова.

Так, ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року задоволено подання в.о. голови Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_22 , матеріали кримінального провадження за №0001092 від 23 жовтня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, передано на розгляд Сокальському районному суду Львівської області.

Враховуючи, що підсудність кримінального провадження №0001092 була визначена Львівським апеляційним судом, а згідно з ч. 5 ст. 34 КПК України спори про підсудність між судами не допускаються, колегія суддів вважає, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглянуте судом, встановленим законом.

Апеляційний суд погоджується також із призначеним ОСОБА_6 покаранням, оскільки воно відповідає тяжкості скоєного злочину, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг сторони захисту не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовуються правильними висновками суду першої інстанції.

Отже, оскаржений вирок щодо ОСОБА_6 є належно мотивованим, обґрунтованим та законним, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Сокальського районного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 в його інтересах без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4