Провадження № 11-кп/811/120/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 , у виді тримання до набрання вироку законної сили залишено без змін.

Зараховано ОСОБА_7 в строк покарання тримання під вартою на досудовому розслідуванні та судовому розгляді згідно з ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 05.06.2025 по день набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, на особливий період, в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 49, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, 15.02.2025 не з`явився на службу до місця розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та був відсутній без поважних причин, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби, до 05.06.2025, а саме до моменту затримання на території м.Ужгород, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.5 ст.407 КК України а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

На даний вирок суду захисник подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що суд не надав належної оцінки відсутності у ОСОБА_7 прямого умислу на ухилення від військової служби, що є ключовою ознакою суб`єктивної сторони злочину. Так, ОСОБА_7 заперечував свою провину, вказуючи, що його дії були наслідком нехтування його законним правом на відстрочку як батька трьох малолітніх дітей.

Акцентує, що суд хоча і врахував наявність у ОСОБА_7 трьох малолітніх дітей, однак не взяв до уваги, що намір ухилитись від служби не можна вважати доведеним, якщо особа намагалась реалізувати своє законне право на відстрочку чи звільнення від мобілізації. Вказує, що дії ОСОБА_7 були наслідком його незаконної мобілізації, а не нехтуванням конституційного обов`язку.

Стверджує, що мобілізація ОСОБА_7 була здійснена з порушенням ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та примусово, проти волі, при наявності кримінального провадження за ст. 336 КК України.

Звертає увагу, що суд не врахував, що ОСОБА_7 через свої релігійні переконання не міг проходити військову службу, не складав присяги та не отримував військового квитка. Також судом не враховано, що обвинувачений не отримував жодного виду забезпечення, зокрема, не отримав військову форму, грошове забезпечення.

Крім цього, суд не з`ясував на яких підставах ОСОБА_7 перебував у м. Мукачево, згідно якого наказу він повинен був прибути до с. Білки, та чи доведений був до нього цей наказ.

Покликається, що суд поклав на сторону захисту обов`язок доказування обставин, що виключають вину обвинуваченого. Також вказує на неправильну оцінку судом доказів, а саме суд відхилив доводи обвинуваченого щодо конституційного права на альтернативну (невійськову) службу за релігійними переконаннями з тих підстав, що під час воєнного стану не передбаченого альтернативної служби. Однак, на думку захисника, такий аргумент суду не скасовує конституційного права на свободу віросповідання.

Акцентує, що усі сумніви щодо доведеності вини, у тому числі щодо наявності умислу на ухилення, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

На апеляційну скаргу захисника прокурор подав заперечення, у яких просить відмовити у задоволенні такої, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 просить залишити без змін. Вказує, що з моменту призову ОСОБА_7 на військову службу за мобілізацією, на особливий період, та його відправлення до військової частини НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , тобто з 06.11.2024, ОСОБА_7 набув статус військовослужбовця особи, яка проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

При цьому свою мобілізацію обвинувачений не оспорював. Стверджує, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин, що підтверджується, зокрема, і показаннями допитаного у суді свідка ОСОБА_9 , який є вищестоящим командиром по відношенню до ОСОБА_7 . З приводу доводів сторони захисту про неможливість обвинуваченим проходити військову службу через релігійні переконання, прокурор, покликаючись на практику Верховного Суду, прокурор вказує, що можливості заміни військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період закон не передбачає.

При апеляційному розгляді справи захисник та обвинувачений підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні доводи сторони захисту, як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Всупереч апеляційним доводам захисника, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення це сукупність елементів, необхідних і достатніх для кваліфікації діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Об`єктом інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є порядок проходження військової служби.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення може виявлятися як у вигляді самовільного залишення військової частини або місця служби, так і в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

У першій формі кримінальне правопорушення є закінченим з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктом виступає військовослужбовець будь-якого виду служби.

Суб`єктивною стороною цього кримінального правопорушення є умисна форма вини, а нез`явлення вчасно без поважних причин передбачає як умисну, так і необережну форму вини.

Початком нез`явлення вчасно без поважних причин на службу для всіх категорій військовослужбовців слід вважати закінчення встановленої тривалості правомірного перебування поза службою.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що військовослужбовець у законному порядку залишив розташування частини або місце служби та не повертається в зазначений час для подальшого несення військової служби.

Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій знаходяться підрозділи та служби частини.

Місце служби - це будь-яке місце, яке співпадає з розташуванням військової частини, та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу або місце, де він повинен знаходитися за наказом або за розпорядженням командування.

Злочин, передбачений ч.5 ст.407 КК України вважається закінченим з моменту: самовільного залишення винним військової частини або місця служби чи нез`явлення вчасно без поважних причин на службу.

Апеляційним судом під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст.94 КПК Кодексу.

При цьому суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав обвинуваченого, свідків та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Так, під час судового розгляду у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він є віруючою людиною, його релігійні переконання суперечать несенню військової служби. Зазначив, що згідно зі ст. 35 Конституції України має право на альтернативну (невійськову) службу. Ствердив, що його мобілізація до лав Збройних сил незаконна. Вказав, що він не є військовослужбовцем, присягу не складав, ніякі документи не підписував, військову форму не отримував і не носив, грошове та інше забезпечення під час перебування у військовій частині не отримував. Ствердив, що самовільно військову частину не залишав, наказ про переміщення для проходження БЗВП у с. Білки не отримував, покинути військову частину дозволив офіцер ОСОБА_9 . Від звільнення від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому ч.5 ст.401 КК України, категорично відмовився.

Місцевий суд правильно та обґрунтовано визнав, що незважаючи на невизнання вини, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доводиться, зокрема:

-показаннями свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що він є заступником командира бригади з психологічної підтримки персоналу начальником відділення психологічної підтримки персоналу ВЧ НОМЕР_1 . Вказав, що ОСОБА_7 був призваний на службу по мобілізації, є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , має військове звання «солдат» та з кінця 2024 року знаходився у розташуванні ВЧ НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Пояснив, що у лютому 2025 року особовому складу, у тому числі ОСОБА_7 , було доведено (зачитано) наказ про переміщення в с. Білки, для проходження базової загальновійськової підготовки (БЗВП). Зазначив, що він особисто роз`яснив ОСОБА_7 , що у разі відмови пройти БЗВП у с. Білки, той буде вважатись таким, що самовільно залишив військову частину. Однак, незважаючи на це 15.02.2025 ОСОБА_7 відмовився сідати в службовий автотранспорт, який прямував у с. Білки, та пішов до залізничного вокзалу, покинувши військову частину. На службі більше не з`являвся, самостійно до с. Білки не прибув. Крім того, пояснив, що неодноразово роз`яснював ОСОБА_7 ст. 35 Конституції України, його обов`язок у військовий час проходити службу за мобілізацією та наслідки залишення військової служби. Ствердив, що не давав дозволу покинути розташування військової частини ОСОБА_7 ;

-показаннями свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що він є офіцером відділення державних закупівель ВЧ НОМЕР_1 . Пояснив, що ОСОБА_7 був мобілізований у листопаді 2024 та з того часу проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 . Підтвердив, що наказ про проходження БЗВП у АДРЕСА_1 був доведений до відома особового складу, у тому числі до ОСОБА_7 , однак ОСОБА_7 для проходження БЗВП в с. Білки не з`явився;

-даними заяви про вчинене військовослужбовцем кримінальне правопорушення №1838/3-361 від 26.03.2025, згідно якої встановлено факт відсутності солдата ОСОБА_7 за місцем проходження служби у с. Білки, Хустського району, Закарпатської області. Відсутній на службі більше 3 діб без поважних причин;

-даними акту службового розслідування від 13.03.2025, згідно якого солдат ОСОБА_7 15.02.2025 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . Від присяги та від проходження курсу БЗВП відмовлявся через особисті релігійні переконання, мобілізацію вважав незаконною;

-даними наказу №343 від 15.02.2025, згідно якого вирішено провести службове розслідування стосовно самовільно залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_7 ;

-даними рапорту головного сержанта ОСОБА_11 від 15.02.2025, згідно якого солдат ОСОБА_7 15.02.2025 не прибув на територію ППД с. Білки. Встановити його місцезнаходження не вдалось;

-даними наказу № 306 від 08.02.2025 та додатку №2 до нього, згідно яких солдат ОСОБА_7 залучається до проходження БЗВП;

-даними витягу із наказу № 311 від 06.11.2024, згідно якого відповідно до мобілізаційного призначення, бойового розпорядження солдата ОСОБА_7 вважати призначеним до ВЧ НОМЕР_1 ;

-даними наказу № 495 від 10.03.2025, яким затверджено результати проведення службового розслідування та встановлено, що військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 15.02.2025 самовільно залишив місце служби. Підтверджено наявність ознак злочину за ч. 5 ст. 407 КК України. Неправомірних дій зі сторони інших військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 не виявлено;

-даними постанови від 08.04.2025, згідно якої визнано документами: акт службового розслідування тощо;

-даними військового квитка серії НОМЕР_2 , згідно якого ОСОБА_7 04.11.2024 призваний до лав ЗСУ за мобілізацією;

-даними довідки ВЛК від 04.11.2024 №7993 та картки обстеження та медичного огляду, згідно яких солдат запасу ОСОБА_7 визнаний здоровим;

-даними контрольного талону мобілізаційного розпорядження №1, згідно якого солдат ОСОБА_7 одержав мобілізаційне розпорядження 04.11.2024;

-даним аркушу доведення, згідно якого ОСОБА_7 повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 366 КК України;

-даними акту від 04.11.2024, згідно якого військовозобов`язаний ОСОБА_7 відмовився від підпису довідки ВЛК, в аркуші про доведення про кримінальну відповідальність, відмовився від підпису мобілізаційного розпорядження, та в розписці про отримання бойової повістки та військового квитка;

-даними витягу із наказу №58 від 15.02.2025, згідно якого солдату ОСОБА_7 з 15.02.2025 призупинено грошове забезпечення тощо;

-даними довідки ВЛК №2025-0612-1656-3491-3 від 12.06.2025 та медичної характеристики від 26.08.2025, згідно яких солдат ОСОБА_7 придатний до військової служби;

-даними довідки №1838/15-837 від 26.08.2025, згідно якої ОСОБА_7 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . У листопаді 2024 грошове забезпечення не нараховувалось.

Апеляційний суд визнає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сукупність цих доказів повністю підтверджує вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.

Заперечуючи вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, сторона захисту як при розгляді справи місцевим судом, так і при апеляційному розгляді справи, покликалась на різні підстави, які на думку сторони, свідчать про те, що у діях обвинуваченого відсутній склад інкримінованого йому злочину.

Зокрема, згідно позиції сторони захисту, такими підставами є те, що ОСОБА_7 незаконно був мобілізований, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а відтак має право на відстрочку чи звільнення від мобілізації, те, що він не є військовослужбовцем, присяги не складав та не отримував військового квитка, не отримував жодного виду забезпечення, а також те, що через свої релігійні переконання не міг проходити військову службу та мав конституційне право на альтернативну (невійськову) службу.

Згідно оскаржуваного вироку місцевий суд з належною повнотою перевірив версії наведені стороною захисту у заперечення вини ОСОБА_7 та у своєму рішенні навів обґрунтовані та достатні мотиви про безпідставність таких тверджень.

Всупереч апеляційним доводам сторони захисту, місцевий суд вірно констатував, що дослідженими та наведеними вище доказами беззаперечно доведено, що ОСОБА_7 був призваний до лав ЗСУ за мобілізацією та є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , має військовий квиток та військове звання солдат.

Також місцевий суд обґрунтовано врахував відсутність доказів, які б підтвердили те, що мобілізація ОСОБА_7 була незаконною.

У матеріалах справи відсутні жодні докази про те, що на час мобілізації ОСОБА_7 (06.11.2024) в обвинуваченого були підстав для відстрочки від призову на військову службу, зокрема, докази непридатності ОСОБА_7 до військової служби за станом здоров`я, наявність "бронювання" тощо. Також відсутні докази того, що ОСОБА_7 звертався до адміністративного суду щодо визнання мобілізації незаконною.

Покликання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 не мав наміру ухилятись від служби, а лише реалізовував своє право на відстрочку як батько трьох малолітніх дітей є необґрунтованими.

Згідно матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_7 був призваний на військову службу до лав ЗСУ за мобілізацією 06.11.2024, інкримінований йому злочин вчинив 15.02.2025, а його третя дитина, згідно наявного у справі свідоцтва про народження народилась 31.03.2025 (а.с. 113).

Тобто, на час мобілізації ОСОБА_7 та вчинення ним інкримінованого йому злочину він вважався таким, що має двох малолітніх дітей.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням положень п.3 ч.12 ст.26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII, ОСОБА_7 , будучи мобілізованим у встановленому законом порядку та маючи обов`язок проходження військової служби, після того як у нього народилась третя дитина міг у законний спосіб реалізовувати своє право бути звільненим з військової служби через сімейні обставини, а саме через наявність у нього трьох дітей віком до 18 років. Водночас, як пояснив при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_7 , він не вважає себе військовослужбовцем через релігійні переконання, а тому свідомо не бажає скористатись саме такою можливістю (наявність трьох неповнолітніх дітей) звільнення із військової служби.

При апеляційному розгляді не підтвердились доводи захисника про те, що суд не з`ясував згідно якого наказу ОСОБА_7 повинен був прибути до с.Білки, та чи доведений був до нього цей наказ.

Так, судом при ухваленні вироку суду щодо ОСОБА_7 враховано досліджений у судовому засіданні наказ № 306 від 08.02.2025 із додатком №2, згідно яких солдат ОСОБА_7 залучається до проходження БЗВП, а також враховано показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, будучи повідомленими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, ствердили, що даний наказ було доведено до відома особового складу, у тому числі і ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає голослівними апеляційні доводи захисника про те, що місцевий суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_7 через свої релігійні переконання не міг проходити військову службу та згідно ст.35 Конституції України має право на альтернативну (невійськову) службу.

У вироку суду наведено достатні та обґрунтовані мотиви через які місцевий суд не взяв до уваги такі твердження обвинуваченого, визнавши такі необґрунтованими.

З таким висновком місцевого суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.11.2024 (справа № 125/773/23) на рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч.4 ст.35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст.35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб, вимагається забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо).

Суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7 ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не надав жодних доказів того, що він належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю.

Відповідних даних не надано стороною захисту і суду апеляційної інстанції.

Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13.06.2024 ( справа №

601/2491/22

), згідно якої суд касаційної інстанції констатував, що за змістом ч.1 ст.1 Закону від 12.12.1991 № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу», яким унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою), альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст.15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» віком 1825 років.

Однак, можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Крім цього, з наведеного Верховним Судом у цього рішенні вбачається, що призов на військову службу по мобілізації не означає, що особа автоматично зобов`язана брати до рук зброю, адже під час несення служби мобілізований може бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

При цьому, апеляційні доводи захисника про те, що місцевий суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а саме поклав на сторону захисту обов`язок доказування обставин, на які вона покликалась, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Будь яких даним про те, що сторона захисту була обмежена у реалізації своїх прав, передбачених положеннями зазначеної статті, матеріали справи не містять.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції, покликавшись на безпосередньо досліджені докази, відповідно до ст.94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, належним чином обґрунтувавши свої висновки.

За наслідками апеляційного перегляду неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарги не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: