справа № 179/213/26
провадження № 1-кп/179/94/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року с-ще Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні при розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні, яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000191 від 29.09.2025 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

клопотання сторін кримінального провадження,

В С Т А Н О В И В:

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 29.09.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000191 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Ухвалою від 19.02.2026 призначено підготовче судове засідання по розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_4 .

02.03.2026 до суду надійшло письмове клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду від 15.01.2026 до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14.03.2026.

Для досягнення мети і завдань кримінального провадження на даний час виникла необхідність у продовженні застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , яка обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме:

- ризик переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлені волі від п`яти до десяти років, у зв`язку з чим, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у інкримінованому йому злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою, як запобіжним заходом або відбування покарання. Факт самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини вже свідчить про схильність ухилятися від виконання обов`язків та ігнорувати законні вимоги;

- незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_4 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 разом з іншими військовослужбовцями, які можуть бути допитані як свідки у цьому кримінальному провадженні. Перебуваючи поза межами тримання під вартою, ОСОБА_4 , як особа, що не має підстав для звільнення з військової служби, зобов`язаний буде повернутися до підрозділу, в якому він проходив службу, тобто до місця, де також проходять службу свідки, що беззаперечно створить умови для здійснення тиску на них. Враховуючи, що зазначені особи перебували з ним у безпосередніх службових відносинах, обвинувачений може впливати на їхні показання шляхом особистих контактів, умовлянь або погроз, з метою спотворення фактичних обставин справи.

- обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовження злочину, у якому він обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки ОСОБА_4 був затриманий правоохоронним органом поза межами військової частини, що свідчить про відсутність у нього наміру повернутися на службу добровільно. Його поведінка демонструє стійку схильність ухилятися від військової служби та невиконання наказів командування. В умовах воєнного стану продовження чи повторення таких дій створює пряму загрозу обороноздатності держави, підриває військову дисципліну та може негативно вплинути на інших військовослужбовців.

Можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується репутацією самого ОСОБА_4 , який будучи діючим військовослужбовцем, якщо відносно нього не буде продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може самовільно залишити місце служби та взагалі територію України, що у свою чергу утворить самостійний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.408 КК України.

Сукупність викладених вище обставин, свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання вищевказаним ризикам, прокурор вважає доцільним продовжити обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив його задовольнити, посилаючись на наявність вищенаведених ризиків, які на даний час не відпали та продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_5 заперечував з проти задоволення клопотання прокурора щодо продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У свою чергу підтримав подане ним 27.02.2026 письмове клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з наміром обвинуваченого продовжити військову службу, до якого надав письмову згоду командира військової частини НОМЕР_2 на продовження ОСОБА_4 військової служби у цій військовій частині.

З посиланням на ч.5 ст.401 КК України захисник вказує, що особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Тому захисник просив суд звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обвинуваченого ОСОБА_4 у зв`язку з продовженням проходження ним військової служби, а кримінальне провадження закрити у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, підтримав клопотання захисника ОСОБА_5 , пояснивши суду, що він дійсно виявив бажання повернутись до військової частини для подальшого проходження служби та згоден на закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Прокурор ОСОБА_3 наполягав на задоволені свого клопотання та заперечував проти клопотання захисника ОСОБА_5 , оскільки вважає його на даній стадії передчасним, адже законом передбачено, що особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила самовільне залишення військової частини, може бути звільнена від кримінальної відповідальності, а тому з`ясування даного факту, а саме чи дійсно обвинувачений ОСОБА_4 під час дії воєнного стану вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 КК України потребує дослідження доказів, що неможливо на даній стадії судового провадження. Крім того зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується ще у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, яке передбачає покарання у виді реального позбавлення волі.

Вислухавши клопотання прокурора та захисника, з`ясувавши думку обвинуваченого щодо них, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а клопотання захисника необґрунтованим та таким, що підлягає відмові в задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно до п.п.4,5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років та до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст. 177 КПК, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Судом установлено, що запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_7 застосований за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений КПК України. Строк дії запобіжного заходу спливає 14.03.2026.

Вирішуючи питання про продовження застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у виді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою; суд враховує, що тримання під вартою є винятковим та відповідно до ст. 176 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання до 10 років позбавлення волі.

Кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, обвинуваченому вже вручений обвинувальний акт, а тому, на думку суду, та з огляду на стадію кримінального провадження, не можуть підлягати окремому вирішенню питання щодо оцінки доказів, з огляду на їх належність, допустимість та достатність для визнання обвинуваченого винуватим або невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, але підлягають оцінці характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також доведені прокурором ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, судом встановлено, що доводи прокурора, викладені в клопотанні, є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують.

Зазначені висновки суду засновані, перед усім, на тому, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, не є особою з інвалідністю, не одружений, неповнолітніх дітей та інших непрацездатних осіб на утриманні не має, отже не має сталих соціальних зв`язків та стримуючих факторів. Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини в умовах воєнного стану, яке тривало більше трьох років, що свідчить про те, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від суду та продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, а також незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки свідки у даному кримінальному провадженні судом ще не допитувались.

Крім того, суд також враховує, що на розгляді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України (справа №179/69/26, провадження №1-кп/179/80/26), що додатково свідчить про наявність ризику, що перебуваючи на волі, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1, 3,5 ч.1 ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в підготовчому судовому засіданні не встановлено.

Також суд враховує, що згідно у відповідності до п. 5 ч. 1 та ч. 8 ст. 176 КПК під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються у вчиненні передбаченого ст. 407 КК злочину, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 , є тяжкими злочином і передбачає покарання у виді позбавлення волі та, враховуючи встановлені ризики, обставини кримінального правопорушення, який вчинено проти порядку несення військової служби, суд вважає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не забезпечить можливості здійснення дієвого контролю за поведінкою обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, не виходить за межи розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосовувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відповідає характеру і тяжкості діяння, яке йому інкримінується, не надає можливості ухилення від суду.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, вчиненого в період дії воєнного стану, яке законодавцем віднесено до злочинів, що відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України надають суду, за конкретних обставин, які підтверджують ймовірність ризиків, не визначати заставу, яка надасть обвинуваченому вчинити ті дії, які негативно впливатимуть на хід судового розгляду, зокрема, вільно пересуватись по території України, змінити місце свого проживання та переховуватись від суду, що матиме наслідком затягування строків розгляду справи, суд вважає, що на даний час визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Враховуючи все вищевикладене, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, суд доходить висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, йому доцільно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 01.05.2026, включно.

Щодо клопотання сторони захисту про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 401 КК України, особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407,408 цього Кодексу, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Отже, зі змісту ч. 5 ст. 401 КК України вбачається, що підставами звільнення особи від кримінальної відповідальності є: добровільне звернення до суду із клопотанням про намір продовжити проходження військової служби; згода особи на звільнення від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ч. 5 ст. 401 КК України (ч. 3 ст. 285 КПК України); наявна письмова згода командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби; під час дії воєнного стану вперше вчинення особою кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст.407,408 КК України.

Таким чином, для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України законодавцем визначено сукупність необхідних умов, за наявності яких суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.407, 408 КК України, й вказані умови не є альтернативними.

В свою чергу, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені клопотання захисника за передчасністю, оскільки суду не було надано до клопотання: добровільне звернення обвинуваченого ОСОБА_4 до суду із клопотанням про намір продовжити проходження військової служби, а також письмового доказу про те, що під час дії воєнного стану ОСОБА_4 вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.407,408 КК України, тобто відсутня вимога про судимість на обвинуваченого.

При цьому слід роз`яснити захиснику та обвинуваченому, що відмова в задоволенні вищевказаного клопотання не є перешкодою для його заявлення повторно, якщо перестануть існувати обставини які стали підставою для відмови в його задоволенні.

Керуючись ст. ст. 314-316, 372, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4» на 60 діб, тобто до 01 травня 2026 року.

Вручити копію цієї ухвали обвинуваченому негайно після її оголошення.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4».

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1