Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/112/26 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 390/1146/24 Доповідач в колегії апеляційного суду
Категорія 115 (93, 94) Д ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_8

та ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 на вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000161 від 29.02.2024 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кіровограда, громадянку України, з середньою освітою, не працюючої, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнано винуватою та засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_10 в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 29 лютого 2024 року по 28 червня 2024 року та з 30 серпня 2024 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 8862 грн.14 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 , який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, а також невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання, ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, згідно з яким ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Зокрема прокурор зазначає про те, що не оспорює юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України та правильність висновків суду про доведеність її винуватості, разом з цим вважає, що суд не в повній мірі дотримався вимог ст. 50 та 65 КК України, не врахував, що ОСОБА_10 свою вину в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_14 не визнала та не розкаялась, стверджуючи про те, що смертельне ножове поранення нанесла ОСОБА_14 випадково, з необережності, захищаючись від агресивних дій ОСОБА_14 , тим самими намагається уникнути кримінальної відповідальності та справедливого покарання,

Крім того, суд на думку прокурора, при призначенні ОСОБА_10 покарання не врахував, що обвинувачена до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується задовільно, страждає психічно поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю, будучи під цілодобовим домашнім арештом ухилялася від явки до суду, умисно позбавила життя ОСОБА_14 з яким перебувала у сімейних відносинах.

Обставини цієї справи, ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також її посередні характеризуючи дані, за висновком прокурора свідчать про те, що призначене ОСОБА_10 покарання у виді 8 років позбавлення волі є надто м`яким та несправедливим, не відповідає цілям та загальним засадам кримінального судочинства.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі також вказує, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність ( ч.7 ст. 72 КК України) та недотримався вимог абз.8 п.2 ч.2 ст.374 КПК України, а саме не зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання період перебування її під цілодобовим домашнім арештом, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого вироку.

У апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.1 ст. 115 на ч.1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, вказуючи на те, що висновки суду про умисне вбивство ОСОБА_10 свого співмешканця ОСОБА_14 не відповідають дійсності, спростовуються правдивими показаннями обвинуваченої ОСОБА_10 про те, що вона під час сварки, захищаючись від агресивних дій ОСОБА_14 , тримаючи у руках ніж, який вона перед цим вихватила з рук ОСОБА_14 , випадково його поранила відштовхуючи від себе, а коли усвідомила що відбулося, то одразу ж намагалася викликати швидку, просила про допомогу.

Показання близьких родичів загиблого ОСОБА_14 , а саме його брата ОСОБА_7 , сестри ОСОБА_15 та матері ОСОБА_16 , на думку сторони захисту не мають ніякого доказового значення, оскільки вони не були очевидцями тих подій, а висновок медичного експерта ОСОБА_17 № 843 від 04.03.2024 про характер, механізм утворення та причину смерті ОСОБА_14 з високою концентрацією алкоголю у крові (2.32 г/дм) та його пояснення в суді про спрямованість удару, навпаки спростовують версію сторони обвинувачення, трактуються на користь ОСОБА_10 і підтверджують правдивість її показань про вбивство ОСОБА_14 з необережності.

Така реалістична версія ОСОБА_10 , на думку адвоката ОСОБА_13 підтверджується й висновком експерта № 201 від 29.02.2024 року про те, що ознак алкогольного або іншого сп`яніння у ОСОБА_10 не виявлено, а висновок експерта № 159 від 29.02.2024 року підтверджує наявність у ОСОБА_10 різаної рани на пальці правої руки, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_10 у процесі самозахисту від ОСОБА_14 схопила ніж за лезо і поранилась.

Стороною обвинувачення не доведено і у ОСОБА_10 за висновком захисника не було мотиву вбивати ОСОБА_14 , оскільки зі слів її підзахисної вони комфортно проживали разом однією сім`єю з 2022 року, вели спільне господарство, ОСОБА_14 був нормальною, хорошою людиною, переживав за своїх дітей, які залишились без нагляду та батьківського піклування.

Про відсутність умислу у ОСОБА_10 на заподіяння смерті ОСОБА_14 , на думку адвоката ОСОБА_13 свідчить також і поведінка самої ОСОБА_10 , яка в результаті психоемоційного стану не змогла одразу ж усвідомити, що відбулося, зупинити кровотечу або надати першу медичну допомогу, а тому і зателефонувала по лінії 103 і повідомила про події, що підтверджується рапортом чергового поліцейського, які міститься у матеріалах справи.

Підсумовуючи свої доводи, сторона захисту стверджує, що за відсутністю прямих доказів, версія слідства та висновки суду про умисне вбивство ОСОБА_10 свого співмешканця ОСОБА_14 не ґрунтуються на сукупності належних та допустимих доказів, що з урахуванням презумпції невинуватості, а також стандартів доведеності поза розумних сумнівів, є підставою для кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 як вбивство з необережності, оскільки мети на умисне позбавлення ОСОБА_14 життя або нанесення йому тілесних ушкоджень, у ОСОБА_10 не було.

Як вбачається з вироку, суд встановив, що 29.02.2024 року близько 02.00 год. ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , будучи в сімейних відносинах, перебували у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_10 , де між ними виник конфлікт у ході якого ОСОБА_10 нанесла ОСОБА_14 один удар у ділянку грудної клітки колюче-ріжучим предметом схожим на ніж.

Згідно висновку експерта № 255 від 18.03.2024 року, в результаті умисних та протиправних дій ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_14 були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням легені: рани верхньої третини передньої поверхні грудної клітки ліворуч, ушкодження на передній поверхні верхньої частки лівої легені.

Смерть ОСОБА_14 настала на місці пригоди від геморагічного шоку, який розвинувся в результаті гострої крововтрати, як наслідок колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням легені.

При таких обставинах дії ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника-адвоката ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, потерпілого ОСОБА_7 та його представників - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали даного кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Переглядаючи вирок в межах доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 щодо неправильної кваліфікації, неповноти та необ`єктивності судового розгляду, істотного порушення вимог КПК, а також доводів апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів апеляційного суду вважає їх безпідставними, оскільки сторона захисту та прокурор, під час апеляційного розгляду не довели наявність правових і фактичних підстав для цього.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак, не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Стаття 115 КК України, яка інкримінована ОСОБА_10 передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками.

Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі.

Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

В даному випадку, досліджуючи мотив злочинних дій та даючи юридичну оцінку діям обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив про те, що стосунки між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 до останніх подій, причини конфлікту, обстановка, локалізація тяжких тілесних ушкоджень, спосіб їх нанесення, знаряддя злочину, причини припинення, а також поведінка ОСОБА_10 після нанесення ОСОБА_14 ножового поранення, свідчать про умисел ОСОБА_10 на позбавлення життя ОСОБА_14 , а сукупність наявних у справі належних та допустимих доказів, за висновком суду свідчить про доведеність її винуватості.

Крім того суд врахував, що ОСОБА_10 нанесла потерпілому ОСОБА_14 глибоке ножове порання у ділянку грудної клітки, з пошкодженням легені, після чого залишила ОСОБА_14 на підлозі у будинку, а сама вийшла на вулицю, потім з її слів побігла до сусіда, телефонувала родичам та викликала швидку.

ОСОБА_10 не намагалася зупинити кровотечу або надати першу медичну допомогу ОСОБА_14 , смерть якого згідно висновку експерта настала на місці пригоди від гострої крововтрати (геморагічного шоку) що за висновком суду свідчить про наявність у ОСОБА_10 прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому.

На обґрунтування таких висновків суд послався на ряд досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі дані: протоколів огляду місця події, висновки судово-медичних експертиз, показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та самої обвинуваченої ОСОБА_10 , а їх сукупність такою, що доводить винуватість ОСОБА_10 в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_14 .

Зокрема суд зазначив про те, що вина ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового слідства доказами, а саме:

- рапортом чергового ВП №2 (м. Кропивницький) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 29.02.2024 року про фіксацію повідомлення від диспетчера служби ''103'' про те, що до них зателефонувала жінка, яка не представилася та повідомила, що за адресою: АДРЕСА_1 , ймовірно ножове поранення (т.2, а.п.2);

- протоколом огляду місця події від 29.02.2024 року - території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено: скляну рюмку, нічну сорочку зі слідами РБК, змиви та контрольні змиви РБК з підлоги, фрагменти скла, пляшку з-під пива ''Чайка чорноморська'', мобільний телефон ''Iphone'' зі слідам РБК, кухонний ніж зі слідами РБК, металеву кочережку зі слідами РБК (т.2, а.п.8-26);

- протоколом огляду місця події від 29.02.2024 року - території психіатричної лікарні за адресою: АДРЕСА_2 , де розташований морг, у вказаному морзі наявний труп ОСОБА_14 , у ході огляду виявлено та вилучено: чоловічий джемпер зеленого кольору зі слідами РБК та пошкодженнями, труси (т.2, а.п.41-46);

- протоколом огляду від 01.03.2024 року, вилучених під час огляду місця події 29.02.2024 року предметів (т.2, а.п.47-48);

- протоколом огляду трупа від 29.02.2024 року, яким оглянуто труп ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2, а.п.55-57);

- копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_14 №269 від 29.02.2024 року (т.2, а.п.58-59);

- висновком експерта № 201 від 29.02.2024 року про те, що під час медичного огляду ознак стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння у ОСОБА_10 не виявлено (т.2, а.п.86);

- висновком експерта № 159 від 29.02.2024 року, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлені тілесне ушкодження у вигляді поверхневої рани по долонній поверхні дистальної фаланги 3 пальця правої кисті, яке утворилося від дії гострого предмету, що мав ріжучі властивості та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (т.2, а.п.88);

- висновком експерта №216 від 07.03.2024 року про групову належність крові ОСОБА_10 (т.2, а.п.94-95);

- висновком експерта № 215 від 02.04.2024 року, згідно якого визначено групову належність крові потерпілого ОСОБА_14 . На речах, вилучених під час огляду місця події, а саме: на змиві з підлоги (об`єкт 1), на мобільному телефоні (об`єкт 2), на нічній сорочці (об`єкт 3, 4) знайдено кров людини. Отримані результати свідчать, що кров у вказаних об`єктах може належати потерпілому ОСОБА_14 . Підозрюваній ОСОБА_10 кров належати не може, при цьому, домішка її крові не виключається (т.2, а.п.99-101);

- висновком експерта № 44 від 17.05.2024 року про те, що предметі одягу (формений джемпер), що належали ОСОБА_14 , виявлено одне пошкодження на переді на рівні верхньої частини зліва та одне пошкодження на рівні верхньої частини спинки справа. Пошкодження переду джемпера має ознаки розриву, поєднаного з розрізом трикотажного полотна. Воно утворилося в результаті одноразової дії плоского, колюче-ріжучого предмета з одногострою заточкою клинка. Пошкодження спинки джемпера має ознаки розриву і утворилося внаслідок розтягувальних напруг у вертикальному напрямку. Форма предмету не відобразилася. Пошкодження не придатні для ідентифікації предмета за груповими ознаками. Індивідуальні особливості предметів не відобразились. Ушкодження на ділянці шкіри передньої поверхні грудної клітки зліва трупа ОСОБА_14 та відповідне йому пошкодження на форменому джемпері (верхня частина переду зліва) могли бути спричинені клинком наданого предмета для проведення експертизи (кухонного ножа) або іншого предмета з подібними конструктивними особливостями клинка. Ушкодження в ділянці шкіри з садном №1 та відповідне йому пошкодження на форменому джемпері (верхня частина спинки справа), а також ушкодження на ділянці шкіри з садном №2 без пошкодження трикотажного полотна, ймовірно, могли бути спричинені, скоріше за все, під впливом торцевої частини власне прута металевої кочерги, наданої для проведення екпертизи, або іншого предмета з подібними конструктивними особливостями травмувальної поверхні (т.2, а.п.105-135);

- висновком експерта № 255 від 18.03.2024 року, згідно з яким при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 виявлено тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням легені: рана верхньої третини передньої поверхні грудної клітки ліворуч, ушкодження на передній поверхні верхньої частки лівої легені. Дане тілесне ушкодження перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, та у живих осіб має ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Причиною смерті ОСОБА_14 став геморагічний шок, що розвинувся в результаті гострої крововтрати, як наслідок колото-різаного поранення грудної клітки з пошкодженням легені, про що свідчать дані судово-медичної експертизи трупа та дані судово-гістологічної експертизи (висновок експерта №241 від 15.03.2024 року). При проведенні судово-токсикологічної експертизи крові трупа ОСОБА_14 виявлено етиловий алкоголь в концентрації 2,32 г/дм?, що у живих осіб має ознаки середнього ступеня алкогольного сп`яніння (висновок експерта №843 від 04.03.2024 року) (т.2, а.п.143-149);

- висновком експерта № 38 від 14.03.2024 року, згідно якого для проведення судово-медичної експертизи надано клапоть шкіри з передньої поверхні грудної клітки зліва трупа ОСОБА_14 . На ньому виявлено одне ушкодження у вигляді рани. Вона за характером є колото-різаним ушкодженням. Рана утворилася в результаті одноразового травмувального впливу плоского одногострого колюче-ріжучого предмета клинкового типу з обухом помірної товщини 0,1-0,2 см, з слабо або помірно вираженими ребрами та з найбільшою шириною зануреної частини клинка орієнтовно в межах 1,9-2,0 см. у момент спричинення ушкоджень клинок був орієнтований вертикально, обухом-вниз, лезом-доверху, з зануренням його прямовисно до поверхні шкіри. Для проведення судово-медичної експертизи надано два клаптя шкіри на яких виявлено по одному садну №1 та №2. Вони утворилися внаслідок переважно тангеційного тупого травмувального впливу предмету (предметів) з обмеженою контактувальною частиною. Після проведення кольорової хімічної реакції (реакція Перлса) на клаптях шкіри з саднами №1 і №2 в проекції ушкоджень, по контуру і на поверхні клаптів шкіри, відкладання сполук заліза не визначається (т.2, а.п.151-165);

- висновком експерта № СЕ-19/112-24/3491-БД від 02.05.2024 року, згідно якого у наданих на дослідженнях змивах із правої та лівої рук ОСОБА_10 виявлено кров людини, клітини з ядрами та встановлено їх генетичні ознаки. Генетичні ознаки клітин, виявлені у змивах із правої та лівої рук ОСОБА_10 , які є змішаними та містять генетичні ознаки двох осіб, а саме: зразка крові потерпілого ОСОБА_14 та зразка буквального епітелію підозрюваної ОСОБА_10 (т.2, а.п.171-180);

- висновком експерта № СЕ-19/112-24/3493-БД від 09.05.2024 року, згідно якого генетичні ознаки слідів крові та клітин, виявлені на кухонному ножі, а саме на клинку та руків`ї, збігаються між собою, збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_14 та не збігаються з генетичними зразками буквального епітелію ОСОБА_10 . Походження слідів крові та клітин, виявлених на кухонному ножі, а саме на клинку та руків`ї, від ОСОБА_10 виключається (т.2, а.п.185-198);

- висновком експерта № СЕ-19/112-24/3492-БД від 29.04.2024 року, згідно якого у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_10 виявлено кров людини та клітини з ядрами, встановлено їх генетичні ознаки, які є змішаними, збігаються між собою та містять генетичні ознаки двох осіб, а саме: зразка крові ОСОБА_14 та зразка буквального епітелію ОСОБА_10 (т.2, а.п.201-219);

- висновком судово-психіатричного експерта №174 від 30.04.2024 року, згідно якого ОСОБА_10 у момент скоєння правопорушення не страждала та в даний час психічним захворюванням не страждає, не знаходилася в тимчасовому хворобливому стані, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Підпадає під дію ст.19 ч.1 КК України. У відношенні інкримінованого правопорушення ОСОБА_10 слід вважати осудною. Застосування заходів медичного характеру не потребує (т.2, а.п.221-222);

- протоколом перегляду аудіозапису на компакт диску від 28.03.2024 року -телефонного дзвінка, який надійшов по лінії «102» 29.02.2024 року о 03.33 з мобільного телефону від працівника закладу охорони здоров`я (т.2, а.п.215-217);

- протоколом перегляду відеозапису на диску від 21.03.2024 року, на якому зафіксовано виїзд працівника поліції на місце події, виявлення трупу ОСОБА_14 та пояснення ОСОБА_10 про те, що « ОСОБА_14 вийшов на двір і повернувся з ножем у шиї ….» (т.2, а.п.230-232);

- протоколом перегляду аудіозапису на компакт диску від 24.04.2024 року на якому зафіксовано повідомлення ОСОБА_10 29.02.2024 року о 03.29.27 год. оператору центру екстреної медичної допомоги про те, що «у неї вдома труп …. він вийшов на двір і повернувся з ножем у шиї … боже він вмирає, з нього кров хлище ……. » (т.2, а.п.236-238).

Крім того, суд на обґрунтування своїх висновків про доведеність винуватості ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_14 послався на показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також показання експерта ОСОБА_17 про характер, локалізацію, механізм утворення та причину смерті ОСОБА_14 , які за висновком суду узгоджуються з вищевказаними письмовими доказами і, по суті спростовують доводи обвинуваченої ОСОБА_18 та її захисника про відсутність умислу та вбивство потерпілого ОСОБА_14 з необережності.

Зокрема суд, на спростування цих доводів у мотивувальній частині оскаржуваного вироку зазначив про те, що не приймає до уваги та критично оцінює як надумані, без підтвердження жодними доказами та належного обґрунтування, з метою пом`якшення відповідальності за вчинене, доводи сторони захисту про відсутність доказів наявності у ОСОБА_10 умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_14 , випадковості подій та спричинення ножового поранення з необережності у процесі самозахисту, оскільки така версія за висновком суду спростовується висновками експерта про наявність у ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень у виді різаної рани на пальці правої руки, тоді як потерпілому ОСОБА_14 були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з пошкодженням легені, смерть якого настала в результаті гострої крововтрати.

Підсумовуючи свої висновки суд першої інстанції вказав, про те, що оцінивши наявні у справі докази з токи зору їх належності та допустимості, як кожен окремо, так і в їх сукупності між собою, відмічає відсутність в них протиріч і констатує їх повну узгодженість та достатність для встановлення винуватості обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції в ході судового слідства було повністю та об`єктивно досліджено всі докази по справі, що свідчать про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_10 в умисному вбивстві ОСОБА_14 вважає їх правильними, такими, що відповідають фактичним обставинам цієї справи і ґрунтуються на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового засідання не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 , як і на правильність кваліфікації її дій за ч.1 ст. 115 КК України.

Порушень порядку збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті ст. 94 КПК судом допущено не було, вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

На спростування доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_10 про неправильну кваліфікацію, необ`єктивність та поверховість суду у дослідженні доказів, передчасність та необгрунтованість висновків, а також не вмотивованість судового рішення, колегія суддів апеляційного суду відмічає.

По суті та змісту, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_10 про відсутність умислу на вбивство ОСОБА_14 , нанесення тяжких тілесних ушкоджень з необережності у процесі самозахисту аналогічні тим, які були перевірені та спростовані судом першої інстанції, під час розгляду справи.

Окремо колегія суддів відмічає, що доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_10 , вбивство ОСОБА_14 з необережності є надуманими, оскільки на відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

За своїми наслідками вбивство через необережність нічим не відрізняється від убивства, вчиненого умисно.

Проте злочин, що розглядається завдяки необережній вині, свідчить про меншу суспільну небезпечність винного і всього діяння в цілому порівняно з аналогічними діями, вчиненими умисно.

Об`єктивна сторона характеризується: 1) діянням у вигляді посягання на життя іншої людини; 2) наслідком у вигляді смерті людини; 3) причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком.

Злочин вважається закінченим з моменту настання смерті людини. Із суб`єктивної сторони вбивство через необережність може бути вчинено

внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості.

Вид необережної вини на кваліфікацію злочину, що розглядається, не впливає. Проте його встановлення є необхідним для оцінки ступеня суспільної небезпечності вчиненого, а також для правильного відмежовування даного злочину від умисного вбивства і випадкового спричинення смерті.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваної ним дії (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення.

При цьому повинен мати місце розрахунок на цілком реальні, певні обставини, які, на думку винного, мають здатність відвернути настання смерті.

Однак такий розрахунок виявляється легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть виступати його власні, особисті якості, дії інших осіб тощо. При вчиненні злочину, що розглядається, характерним є те, що винний впевнений у ненастанні злочинного наслідку.

З показань потерпілого ОСОБА_7 в суді першої інстанції вбачається, що його брат ОСОБА_14 проживав разом з ОСОБА_10 однією сім`єю близько 2 років у с. Грузьке у будинку ОСОБА_10 . Відносини між ним були нормальні, разом працювали та заробляли кошти, інколи вживали алкогольні напої, у брата він помічав тілесні ушкодження, одна він йому конкретно нічого не розповідав. Про вбивство брата дізнався від сестри, яка зателефонувала 29.02.2024 року.

Свідок ОСОБА_15 розповіла суду про те, що її брат ОСОБА_14 проживав разом з ОСОБА_10 , яка поводилась з ним жорстоко, ОСОБА_14 постійно приходив побитий, були скандали та п`яні бійки. Як обвинувачена знущалась над ОСОБА_14 вона особисто не бачила, але бачила моральні знущання. ОСОБА_14 приходив до мами весь у крові та говорив, що обвинувачена та її друзі його побили. З братом бачилася 3-4 рази на місяць, він вживав алкоголь, але не часто, ОСОБА_10 кожного разу при зустрічі була нетверезою. З обвинуваченою знайомі не дуже добре, вона інколи телефонувала, щоб попросити грошей. У брата була колишня цивільна дружина та двоє дітей, діти інколи приїжджали до ОСОБА_10 і ОСОБА_14 додому. Про смерть брата дізналася від доньки обвинуваченої, яка зателефонувала та повідомила, що ОСОБА_10 вбила ОСОБА_14 .

Згідно показань свідка ОСОБА_16 , її син ОСОБА_14 близько 2 років проживав разом з ОСОБА_10 у с. Грузьке, жили погано. ОСОБА_10 постійно пила, виганяла сина, била його. ОСОБА_14 приходив весь час у крові, побитий, але про конфлікти нічого не розповідав і до поліції не звертався. Вона особисто не бачила, як ОСОБА_10 била її сина, але чула словесні погрози, ОСОБА_10 говорила, що вб`є ОСОБА_14 . 28.02.2024 року ОСОБА_14 зателефонував їй та просив прийти, а наступного дня зателефонував її другий син і сказав, що брата зарізали, при яких обставинах вона не знає.

Аналізуючи вищевказані показання, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що дійсно потерпілий та вказані свідки не були очевидцями цих трагічних подій, про те, їх показання свідчать про характер відносин між ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_14 до цього ( конфлікти під впливом алкоголю, сварки, бійки) і головне пояснюють відношення ОСОБА_10 до ОСОБА_14 , який хоча і не розповідав близьким родичам про «деталі» однак вони бачили його побитим.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_10 пояснила, що за декілька днів до події, вона була в м. Кропивницькому у доньки, їй зателефонував ОСОБА_14 і попросив повернутися додому, оскільки мав термінову розмову стосовно його дітей. Вона повернулася додому, але розмова з ОСОБА_19 була на другий день після її повернення, а саме ввечері 28.02.2024 року. Вона разом з ОСОБА_14 сіли вечеряти, ОСОБА_14 приніс пляшку горілки та запропонував випити, вона відмовлялась, але ОСОБА_14 наполіг, оскільки мав складну розмову та нервував. ОСОБА_14 почув від жителів с. Володимирівка, що мати його дітей веде аморальний спосіб життя, а тому дітей у неї можуть відібрати. ОСОБА_14 запропонував обвинуваченій забрати дітей до себе. Вона заперечувала вказуючи на відсутність умов для виховання дітей не можливість приділити їм належну увагу, оскільки в неї тільки народився онук, а тому більшу частину свого вільного часу вона знаходиться біля нього. У зв`язку з цим, між нею та ОСОБА_14 виник конфлікт, ОСОБА_14 поводив себе агресивно, вони сварилися, а тому вона попросила його піти з будинку, поки він не заспокоїться. ОСОБА_14 відмовився виходити. Вана вирішила піти сама, але ОСОБА_14 її не випускав, відштовхнув її від дверей і вони почали штовхати один одного. ОСОБА_14 штовхнув її і вона впала на ліжко. ОСОБА_14 став між плитою та тумбочкою, позаду нього були двері, через які вона намагалася вийти, але ОСОБА_14 її не пускав, схопив кухонний ніж, який лежав на кухонній тумбочці, та сказав, що вона зможе вийти тільки на кладовище. Вона стояла перед ОСОБА_14 , злякалася та схопила ніж за лезо, при цьому порізала палець. Ніж упав на підлогу. Вони обидва за ним нахилилися, але першою схопила ніж обвинувачена. Коли вона піднімалася з ножем, ОСОБА_14 знов намагався штовхнути її, а вона його, штовхаючи, тримала в руці ніж, яким не умисно, хаотично потрапила ножем в область шиї. ОСОБА_14 перестав штовхати обвинувачену, вона не зрозуміла, що сталося. У ОСОБА_14 з рота пішли бульбашки, обвинувачена злякалася, прибрала від нього руки та зрозуміла, що в її руці був ніж, який витягла, а ОСОБА_14 упав. Потім обвинувачена схопила телефон, щоб викликати швидку, дзвонила родичам ОСОБА_14 , побігла до сусіда, але він не вийшов. Повернувшись додому, побачила, що ОСОБА_14 був ще живий, обвинувачена зателефонувала в швидку ще раз, потім зрозуміла, що ОСОБА_14 вже мертвий, а тому вийшла на подвір`я, де чекала поліцію та швидку. Пояснила, що жодного умислу на вбивство ОСОБА_14 не мала, вони добре жили та разом комфортно себе почували. Поведінка ОСОБА_14 була агресивною, він хапав її та залякував. Якби вона так не вчинила, він би наніс їй удар ножем.

Тобто, якщо проаналізувати у сукупності показання ОСОБА_10 , свідків та потерпілого, то більш детально з`ясовується «картина злочину» те, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 з роками накопичувалась неприязнь, результатом якої були сварки та бійки, ОСОБА_14 в силу свого характеру та відношення до дітей хотів забрати їх до себе, а ОСОБА_10 була категорично проти в силу своїх суб`єктивних причин, це і стало причиною конфлікту і мотивом для ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 тримаючи у руках ніж, нанесла один прямий удар, як вбачається з пояснень експерта ОСОБА_17 коли ОСОБА_14 намагався підвестись, глибина раневого каналу, що проникає у ліву плевральну порожнину та далі у верхню частину лівої легені, довжиною близько 12 см. свідчить і це підтвердив експерт, що сила удару була достатньою.

Тобто версія ОСОБА_10 про те, що вона відштовхуючи ОСОБА_14 від себе випадково поранила його у шию спростовується висновком та поясненнями експерта, який судовому засіданні змоделював розташування ножа у руці, уточнив силу та спрямованість удару.

Випадковість нанесення глибокого ножового поранення, в даній ситуації на думку колегії суддів виключається, у такому варіанті про який розповідає ОСОБА_10 з демонстрацією тримання ножа у руці та направленості удару, характер виявлених та механізм утворення тілесних ушкоджень був би іншим.

Обираючи знаряддя злочину ніж, який за своїми ознаками та характеристиками має колючо-ріжучі властивості та створює безпосередню загрозу настання наслідку у вигляді смерті людини, при тому, що на місці пригоди на фото таблицях зафіксована «кочерга» ОСОБА_10 нанесла ОСОБА_14 один цілеспрямований удар в область грудної клітини, що свідчать про спрямованість її дій та розуміння настання наслідків у вигляді смерті.

Вказане підтверджується і поведінкою самої ОСОБА_10 після цього, яка залишила пораненого ОСОБА_14 на підлозі, а саме вийшла на вулицю, при тому, що кровотечу при бажанні можливо було зупинити хоча б елементарними засобами.

Більш того, як вбачається з стенограм аудіо записів повідомлень 29.02.2024 року о 03.29.27 год. по лінії «102» та «103» (т.2 а.п. 215-239) то ОСОБА_10 з самого початку намагалася приховати вбивство з «необережності» повідомивши диспетчера та працівника поліції, який виїхав на місце про те, що « …. ОСОБА_14 вийшов на двір і повернувся з ножем у шиї ….»

При таких беззаперечних доказах, колегія суддів апеляційного суду вважає неприйнятними доводи обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника про те, що ОСОБА_10 не мала умислу на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_14 .

Інша версія ОСОБА_10 та її захисника про умисне вбивство ОСОБА_14

у процесі самозахисту по суті спростовує всі доводи про відсутність умислу.

Характер і послідовність дій обвинуваченої ОСОБА_10 , її поведінка під час вчинення злочину та після цього, знаряддя злочину - ніж, завдання ним цілеспрямованого удару у життєво важливий орган потерпілого, у сукупності свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_10 діяла із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_14 та вчинила для цього всі необхідні дії, які були для неї завідомо такими, що призведуть до його смерті.

Отже, колегія суддів апеляційного суду з об`єктивністю констатує, що суд першої інстанції ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у даному кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, дійшов правильного висновку про те, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст.115 КК України.

Така позиція апеляційного суду узгоджується і з позицією Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 3 квітня 2014 року у справі N 5-5кс14, постанова від 24 квітня 2014 року у справі N 5-13кс14, про те, що у випадку, коли обвинувачений об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода, то він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 7 лютого 2003 року за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфікуються вбивства, вчинені під час обопільної сварки чи бійки або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим.

Колегія суддів апеляційного суду розцінює позицію ОСОБА_10 про вбивство потерпілого ОСОБА_14 з необережності, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, з метою уникнення кримінальної відповідальності та справедливого покарання, при тому, що її вина підтверджується дослідженими безпосередньо судом доказами, які не викликають сумнівів у їх достовірності.

Отже, доводи апеляційної скарги сторони захисту про неправильну кваліфікацію, необ`єктивність та поверховість суду у дослідженні доказів, передчасність та необгрунтованість висновків, а також не вмотивованість судового рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними, які не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в аспекті застосування приписів ст. 50 та 65 КК України, колегія суддів вважає також безпідставними.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого нею кримінального правопорушення, особу ОСОБА_10 , яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується задовільно.

Обставин, які пом`якшують обвинуваченій ОСОБА_10 покарання, судом не встановлені.

Обставиною, що обтяжує ОСОБА_10 покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Враховуючи характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, її особи, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачена ОСОБА_10 , як особа представляє суспільну небезпеку, а тому її виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Обвинувачена ОСОБА_10 на всіх етапах судового процесу, у тому числі під час апеляційного розгляду, зазначила, що вину у вбивстві потерпілого ОСОБА_14 з необережності визнає, у вчиненому розкаюється, жалкує що так сталося, готова нести кримінальну відповідальність за скоєне.

При фактичних обставинах цієї справи та вцілому позитивних характеризуючих даних, призначене ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, колегія суддів вважає достатнім і справедливим, таким що відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Переконливих доводів або інших даних, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо розміру призначеного ОСОБА_10 покарання, у апеляційній скарзі прокурором не наведено і за наслідками апеляційного розгляду таких даних не представлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, її особу, не визнання вини та відсутність щирого каяття є безпідставними і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, не вбачає.

Разом із тим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції при ухваленні вироку закону України про кримінальну відповідальність виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, з урахуванням положень ст.72 КК України, у разі визнання особи винуватою суд у резолютивній частині вироку зазначає рішення щодо заліку досудового тримання під вартою. При цьому суд повинен вказати кінцеву дату попереднього ув`язнення, яке повинно бути зараховане особам у строк відбування покарання до часу поставлення вироку та співвідношення його зарахування.

В даному випадку, суд у вироку правильно визначив та вказав про зарахування ОСОБА_10 в строк відбування покарання період знаходження під вартою.

Однак суд не зарахував ОСОБА_10 в строк відбуття покарання період знаходження під цілодобовим домашнім арештом (ч.7 ст.72 КК України) та неправильно вказав про те, що строк відбування покарання рахується з дня набрання вироком законної сили, при тому, що строк відбування покарання має обраховуватися з дня проголошення вироку.

Окремо апеляційний суд звертає увагу, що за правилами ст. 374 КПК України, суд у резолютивній частині вироку повинен вказати кінцеву дату попереднього ув`язнення, яке повинно бути зараховане особам у строк відбування покарання до часу поставлення вироку та співвідношення його зарахування.

Також, у резолютивній частині вироку суд повинен вказати спеціальну норму кримінального закону, яка визначає зарахування строку попереднього ув`язнення, а саме ч.5 ст.72 КК України.

Вважається, що після ухвалення вироку засуджений вже відбуває покарання.

Після призначення, тривалість апеляційного розгляду обмежується розумними строками, а не строком тримання обвинуваченого під вартою, який зазначений у вироку.

Посилання у вироку про те, що ОСОБА_10 повинна утримуватися під вартою до вступу вироку у законну силу в основному є правильним, про те, існують загальні правила та строки тримання або продовження строків тримання під вартою, які після ухвалення вироку судом першої інстанції є прерогативою апеляційного суду.

Вказівка у резолютивній частині вироку про те, що ОСОБА_10 повинна утримуватися під вартою не більше 60 днів, а саме до 04.01.2026 року є необґрунтованою, оскільки з урахуванням визначеного терміну підготовчих дій та строків призначення апеляційного розгляду, вказаний судом першої інстанції строк тримання обвинуваченої ОСОБА_10 спливає ще до початку апеляційного розгляду, що породжує певні ризики та відповідні наслідки.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність та порушені вимоги кримінального процесуального закону (ч. 4 ст. 374 КПК України), що вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 про зміну вироку в частині кваліфікації та призначеного покарання задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 - підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 - залишити без задоволення.

Вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000161 від 29.02.2024 рокустосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення.

На підставі ч.7 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання, призначеного за даним вироком, строк перебування під цілодобовим домашнім арештом починаючи з 28.06.2024 року по 26.08.2024 року включно, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

В іншій частині вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 05 листопада 2025 року в кримінальному проваджені № 0000161 від 29.02.2024 року стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст. 115 КК України- залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3