УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 184/1266/24

провадження № 51- 883 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року в об`єднаному кримінальному провадженні, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останнього разу за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2023 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше засудженою за вчинення корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, 27 травня 2024 року близько 15:00 проходила біля буд. № 4 по вул. Героїв України у м. Покрові Дніпропетровської області, де побачила раніше знайомих їй ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які сиділи на лавці біля під`їзду № 4 вказаного житлового будинку.

ОСОБА_5 побачила в руках ОСОБА_7 мобільний телефон «Samsung SM-A127F/DSN 3/32 Gb», який останній випустив із рук на землю, після чого, умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих спонукань, схопила з землі належний ОСОБА_7 мобільний телефон та, розуміючи, що її протиправні дії викриті самим потерпілим та іншими сторонніми особами, з метою доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на відкрите заволодіння чужим майном, втекла з місця вчинення злочину, викраденим розпорядилась на власний розсуд, тим самим заподіяла ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 2 870 грн.

Крім того, ОСОБА_5 15 жовтня 2024 року близько 12:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилась на тротуарній алеї, розташованій поблизу Храму Іоанна Богослова по вул. Г. Артану, буд. 2, у м. Покрові Дніпропетровської області, побачила раніше незнайому їй ОСОБА_8 , 1948 р.н., підійшла до неї та запропонувала свої послуги, пов`язані з ворожінням та зняттям порчі. Після чого, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих спонукань, перебуваючи в полі зору ОСОБА_8 , яка бачила та розуміла протиправність дій ОСОБА_5 , зняла з вух потерпілої її золоті сережки, 583 проби, вагою 1,57 грам, та сховала їх. ОСОБА_5 , розуміючи, що її протиправні дії викриті самою потерпілою, з метою доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, не реагуючи на прохання потерпілої про необхідність повернення їй золотих сережок, з місця вчинення злочину зникла, викраденим розпорядилась на власний розсуд, тим самим заподіяла потерпілій матеріальну шкоду на суму 3 702, 04 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить вирок і ухвалу щодо ОСОБА_5 скасувати.

Захисник заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що судовий розгляд проведено неповно, суд порушив вимоги ч. 1 ст. 94 КК України, взявши до уваги одні докази та відкинувши інші, а вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, не доведено.

Вказує, що діяння засудженої неправильно кваліфіковано за цією статтею, застосуванню підлягали за епізодом з потерпілим ОСОБА_7 ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки засуджена, викрадаючи майно вважала, що діє непомітно для потерпілого та інших осіб, а за епізодом з потерпілою ОСОБА_8 ч. 3 ст. 190 КК України, зважаючи на те, що заволодіння майном відбулось шляхом вчинення шахрайських дій і тут спосіб відіграє ключову роль. Наведене призвело до суворості призначеного ОСОБА_5 покарання.

Апеляційний суд формально переглянув вирок місцевого суду, своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості скарги захисника. Зазначає, що апеляційний розгляд проведено за відсутності ОСОБА_5 , тобто з порушенням вимог ч. 4 ст. 405 КПК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Положеннями ст. 419 КПК України визначено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Підстав вважати, що цих вимог судами попередніх інстанцій не дотримано за змістом касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не встановлено.

Касаційний суд позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, надавати їм іншу оцінку, ніж та що була надана судами попередніх інстанцій, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених рішеннях, та перевіряти ці рішення в частині неповноти судового розгляду чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що в тому числі вказує захисник у скарзі, а тому її доводи у цій частині відповідно до ст. 433 КПК України неприйнятні.

Натомість наведені обставини були предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який переглянув вирок в апеляційному порядку та не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, як це передбачено ст. 23 КПК України, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 цього Кодексу, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність - з точки зору їх достатності і взаємозв`язку.

Так, судом надано оцінку показанням ОСОБА_5 , яка свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнала частково та зазначила, що вона погоджується з обставинами вчинення заволодіння майном ОСОБА_7 , вказавши при цьому, що потерпілий після викрадення за нею не біг і нічого не казав. Стосовно заволодіння майном ОСОБА_8 засуджена наполягала, що вона підійшла до потерпілої, яка сама віддала золоті сережки, які в подальшому було здано в ломбард.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , дані протоколів слідчих дій, висновків експерта, а також інших матеріалів провадження.

Суд вказав, що потерпілі та свідки були безпосередньо допитані у судовому засіданні у відповідності до вимог статей 352, 353 КПК України та, будучи під присягою, та попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також за відмову від давання показань, кожен окремо, підтвердили обставини, які підлягають встановленню відповідно до змісту ст. 91 КПК України.

Місцевий суд визнав, що показання потерпілих та свідків є логічними, послідовними, взаємодоповнюючими, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, є належними та допустимими доказами вини ОСОБА_5 у пред`явленому обвинуваченні.

При цьому суд надав оцінку доводам сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України за епізодом з ОСОБА_8 та зазначив, що вони є голослівними, безпідставними та спростовуються стабільними показаннями потерпілої, свідків, матеріалами провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційних скарг та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.

Суд дійшов висновку, що місцевим судом дотримано вимоги ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів, а вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186 КК України доведено поза розумним сумнівом.

Колегія суддів апеляційного суду, перевірила доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій засудженої за епізодом з потерпілим ОСОБА_7 та вмотивовано визнала їх необґрунтованими.

Кримінальним кодексом України передбачено кримінальну відповідальність за викрадення чужого майна, що розрізняється за способами заволодіння майном: таємно (крадіжка) за ст. 185 КК України, відкрито (грабіж) за ст. 186 КК України.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

З показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , інших доказів, одержаних у ході судового розгляду слідує, що ОСОБА_7 сидів на лавці біля під`їзду житлового будинку разом з дружиною, до них підійшла ОСОБА_5 , котра попросила цигарку, яку потерпілий їй дав, у той же час у нього на землю випав мобільний телефон, засуджена нахилилась і його забрала, після чого почала швидко йти. Подружжя одразу усвідомило, що телефоном заволоділа ОСОБА_5 , вони почали її кликати, кричати, наздоганяти, однак засуджена не реагувала та зникла, згодом пробували дзвонити, проте телефон був вимкнений.

Отже, ОСОБА_5 була викрита потерпілим та свідком одразу після заволодіння майном та не могла не розуміти, що її намагались зупинити з викраденим, тим більше, що вона прискорилась і втікла з місця вчинення злочину.

Твердження сторони захисту про протилежне не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами, окрім показань самої засудженої, що є обраним способом захисту. Дії ОСОБА_5 за епізодом з потерпілим ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ст. 186 КК України.

Що стосується доводів захисника щодо заволодіння майном ОСОБА_8 шляхом шахрайських дій та добровільну передачу майна потерпілою, що унеможливлює кваліфікацію дій засудженої за ст. 186 КК України, а є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 190 КК України, то вони є аналогічними до тих, що вже були предметом оцінки судів попередніх інстанцій, та є безпідставними.

Згідно зі ст. 190 КК України шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо у шахрайстві зловживання довірою (обман) відіграє роль способу заволодіння чужим майном, то в інших корисливих посяганнях на власність зловживання довірою (обман) використовується для того, щоб створити умови для наступного заволодіння майном всупереч волі потерпілого, полегшити доступ до майна.

За усталеною судовою практикою, у випадку, якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалось таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Такий підхід щодо застосування закону України про кримінальну відповідальність відображено до прикладу у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі № 545/1937/18, від 05 вересня 2023 року у справі № 679/316/21, від 11 жовтня 2023 року у справі № 144/463/22.

У вироку встановлено, що ОСОБА_5 підійшла до потерпілої ОСОБА_8 та запропонувала їй свої послуги, пов`язані з ворожінням та зняттям порчі. Після чого, перебуваючи в полі зору ОСОБА_8 , яка бачила та розуміла протиправність дій засудженої, взяла золоті сережки потерпілої та сховала їх. ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що її протиправні дії викриті ОСОБА_8 , вилучення майна відбулося без згоди останньої, не зреагувала на прохання потерпілої про повернення золотих прикрас та з місця вчинення злочину зникла.

Саме така версія подій підтверджена сукупністю доказів, безпосередньо досліджених у суді першої інстанції, які узгоджуються між собою, серед яких, показання потерпілої, дані протоколу проведення слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_8 відтворила як ОСОБА_5 забрала її сережки, дані протоколу пред`явлення особи для впізнання, згідно з яким потерпіла впізнала особу, що незаконно заволоділа її майном.

Натомість версія ОСОБА_5 щодо одержання майна потерпілої шляхом вчинення шахрайських дій жодними даними не підтверджена, окрім як показаннями самої засудженої, про що також ствердив апеляційний суд, переглянувши вирок. Подібна поведінка винної спрямована на поліпшення її правового становища, зважаючи на санкції ст. 190 та ст. 186 КК України.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин, підтверджених доказами, які оцінено з урахуванням вимог ст. 94 КПК України, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України є правильною.

Призначене засудженій покарання, на переконання Суду, узгоджується з вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом, розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим немає.

Що стосується доводів захисника щодо порушення апеляційним судом вимог ч. 4 ст. 405 КПК України через проведення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_5 , то вони є також необґрунтованими.

За ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Цією ж статтею закріплено, що кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 405 КПК України визначено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України. Неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Засуджена ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, що підтверджено наявними в матеріалах провадження розписками, жодного разу не висловила бажання взяти участь у розгляді, не подавала ані клопотань про забезпечення її участі, ані про відкладення. За таких обставин, суд визнав її участь необов`язковою та вважав за можливе провести розгляд у її відсутність.

При прийнятті рішення щодо того, чи є відсутність обвинуваченого (засудженого) в судовому засіданні під час здійснення розгляду кримінального провадження підставою для скасування судового рішення, слід визначити, яким чином така відсутність вплинула чи могла вплинути на ефективну реалізацію обвинуваченим (засудженим) своїх прав.

Сторона захисту не вказує як саме відсутність ОСОБА_5 порушила чи могла порушити, обмежити її права, вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення.

Передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування судового рішення, за усталеною позицією Верховного Суду, є не будь-яке процесуальне порушення, а лише таке, що істотно позначилося чи могло позначитися на результаті розгляду.

Однак даних, які б могли свідчити, що права засудженої були порушені, немає. ОСОБА_5 вправі була подати до суду до початку розгляду заяви, клопотання, доповнення, інші документи, чим вона вочевидь і скористалась, подавши клопотання у якому підтримала апеляційну скаргу захисника, висловила власну позицію у справі, навела свою версію подій. До того ж захист інтересів засудженої у суді здійснювала професійний адвокат ОСОБА_4 . Проведення розгляду справи в апеляційному порядку за відсутності засудженої не призвело до порушення вимог кримінального процесуального закону, яке б ставило під сумнів обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу захисника у межах своїх повноважень та, не встановивши визначених ст. 409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, з наведенням достатніх мотивів свого рішення залишив її без задоволення.

Оскаржені судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.

Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з її змісту вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року щодо засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3