ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 643/1170/24

провадження № 51-3465 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000020 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Михайлівське Тужинського району Кіровської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК)

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК за епізодами від 03 грудня 2023 року на суму 1500,35 грн, від 23 грудня 2023 року на суму 1313,96 грн - закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Засуджено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалено рішення про самостійне виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року, яким засуджено ОСОБА_6 до покарання у виді 5 років позбавлення волі, та звільнено на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК, яким у тому числі вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

За встановлених фактичних обставин ОСОБА_6 03 грудня 2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, приблизно о 17:08, перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ», що на вул. Гвардійців Широнінців, 50/29 у м. Харкові, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з прилавків товари, з якими пройшов повз касову зону не розрахувавшись, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив майнову шкоду ТОВ «АТБ-Маркет» на загальну суму 1 500,35 грн.

Крім того, 23 грудня 2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, приблизно о 16:49, перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ», що на вул. Академіка Павлова, 140-Е у м. Харкові, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з прилавків товари, з якими пройшов повз касову зону не розрахувавшись, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив майнову шкоду ТОВ «АТБ-Маркет» на загальну суму 2 973,01 грн.

Крім того, 23 грудня 2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, приблизно о 17:08, перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ», що на вул. Гвардійців Широнінців, 50/29 у м. Харкові, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з прилавків товари, з якими пройшов повз касову зону не розрахувавшись, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив майнову шкоду ТОВ «АТБ-Маркет» на загальну суму 1 313,96 грн.

Крім того, 25 грудня 2023 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану, приблизно о 17:06, перебуваючи в приміщенні магазину «АТБ», що на вул. Академіка Павлова, 140-Е у м. Харкові, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з прилавків товари, з якими пройшов повз касову зону не розрахувавшись, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив майнову шкоду ТОВ «АТБ-Маркет» на загальну суму 2 788,10 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задоволено, а вирок Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року в частині призначеного покарання змінено.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК, за епізодами від 23 грудня 2023 року та 25 грудня 2023 року із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, 3 ст. 76 КК.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій та встановлених судом фактичних обставин, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої доводи, зазначає, що суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, врахував ті ж самі обставини, які стали підставою для застосування до нього судом першої інстанції положень ст. 69 КК. Водночас переконаний, що відшкодування процесуальних витрат є обов`язком засудженого, а його працевлаштування не свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому наведені обставини не можуть впливати на призначене покарання.

Крім того, вказує, що апеляційний суд не взяв до уваги вирок Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_6 був звільнений від відбування покарання з випробуванням, та за наслідками апеляційного розгляду не застосував положення ч. 4 ст. 70 КК, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У письмових запереченнях засуджений ОСОБА_6 , вказуючи про необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить її залишити без задоволення.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Засуджений ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просив ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Натомість у касаційній скарзі прокурор ставить під сумнів обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції стосовно звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а також вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні апеляційним судом положень ч. 4 ст. 70 КК.

Перевіряючи судові рішення у касаційному порядку, колегія суддів вважає доводи прокурора про необґрунтоване застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання непереконливими.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими, а також взяв до уваги особу засудженого.

Зокрема, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітню дитину та батьків похилого віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які б обтяжували покарання, в ході судового розгляду встановлено не було.

Водночас, враховуючи наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з огляду на особу ОСОБА_6 , місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання нижчого від мінімальної межі, визначеної санкцією ч. 4 ст. 185 КК, застосовуючи положення ст. 69 КК, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Поряд з цим, суд першої інстанції, враховуючи наведені вище обставини, а також дані про особу засудженого, не встановив підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування такого покарання з випробуванням.

Перевіряючи вирок суду у апеляційному порядку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлені у цьому провадженні обставини, давали законні підстави для застосування положень ст. 69 КК шляхом призначення ОСОБА_6 покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

Змінюючи вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, апеляційний суд, окрім іншого, в ухвалі зазначив, що місцевий суд, призначаючи покарання, не врахував обставину, яка пом`якшує покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину.

Зі змісту обвинувального акта убачається, що саме цю обставину зазначено стороною обвинувачення як обставину, яка пом`якшує покарання (а. п. 8).

До того ж кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалося за правилами ч. 3 ст. 349 КПК. Обставини, встановлені під час досудового розслідування і вказані в обвинувальному акті, сторонами, у тому числі прокурором, не оспорювалися.

Відповідно до зазначеної вище норми процесуального закону, це позбавляє сторони оскаржити обставини, які не оспорювалися під час судового розгляду, в апеляційному порядку. Не можуть ці обставини бути предметом й касаційного оскарження.

За таких обставин такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Поряд з цим, апеляційний суд в ухвалі вказав, що місцевий суд не достатньо врахував те, що майнова шкода, завдана діями ОСОБА_6 , була відшкодована потерпілій стороні у повному обсязі, яка не має жодних претензій до нього матеріального чи морального характеру. Крім того, суд апеляційної інстанції також взяв до уваги, що ОСОБА_6 добровільно та у повному обсязі сплатив процесуальні витрати у кримінальному провадженні.

Як зазначив в ухвалі апеляційний суд, ОСОБА_6 у судовому засіданні щиро розкаявся та підтвердив, що на даний час став на шлях виправлення, працевлаштувався, що дає йому змогу забезпечувати родину та надавати допомогу батькам, житло яких було знищено.

На підставі викладеного, а також враховуючи те, що стороною обвинувачення не було надано відомостей, які б свідчили про антисоціальну чи негативну поведінку ОСОБА_6 , апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 своїми діями підтвердив, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

На переконання колегії суддів, такі висновки суду апеляційної інстанції є вмотивованими та такими, що узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та відповідають вимогам закону.

Водночас, Суд не погоджується з доводами про те, що апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, врахував ті ж самі обставини, які стали підставою для застосування до нього судом першої інстанції положень ст. 69 КК.

Як вказувалося вище, свої висновки про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд обґрунтував відсутністю претензій потерпілої сторони, відшкодуванням процесуальних витрат, працевлаштуванням (як елемент виправлення шляхом отримання прибутку), а також активним сприянням розкриттю злочину, що, з огляду на зміст обвинувального акта, залишилось без відповідної уваги місцевого суду.

Отже, встановивши інші обставини, відмінні від тих, на які посилався у вироку суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, апеляційний суд належним чином обґрунтував свої висновки щодо можливості звільнення засудженого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК.

Твердження прокурора про те, що відшкодування процесуальних витрат, що є обов`язком засудженого, а також його працевлаштування не свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини були враховані судом у сукупності з обставинами кримінального провадження, іншими даними про особу засудженого, та їм надана відповідна оцінка у відповідності до вимог процесуального закону.

Більше того, виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З огляду на дискреційні повноваження, суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

А тому, врахувавши всі зазначені обставини, а також ті, про які прокурор наголошує у своїй касаційній скарзі, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без реального відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації.

Таким чином, зазначені обставини у їх сукупності свідчать про можливість у даному випадку звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК, а тому доводи прокурора в цій частині є непереконливими.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно змісту вироку Московського районного суду м. Харкова від 10 березня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки (епізоди злочинної діяльності від 23 грудня 2023 року та від 25 грудня 2025 року).

Поряд з цим, ОСОБА_6 засуджено вироком Київського районного суду м. Харкова від 23 липня 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі, та звільнено на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки (епізод від 22 грудня 2025 року).

Здійснюючи перевірку вироку суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд не врахував висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року (справа № 199/1496/17, провадження № 51-2631 кмо19), відповідно до якого кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК.

Отже, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК в цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд, не врахував особливості призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК, що за правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17, провадження № 51-3600 кмо 20) та приписами статей 407, 408, 420 КПК не є погіршенням правового становища обвинуваченого.

Вимогами ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Оскільки апеляційний суд, постановляючи ухвалу, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то таку ухвалу не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, як того передбачають положення ст. 370 КПК.

Таким чином, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має постановити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 29 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3