ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/7162/24 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/559/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 436-2, ч.3 ст.436-2 КК України
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на ухвалу Слобідського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Слобідського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України, строком на 60 днів, тобто до 14 лютого 2026 року.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу якою просить ухвалу Слобідського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року змінити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що висновки сторони обвинувачення та суду про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, є помилковими, обвинувачений раніше не судим та має постійне місце проживання, одружений, тому не має наміру переховуватися від суду та за першою вимогою буде з`являтися.

Крім того, сторона захисту вказує, що прокурор у судовому засіданні тільки перераховував наявність ризиків, але жодним чином їх необгрунтовував та не доводив суду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримували вимоги апеляційної скарги в повному обсязі. Захисник звертала увагу суду, що наявні ризики, які встановлені ухвалою суду першої інстанції, є безпідставними.

Прокурор в кримінальному провадженні до початку судового засідання подав заяву, суть якої зводиться до того, що заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, наявні, доведені та обґрунтовані.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як убачається з наданих до апеляційного суду матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України, які відносяться до тяжких злочинів проти основ національної безпеки та громадського порядку, вчинення яких в умовах воєнного стану становить підвищену суспільну небезпеку. Санкції зазначених статей КК України передбачають покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, що саме по собі, у сукупності з іншими обставинами, може свідчити про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання, сімейного стану та відсутність судимостей не є безумовними підставами для висновку про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та не спростовує можливості його неналежної процесуальної поведінки. Зазначені захисником обставини були враховані судом першої інстанції, однак у сукупності з характером та тяжкістю інкримінованих діянь вони не дають підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Доводи сторони захисту про те, що прокурором не було належним чином обґрунтовано наявність ризиків, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, характером обвинувачення, а також даними про можливість продовження інкримінованої протиправної діяльності та перешкоджання кримінальному провадженню.

Колегія суду звертає увагу, що тримання особи під вартою може вважатися виправданим лише за наявності релевантних та достатніх підстав, а суд зобов`язаний оцінювати не лише формальну наявність ризиків, а й їх реальність та актуальність на момент ухвалення рішення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції навів конкретні мотиви, з яких дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а також оцінив їх у сукупності з характером інкримінованих ОСОБА_7 діянь, стадією судового розгляду та даними про особу обвинуваченого. Таким чином, рішення про продовження строку тримання під вартою ґрунтується не на абстрактних припущеннях, а на фактичних обставинах справи. Доводи апеляційної скарги не містять посилань на нові обставини, які б свідчили про зменшення або відсутність ризиків на час апеляційного розгляду, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочинів, наявна необхідність у збереженні обвинуваченому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Також, відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше його тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: