КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1401/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілих - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за апеляційними скаргами прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_15 , представника ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» - адвоката ОСОБА_16 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження данні про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 007660 - закрито. Цивільні позови ОСОБА_12 , ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_14 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням та ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції керувався положеннями п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК України, п.5 ч.1 ст.49 КК України (в редакції на момент вчинення злочинів), та зазначив, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються в тому, що вони, маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і бажаючи їх настання, в період з 2006 року (більш точні дата та час досудовим розслідуванням не встановлені) по 14.06.2013 вчинили шахрайські дії відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» в особливо великих розмірах.

Судом встановлено, що інкриміновані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальні правопорушення вчинені 26.12.2006, 17.12.2008, та 03.09.2008 саме тоді, коли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заволоділи майном, а саме грошовими коштами потерпілих, шляхом зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб.

Так, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_12 закінчився 26 грудня 2021 р.; за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_14 - 17 грудня 2023 р.; за епізодом заволодіння коштами ТОВ «КОМПАНІЯ «АВІСТА-ІНВЕСТ» - 03 вересня 2023 р.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочинів, строк притягнення до кримінальної відповідальності за які сплив, обвинувачені не заперечували проти закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав і дали згоду на звільнення їх від кримінальної відповідальності, а тому дійшов висновку про те, що клопотання про звільнення підлягає задоволенню, особи - звільненню від кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження - закриттю.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 29.02.2024 скасувати. Призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

На обґрунтування поданої апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що вказану ухвалу суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає про те, що шахрайство вважається закінченим з моменту заволодіння майном або придбанням права на майно. Так, останнє кримінальне правопорушення вчинене 14.06.2013, адже цього дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 у приміщенні нотаріальної контори на вул. Саксаганського, 101 в м. Києві посвідчено договір купівлі-продажу, внаслідок чого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 через підконтрольне їм товариство заволоділи правом власності на нежитлові приміщення об`єкта нерухомості. Таким чином, строк притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності не сплив.

Наголошує на тому, що оскільки судом першої інстанції не було повно та всебічно з`ясовано обставини, які мають істотне значення для встановлення істини у справі, то судове рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності, є передчасним, не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, тому, на переконання прокурора, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Потерпілий ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/13636/21 від 29 лютого 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що рішення суду першої інстанції винесено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, судовий розгляд не відбувся, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам Закону.

Зазначає, що згідно Закону звільнити від кримінальної відповідальності (покарання) і закрити провадження суд може: під час підготовчого судового засідання; під час розгляду справи по суті в загальному порядку судом першої інстанції. Але підготовче судове засідання відповідно до ч.1 ст.316 КПК України було закінчене 16 січня 2013 року, коли суд постановив ухвалу про призначення судового розгляду, а сам судовий розгляд не розпочався, оскільки він починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, відповідно до ч.2 ст.347 КПК України.

На думку ОСОБА_12 , недотримання суддею вимог кримінального-процесуального законодавства дало можливість захисту нав`язати суду свою версію скоєння злочину, яка повністю відрізняється від викладеного в обвинувальному акті. Це призвело до помилки при обчисленні строків давності, а саме - неправильного визначення як моменту початку так і моменту закінчення цього строку.

Так, за версією сторони захисту, дата вчинення злочину трактується як дата внесення коштів за інвестиційним Договором №1-06 від 06.01.2006 року на розрахунковий рахунок ПП «Ерідан» у грудні 2006 року. Проте за висновками експертизи, шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного, або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном. При цьому, заволодіння грошовими коштами, або набуття права на них має бути не у юридичної особи, а саме у суб`єкта злочину, тобто у ОСОБА_8 .

Звертає увагу на те, що момент закінчення злочину шахрайства в першу чергу пов`язаний з фактом отримання обвинуваченим, або третьою особою реальних можливостей по розпорядженню предметом шахрайства. Однак, експерт не вказав, коли така можливість реально розпорядитись предметом шахрайства настала у даному конкретному випадку.

Зазначає, про те, що якщо слідувати версії, викладеній в обвинувальному акті, то кримінальна протиправна діяльність обвинувачених скінчилася 14.06.2013 року. Це день, коли ОСОБА_18 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 , як директор ПП «Ерідан» підписав як продавець договір купівлі-продажу нерухомого майна №1351 на користь ТОВ «Алькор Ком». Це були останні нежитлові приміщення, що належали ПП «Ерідан», після продажу яких відшкодування матеріальної шкоди інвесторам у межах цивільно-правових відносин, або передача їм інших площ стали неможливими. Сам факт надходження грошей потерпілих на рахунок ПП «Ерідан» ще не означав, що обвинувачені мали можливість ними розпоряджатися та мали намір ними незаконно заволодіти.

Так, коштами інвесторів заволоділи на цілком законних підставах не обвинувачені, а їх підприємство, в межах цивільно-правових відносин. А от привласнили і використали в своїх інтересах чуже, вже створене майно, при цьому свідомо порушуючи права інвесторів - вже конкретні фізичні особи - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

В обвинувальному акті зазначено, що шахрайство було вчинено шляхом зловживання довірою, але в ньому не було деталізовано яким саме способом обвинуваченим вдалося увійти в довіру до потерпілих.

Апелянт наголошує, що довіру було досягнуто шляхом використання обвинуваченими довготривалих цивільно-правових відносин, які значно обмежували їх можливості розпоряджатися коштами потерпілих. Кошти мали цільове призначення, яке порушено не було, і використано їх було миттєво, саме для фінансування придбання матеріалів та виконання робіт. Суд не з`ясував питання про те, чи мали обвинувачені реальну можливість протиправно розпоряджатися на свій розсуд коштами, що поступали на рахунки ПП «Ерідан», як саме їх використали і коли.

ОСОБА_12 зазначає, що оскільки дію Договору будівництва між ним та ПП «Ерідан» було продовжено до 25 грудня 2011 року, а про ознаки вчинення відповідачем кримінального злочину проти нього він не знав і не міг знати аж до моменту завершення у 2014 році на його користь судового процесу, в результаті якого ПП «Ерідан» Шевченківським у м. Києві судом було зобов`язано передати йому у власність 500 кв.м. площ збудованої на його рахунок нерухомості, ОСОБА_12 вважає моментом скоєння злочину саме 30 червня 2011 року, тобто момент, коли ПП «Ерідан» незаконно продало на користь ТОВ «Медичне Консалтингове Агенство» площі третього поверху будівлі, споруджені за кошт інвесторів ОСОБА_12 та ОСОБА_19 . При цьому саме тривав судовий розгляд справи №2-7592/11 щодо права власності на це саме майно, а в договорі купівлі-продажу Б/Н від 30 червня 2011 року неправдиво було вказано саме ПП «Ерідан» у особі ОСОБА_8 (з відома та за вказівкою ОСОБА_7 ), що жодних претензій або прав з боку третіх осіб стосовно цього майна не існує.

Звертає увагу, що вирок судом у даній справі винесено не було. Тому даний строк не може бути визнаний таким, що минув, оскільки не виникло ключової умови, яка дозволяє його вимірювати. А звільнення від кримінальної відповідальності не може бути підставою для закриття провадження у справі.

Стаття 284 КПК, яку застосував суд, у повному обсязі стосується тільки і виключно юридичних осіб, якими обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не є.

Представник потерпілого ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/13636/21 від 29 лютого 2024 року і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що рішення винесено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, судовий розгляд був неповним, висновки судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає про те, що звільнити від кримінальної відповідальності і закрити провадження суд може: під час підготовчого судового засідання або під час розгляду справи по суті в загальному порядку судом першої інстанції. Так, підготовче судове засідання було закінчене 16 січня 2013 року, коли суд постановив ухвалу про призначення судового розгляду, тому посилання судді в ухвалі на ст.314-317 КПК України не зовсім коректне. В той же час судовий розгляд повинен починатися з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта у даному кримінальному провадженні, який так і не розпочався, оскільки суддею не було надано прокурору можливості зробити це.

Апелянт вважає, що недотримання суддею вимог кримінального-процесуального законодавства дало можливість захисту нав`язати суду свою версію скоєного злочину, яка повністю відрізняється від викладеного в обвинувальному акті. Це призвело до помилки при обчисленні строків давності, а саме визначенні моменту початку цього строку.

Так, за версією сторони захисту, вчинений злочин трактувався як банальна крадіжка грошей з рахунків ПП «Ерідан» після того, як інвестори їх перерахували. За такої інтерпретації скоєного злочину датою закінчення кримінально-протиправної діяльності обвинувачених на думку сторони захисту слід вважати 17 грудня 2008 р., день, коли ОСОБА_14 було здійснено останній переказ на рахунок ПП «Ерідан».

Звертає увагу, що висновок науково-правової експертизи, який підтверджує цю версію, є досить суперечливим. Зокрема у ньому стверджується, що моментом закінчення кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_14 є 17 грудня 2008 р., тобто день, коли ОСОБА_14 здійснив останній переказ грошей на рахунок ПП «Ерідан». Але той самий експерт стверджує, що шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного, або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном. При цьому, заволодіння грошовими коштами або набуття права на них має бути не у юридичної особи, а у суб`єкта злочину, тобто у ОСОБА_8 . Таким чином, стає незрозумілим, що все ж таки необхідно вважати моментом закінчення злочину, момент, коли гроші надійшли на рахунок ПП «Ерідан», або момент, коли ними заволоділа персонально ОСОБА_8 .

Також в науково-правовому дослідженні зазначається, що момент закінчення злочину шахрайства в першу чергу пов`язано з фактом отримання обвинуваченим, або третьою особою реальних можливостей по розпорядженню предметом шахрайства. Однак експерт не вказав, коли така можливість реально розпоряджатися предметом шахрайства, настала.

Апелянт вважає, що незважаючи на явні протиріччя, що містяться в єдиному доказі сторони захисту, суд з цією версією погодився, навіть не спробувавши розглянути версію сторони обвинувачення, яка була викладена в обвинувальному акті. В ньому на основі об`єктивних фактів, які були отримані внаслідок досудового розслідування, стверджувалося, що обвинувачені застосували більш складну схему вчинення шахрайських дій, яка не дозволила б потерпілим повернути свої гроші, використовуючи передбачені для цього правові механізми у вигляді судових рішень, а самим уникнути покарання за скоєнні злочини. Так, якщо слідувати версії, викладеній в обвинувальному акті, то кримінально-протиправна діяльність обвинувачених скінчилася 14.06.2013 р.

Звертає увагу на те, що отримані гроші було використано відповідно до договорів на будівництво офісного центру. Обман, що не призвів до заволодіння майном або правом на майно, визнається відповідно до конкретних обставин готуванням чи замахом на шахрайство. В обвинувальному акті зазначено, що шахрайство вчинено шляхом зловживання довірою, але не деталізовано яким саме способом обвинуваченим вдалося досягти довіри потерпілих. З аналізу фактів, викладених в обвинувальному акті вбачається, що довіра була досягнута шляхом використання обвинуваченим цивільно-правових відносин. Це значно обмежувало можливості розпоряджатися коштами потерпілих.

Апелянт зазначає, що у разі нецільового використання грошей ОСОБА_14 , вони були б повернуті йому за рахунок майна ПП «Ерідан». Гарантією того, що гроші буде повернуто було те, що ПП «Ерідан» було власником офісного центру вартістю понад 19 мільйонів. З вищевикладеного випливає, що обвинувачені не могли використовувати залучені кошти на свій розсуд, а лише відповідно до укладених договорів. Аналогічні гарантії мали й інші інвестори. Але, на переконання представника потерпілого, суд не вважав за потрібне з`ясувати питання про те чи мали обвинувачені реальну можливість безкарно розпоряджатися на свій розсуд грошима, що знаходилися на рахунках ПП «Ерідан». Таким чином, 17 грудня 2008 р. момент, коли ОСОБА_14 було здійснено останній переказ на рахунок ПП «Ерідан» є не більш ніж одним з підготовчих етапів скоєння злочину, а моментом закінчення злочину, як зазначено в обвинувальному акті є 14.06.2013, день, коли ОСОБА_18 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 , як директор ПП «Ерідан», підписав як продавець договір купівлі-продажу нежитлових приміщень розташованих на шостому та восьмому поверхах на користь ТОВ «Алькор Ком».

Представник потерпілого ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» - адвокат ОСОБА_16 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Голосіївського районного суд м. Києва від 29.02.2024 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що ухвала винесена з істотним порушенням кримінального процесуального та кримінального законодавства України.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині Ухвали повинно бути зазначено: встановлені судом обставини із посланням на докази та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Зазначає, що суд прийшов до висновку, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_12 закінчився 26 грудня 2021 року; за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_14 - 17 грудня 2023 року; за епізодом заволодіння коштами ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» - 03 вересня 2023 року, опираючись виключно на позицію захисників обвинувачених, які мотивували своє клопотання про закриття кримінального провадження №0007660 висновком науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення та застосування окремих норм і положень законодавства України, виконаної за зверненням адвоката ОСОБА_20 на підставі адвокатського запиту науково-правовим експертом Інституту держави і права ім. ОСОБА_21 .

На думку апелянта, суд помилково приєднався до висновків науково-правової експертизи щодо строків закінчення продовжуваного кримінального правопорушення та безпідставно прийшов до висновку, що інкриміновані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальні правопорушення вчинені 26.12.2006, 17.12.2008 та 03.09.2008.

Суд зі своєї сторони в ухвалі не навів жодних правових аргументів, чому саме ці дати він вважає закінченням продовжуваного кримінального правопорушення.

Звертає увагу на те, що 14.06.2013 року внаслідок укладення договору купівлі-продажу між ПП «Ерідан» і ТОВ «Алькор», як одного з товариств, створених ОСОБА_7 з метою реалізації його схеми шахрайського заволодіння майном ТОВ «Компанія Авіста-Інвест», нежитлові приміщення, загальною площею 1019,8 кв. м., перейшли у власність ТОВ «Алькор». Саме цей день, на думку представника потерпілого, і є закінченням продовжуваного кримінального правопорушення, саме з цього дня починається відлік строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за цим епізодом, а тому строк притягнення обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не сплив.

Потерпілий ОСОБА_12 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду у м. Києві від 29 лютого 2024 року у кримінальній справі №752/13636/21 та передати її на новий розгляд до суду першої інстанції. Витребувати у ОСОБА_7 та долучити до матеріалів справи з метою проведення технічної експертизи на предмет фальшування оригінал «Розписки» про нібито отримання коштів ВОКС «Сузір`я» на суму 750 тисяч гривень від 27 березня 2008 року. Витребувати у ОСОБА_8 з метою проведення технічної експертизи на предмет підробки оригінал Договору №1/09 від 16.02.2009 року про розірвання Договору будівництва від 16 травня 2006 року між ОСОБА_19 та ПП «Ерідан».

На обґрунтування зазначених вимог зазначає про те, що вирок судом у даній справі винесено не було. Тому даний строк не може бути визнаний таким, що минув. Звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого не може тягнути за собою фактично відмову від захисту порушених законних прав потерпілих.

Суд в оскаржуваному рішенні підтвердив факт скоєння злочину, і обвинувачені фактично свій злочин визнали. Але по суті викладеного судом рішення на підставі голослівних заяв обвинувачених, він керувався не верховенством права, а виключно мотивом та інтересами обвинувачених, які полягають у продовженні правопорушення, спотворенні його ключового змісту та у безпідставній відмові потерпілим у дієвому судовому захисті.

Звертає увагу на те, що положення статтей 284-288, на які послався суд, можуть бути застосовані виключно щодо етапу досудового розслідування, який в даній справі вже майже три роки як завершено.

При цьому до відповідальності фізичної особи ст.284 застосовувати неправильно. Так, обвинувачені не є юридичними особами, а провадження щодо юридичної особи не відкривалось.

Отже, для суду законною підставою для закриття кримінального провадження не передбачено звернення обвинуваченого із відповідним клопотанням, а в силу складності викладення норм закону, суд не міг обмежитись загальним згадуванням у своєму рішенні всіх зазначених статтей КПК, або ст.284 у повному обсязі, а повинен був чітко, на рівні конкретних пунктів та частин обґрунтувати прийняте рішення.

На переконання апелянта, жодне з наведених вище положень процесуального закону не дає суду права прийняти рішення про закриття провадження за ініціативою (клопотанням) обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , та не містить для прийняття такого рішення на даному етапі розгляду правових підстав.

Аргументи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , аж до 06 лютого 2024 року зводились тільки і виключно до того, що договір будівництва підприємством виконано дійсно не було, але тільки тому, що Договір нібито було розірвано за взаємною згодою сторін і це були виключно цивільно-правові відносини. Зазначає, що якби ОСОБА_7 не виконав свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів в результаті розірвання Договору будівництва, в цих діях не могло бути ніякого криміналу, поки не було встановлено факт фальшування «Додатку №8». Тобто твердження ОСОБА_7 про наявність наміру привласнити кошти є голослівним та не підтверджується жодними письмовими доказами.

Зазначає, що у оголошеній ОСОБА_7 підозрі відсутня точність визначення моменту та будь-які докази, що підтверджують факт привласнення особисто ОСОБА_7 або ОСОБА_8 грошових коштів, сплачених ОСОБА_12 на користь підприємства в межах Договору будівництва.

Звертає увагу, що суд визнав датою завершення злочину шахрайства в цілому 14 червня 2013 року, а по епізоду з ОСОБА_12 - момент продажу належної йому по праву нерухомості третій стороні, тобто 30 червня 2011 року.

Відтак, переконливим є твердження про те, що не грошові кошти, а вже збудоване нерухоме майно було протиправно привласнено та відчужено підприємством, підконтрольним обом обвинуваченим. Це було їх спільне свідоме рішення в межах заздалегідь узгодженого плану. Тож за висновками обвинувачення злочинний умисел полягав у не передачі збудованого нерухомого майна законному володільцю та його відчуженні на користь третьої особи.

Так само у клопотанні ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження від 06 лютого 2024 року нею вперше називається дата скоєння злочину проти ОСОБА_12 26 грудня 2006 року, який на думку заявника полягає саме у привласненні коштів, а не нерухомого майна. Проте жодних доказів привласнення грошових коштів до клопотання не додано, і в матеріалах справи такі докази також відсутні. Натомість у доданому до клопотання експертному висновку від 27.12.2022 року зазначено «…01 квітня 2005 р. Наказом №3 засновника ПП «Ерідан» ОСОБА_7 на посаду директора вказаної юридичної особи призначено ОСОБА_8 . Вказана дата є юридично зафіксованим моментом готування до злочину - у разі якщо сторона обвинувачення доведе зв`язок між посадовими можливостями вказаної громадянки та заволодіння майном ОСОБА_12 ».

Таким чином, на переконання ОСОБА_12 , висновок експерта повністю суперечить викладеному в обвинувальному акті щодо наявності умислу заволодіти саме нерухомим майном, а не грошовими коштами; експерт не встановив моменту формування умислу щодо скоєння злочину заволодіння коштами та не довів зміст саме цього «злочинного плану». Разом з тим, експерт два рази, без будь-якої необхідності, повторив слова «зловживання довірою» та «заволодіння грошовими коштами». На думку потерпілого, така маніпуляція пояснюється тільки і виключно відсутністю будь-яких доказів щодо привласнення саме коштів обвинуваченими, і бажанням експерта нав`язати слідству та суду іншу думку. Експерт безпідставно встановив момент призначення ОСОБА_8 на посаду моментом «початку готування до злочину». Звертає увагу на те, що умовний нахил щодо випадку, коли «сторона обвинувачення доведе зв`язок між посадовими можливостями вказаної громадянки та заволодінням майном ОСОБА_12 » не має іншого змістовного навантаження, окрім як заплутати і без того неясну думку суду.

ОСОБА_12 зазначає про те, що у всіх судових процесах, ОСОБА_12 робились відповідні заяви про фальшування зазначеного ОСОБА_7 , ОСОБА_8 «Додатку №8» до Договору. Більше того, ОСОБА_12 було переконливо доведено суд, що даний документ він ніколи не підписував. І саме цей факт доводиться відмовою ПП «Ерідан» від проведення почеркознавчої експертизи. Саме цей момент недоведеності факту розірвання Договору за взаємною згодою сторін і ліг в основу прийняття 22 травня 2014 року Апеляційним судом м. Києва та Вищим Спеціалізованим Судом з розгляду кримінальних та цивільних справ у справі №2-7592/11 на користь ОСОБА_12 .

ОСОБА_12 визначає декілька варіантів визначення моменту, коли умисел злочину заволодіння нерухомим майном став явним та доказовим.

Згідно з першим варіантом, ОСОБА_12 вважає, що строк 26 грудня 2006 року є необґрунтованим. Пояснюючи це, він зазначає, що ніколи не мав у контексті Договору будівництва грошових відносин ні з ОСОБА_7 , ні з ОСОБА_8 . Кошти він перераховував лише на розрахунковий рахунок ПП «Ерідан», створений для фінансування процесу будівництва нерухомості. Він зазначив, що кошти на рахунки підприємства надходили від ОСОБА_12 , а не від ОСОБА_7 чи ОСОБА_8 , що встановлено судами та обвинуваченнями. На етапі будівництва ці кошти не було використано з протиправною метою.

ОСОБА_12 зазначає, що моментом заволодіння точно не є момент оплати коштів за інвестиційним договором у 2006 році, а предметом злочину не є грошові кошти, оскільки вони не вимагалися шляхом обману, гіпнозу, примусу, психологічного тиску. Він пояснює, що намір обвинувачених будувати за його кошти для нього нерухомість беззаперечно підтверджується підписаним Договором, що стало підставою для внесення ним грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства. Жодних ознак шахрайства щодо себе ОСОБА_12 не вбачає до кінця 2010 року.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мали наміру привласнити грошові кошти, оскільки об`єкт нерухомості в подальшому було споруджено, уведено в експлуатацію, а дію Договорів №1-06 від 6 січня та №3-06 від 13 травня 2009 року продовжено до кінця 2011 року. Потерпілий зазначає, що вже зведене за рахунок цих коштів майно було протиправно привласнено та продано на користь обвинувачених, які залишались на посадах до моменту цього продажу.

Наголошує, що висновок суду про заволодіння обвинуваченими не майном, а грошовими коштами 26 грудня 2006 року не ґрунтується на жодному доказі та вимагає скасування.

Згідно з другим варіантом, на думку ОСОБА_12 , саме 7 грудня 2010 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 письмово підтвердили свій намір протиправно відчужити належне йому нерухоме майно на користь ТОВ «Медичне Консалтингове Агентство». Тому цю дату можна вважати моментом виникнення умислу щодо незаконного розпорядження чужим майном.

Третя дата - 30 червня 2011 року, момент первісного невиконання підприємством зобов`язання щодо передачі ОСОБА_12 вже збудованого за його кошт майна також сам по собі не є моментом скоєння кримінального злочину. Звертає увагу, що згідно Договорів будівництва ОСОБА_12 , ОСОБА_19 передача майна у власність інвестора мала відбутись у грудні 2006 року, а у зв`язку з підписанням сторонами за взаємною згодою сторін Додаткової угоди від 25 грудня 2009 року, цей строк було продовжено до 25 грудня 2014 року. ОСОБА_22 не отримав переконливих доказів скоєння проти нього саме кримінального правопорушення, він мав повне право чекати виконання взятих на себе забудовником зобов`язань, і звернутись до суду цивільної юрисдикції у строк аж до 25 грудня 2014 року включно, без ризику пропуску загальної позовної давності. Зазначає, що не знав і не міг знати, що рішенням Рівненського обласного господарського суду від 13 травня 2009 року об`єкт будівництва вже було визнано завершеним, та за ПП «Ерідан» було визнано право власності на всі площі адміністративної будівлі, розташованої за адресою м. Київ вул. Андрющенка 4-Г. Наголошує на тому, що починаючи з 13 травня 2009 року, коли майно не було передано інвестору, можна вести мову тільки і виключно про привласнення злочинцями нерухомого майна, у яке вже перейшли всі сплачені інвесторами кошти.

ОСОБА_12 зазначає, що право власності ПП «Ерідан» набуло абсолютно законно, згідно і Договору і рішення суду Рівненської області. А от зволікання з поданням Декларації про готовність об`єкта, не передача цієї нерухомості інвесторам та незаконний її продаж ТОВ «Медичне Консалтингове Агенство» - насправді і були актом незаконного заволодіння чужим нерухомим майном і його протиправного відчуження на користь третьої особи.

ОСОБА_12 так само не було і не могло бути відомо про те, що невдовзі після набуття ПП «Ерідан» права власності на всю будівлю, а саме - 7 жовтня 2009 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було укладено Додаток №2 до Договору №1-05 від 11 травня 2005 року, та акт, згідно якого підприємство передало ОСОБА_7 у власність площі третього поверху будівлі, які по праву договорів №1/06 від 06.01.2006 та №3/06 від 16 травня 2006 року належало передати відповідно ОСОБА_12 та ОСОБА_19 . Ці документи апелянт також вважає беззаперечним письмовим доказом наявності наміру ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо привласнення на їх користь чужого майна, тобто доказом наявності злочинного умислу станом на 09 жовтня 2009 року.

Про наявність даного Договору №1-05 та додатку №2 до нього потерпілому стало відомо лише у момент ознайомлення з матеріалами справи про банкрутство ПП «Ерідан», а саме - 09 жовтня 2014 року. А про наявність договору купівлі-продажу цього самого нерухомого майна згідно Договору від 30 червня 2011 року на користь ТОВ «Медичне Консалтингове Агенство» - вже під час ознайомлення з матеріалами порушеного за заявою ОСОБА_12 кримінального провадження, а саме 04 квітня 2015 року.

Зазначає, що для того, щоб ускладнити та продовжити триваючий процес ошукання інвестора, 17 березня 2011 року ПП «Ерідан» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про розірвання Договору будівництва №1-06 від 06 січня 2006 року з ОСОБА_12 . Цим фактом звернення до суду ПП «Ерідан» в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтвердили факт дійсності Додаткової угоди від 25.09.2009 року, якою дію Договору за взаємної згоди сторін було продовжено до 25 грудня 2011 року. Разом з тим, підтвердили факт не укладення між сторонами Договору Додатку №8 про його нібито розірвання за взаємною згодою сторін, його на той момент не існувало.

Звертає увагу, що не погодження та неподання декларації ПП «Ерідан» на погодження раніше, тобто ще у 2009 році, доводить факт зловмисного приховування ОСОБА_8 та ОСОБА_7 юридичного факту створення нерухомого майна від інвесторів. Тобто - факт продовження злочину шахрайства, а також те, що саме перешкоджання у реалізації прав інвесторів та належне їм нерухоме майно було основою стратегії злочинної поведінки шахраїв.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року, було оскаржено ПП «Ерідан» в апеляційному порядку, і тільки під час подання апеляційної скарги, у додатку до неї ПП «Ерідан» надало суду нотаріально завірену копію Договору будівництва, до якого було додано фальшований «Додаток №8» від 22 жовтня 2008 року.

Отже, злочин ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , що полягав у підробці ключового документа («Додатку №8), який ліг в наступному в основу прийняття цілого ряду неправомірних рішень у цивільних процесах та під час розгляду справи про банкрутство. Моментом скоєння даного злочину підробки є момент відмови ПП «Ерідан» від проведення технічної експертизи даного документу на цей предмет, а саме - 20 травня 2014 року.

Таким чином, вчинивши злочини доведення до банкрутства ПП «Ерідан», підробки та використання важливих документів у судах у 2013 році, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вчинили дію, яка за змістом положень ч.2 ст.49 КК України зупинила перебіг строку, що може бути підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, якщо моментом скоєння злочину було саме 26 грудня 2006 року.

Виключно кримінальних характер діяльності ОСОБА_8 , ОСОБА_7 став відомий для ОСОБА_12 після 01 жовтня 2014 року, коли набуло законної сили остаточне рішення Шевченківського суду на користь ОСОБА_12 , а підприємство, яке ошукало ОСОБА_12 та інших інвесторів увійшло у процедуру банкрутства, не виконавши даного судового рішення у справі №2-7592/11 на його користь.

Отже, на переконання ОСОБА_12 , моментом скоєння злочину став не момент оплати коштів за інвестиційним договором, не моменти, пов`язані з розглядом цивільних та господарських справ, не момент введення будівлі в експлуатацію, а саме момент, коли обвинувачені незаконно розпорядились, тобто продали неналежне їм по праву нерухоме майно, тобто 30 червня 2011 року. Разом з тим зазначає, що суд правильно визначив кінцевим моментом завершення злочину 14 червня 2013 року. Відтак передбачений Законом строк для звільнення обвинувачених від відповідальності навіть якщо опустити момент невинесення вироку, не настав.

Також є підстави вважати моментом скоєння злочину момент усвідомлення потерпілим кримінального характеру діянь обвинувачених проти його законних інтересів та звернення до правоохоронних органів. У випадку ОСОБА_12 це - 01 серпня 2014 року, коли ОСОБА_12 та ВОКС «Сузір`я» звернулись з відповідною заявою до правоохоронних органів. Саме ця кредитна спілка у особі голови правління ОСОБА_12 надала особисто ОСОБА_7 у 2005 році два кредити на загальну суму 594 тисячі гривень, які і дозволили йому розпочати будівництво. Ці кредити ОСОБА_7 не повернув, що призвело до припинення діяльності спілки та в результаті чого постраждали більше 80 осіб-членів спілки.

Не повернути кошти згідно рішень суддів ОСОБА_7 допоміг фальшований ним особисто і поданий до судів документ, копію якого спілка також додала до своєї Заяви про скоєння злочину, так звана «Розписка 750» від 27 березня 2008 року. Голосіївський суд при прийнятті оскаржуваного рішення даний ключовий доказ не дослідив.

Зазначає, що потерпілий не може нести матеріальну відповідальність у вигляді відмови від розгляду справи судом за те, що тривалий час не знав, що проти нього вчиняється саме кримінальний злочин. Інша сторона повинна доказово довести, що в цей момент усвідомлення кримінального характеру діянь обвинуваченого наступив раніше, ніж стверджує потерпілий.

Таким чином, уникнувши повного та всебічного розгляду всіх без виключення суттєвих обставин, пов`язаних зі скоєнням довготривалого злочину, викладених потерпілими у їх заявах про скоєння злочину, цивільних позовах, обвинувальному акті, невірно визначивши сам предмет злочину, суд припустив грубе порушення норм закону.

Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційні скарги на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року, в яких просить апеляційні скарги прокурора, адвоката ОСОБА_16 , представника потерпілого «ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест», потерпілого Гайдаєнка залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року - без змін.

На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що доводи прокурора спростовуються матеріалами справи, оскільки із викладеного формулювання обвинувачення слідує, що …з метою прикриття своєї незаконної діяльності та дійсних намірів, спрямованих на заволодіння коштами ОСОБА_14 … 14.04.2008 року між ПП «Ерідан» та ОСОБА_14 було укладено договір на пайову участь у будівництві №1/08. Згідно банківських виписок ПАТ «ІНПРОМБАНК» по особовому рахунку ОСОБА_14 та платіжних доручень, підтверджується перерахування на розрахунковий рахунок ПП «Ерідан» протягом періоду з 18.04.2008 по 17.12.2008 р. грошових коштів загальною сумою 3 629 000, 00 грн. Останній платіж був здійснений ОСОБА_14 саме 17.12.2008 р.

Захисник звертає увагу, що особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Так, ознаки вчиненого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 злочину, які суд зазначив в ухвалі, і які полягають у протиправному заволодінні коштами, шляхом обману потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест», а також у добровільній передачі потерпілим грошових коштів, є ознаками саме об`єктивної сторони шахрайства.

Посилається на позицію, викладену в постанові ВС від 27.02.2018, в якій зазначено, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Таким чином, посилання прокурора, на укладення 14.06.2013 р. цивільно-правової угоди, вже після виникнення у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за останнім епізодом 17.12.2008 реальної можливості розпоряджатися грошовими коштами потерпілих, необхідності починати відлік строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за епізодом заволодіння коштами ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» з 14.06.2013 - не заслуговують на увагу.

Доводи представника потерпілого ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» - адвоката ОСОБА_16 спростовуються матеріалами справи, оскільки із викладеного формулювання обвинувачення слідує, що обвинувачені мали умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілих, а не об`єктами нерухомості. Грошові кошти, які були предметом злочину ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» добровільно перерахували на рахунки підконтрольного ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ПП «Ерідан». Після цього ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мали реальну можливість розпорядитися грошима на свій розсуд.

Таким чином, посилання адвоката ОСОБА_16 на укладення 14.06.2013 р. цивільно-правової угоди, вже після виникнення у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за останнім епізодом 17.12.2008 р. реальної можливості розпоряджатися грошовими коштами потерпілих, і необхідності починати відлік строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за епізодом заволодіння коштами ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» з 14.06.2023 - не заслуговують на увагу.

Звертає увагу на те, що висновок науково-правової експертизи №126/114-е від 27.12.2022 не був взятий судом до уваги, про що прямо зазначено в постановленій ухвалі. Суд самостійно прийшов до висновку про звільнення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_12 спростовуються матеріалами кримінального провадження. Так, посилання ОСОБА_12 на укладення Договору 1/06 та цивільно-правової угоди ПП «Ерідан» 14.06.2013, вже після виникнення у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за останнім епізодом 17.12.2008 реальної можливості розпорядження грошовими коштами потерпілих, початок відліку строку давності притягнення до кримінальної відповідальності обвинувачених з 14.06.2013 р. - не може бути прийнятий до уваги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги, думку потерпілих, пояснення обвинувачених та захисників, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412, ст. 413 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора та потерпілої сторони про допущення судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при вирішенні клопотання захисників обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про звільнення останніх від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до ч.3 ст.288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила злочин, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Положеннями ст. 49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

З огляду на наведене, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК України); не вчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості; відсутність заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченої та її згода на таке звільнення.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого злочину внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Проте, судом першої інстанції зазначені положення закону не дотримані у повному обсязі, що призвело до постановлення суперечливого рішення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України, а саме в тому, що вони, маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і бажаючи їх настання, в період з 2006 року (більш точні дата та час досудовим розслідуванням не встановлені) по 14.06.2013 вчинили шахрайські дії відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» в особливо великих розмірах

Під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, захисником обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_10 та захисником обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_9 були подані клопотання про закриття кримінального провадження №0007660 з підстав, передбачених ст.49 КК України та звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Задовольняючи клопотання захисників, суд першої інстанції керувався тим, що із викладеного формулювання обвинувачення слідує, що обвинувачені мали умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілих, а не об`єктами нерухомості, отже, злочин, передбачений ч.4 ст.190 КК України закінчений з моменту отримання можливості розпоряджатися обвинуваченими грошовими коштами потерпілих. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що як слідує з обвинувального акта, інкриміновані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінальні правопорушення вчинені 26.12.2006, 17.12.2008, та 03.09.2008 саме тоді, коли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заволоділи майном, а саме грошовими коштами потерпілих, шляхом зловживання довірою за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_12 закінчився 26 грудня 2021 р.; за епізодом заволодіння коштами ОСОБА_14 - 17 грудня 2023 р.; за епізодом заволодіння коштами ТОВ «КОМПАНІЯ «АВІСТА-ІНВЕСТ» - 03 вересня 2023 р.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Об`єктивна сторона інкриміновано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою.

Отже, закінченим шахрайство вважається з моменту заволодіння майном або придбанням права на майно. Обман, що не призвів до заволодіння майном або правом на майно, визнається відповідно до конкретних обставин готуванням чи замахом на шахрайство.

Давність розпочинає свій перебіг з моменту вчинення кримінального правопорушення (коли воно вважається закінченим) і протікає до набрання вироком законної сили.

За таких обставин, днем початку перебігу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, є момент, коли винний набув можливість розпоряджатися або користуватися майном, набутим шахрайським шляхом

Так, з обвинувального акту вбачається, що засновником ПП «Ерідан» ОСОБА_23 прийнято рішення № 6 від 30.05.2013 щодо продажу нежитлових приміщень загальною площею 1039,3 кв.м. розташованих на шостому (площею 537,3 кв.м.), сьомому (площею 467,9 кв.м) та восьмому (34,1 кв.м) поверхах будівлі за адресою: м. Київ, вул. Григорія Андрющенка, 4-Г за 6235800 грн. (шість мільйонів двісті тридцять п`ять тисяч вісімсот гривень).

ОСОБА_18 , будучи впевненим у законності своїх дій, діючи за вказівкою ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як директор ПП «Ерідан», 14.06.2013 в присутності ОСОБА_17 та ОСОБА_24 підписав, як продавець договір купівлі-продажу нерухомого майна №1351, а саме нежитлових приміщень загальною площею 1036,3 кв.м., розташованих на шостому (площею 537,3 кв.м.), сьомому (площею 467,9 кв.м.) та восьмому (34,1 кв.м) поверхах будівлі за адресою: м. Київ, вул. Григорія Андрющенка, 4-Г, вартістю 6139803,69 грн. (шість мільйонів сто тридцять дев`ять тисяч вісімсот три гривні шістдесят дев`ять копійок) серед яких 1019,8 кв.м - знаходилися в іпотеці, на користь ТОВ «Алькор Ком».

При цьому, у ОСОБА_18 були відсутні повноваження щодо вчинення зазначених дій, оскільки рішенням №6 Засновника ПП «Ерідан» від 30.05.2013 останньому надано дозвіл укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, ціна якого складатиме 6235800 грн. (шість мільйонів двісті тридцять п`ять тисяч вісімсот гривень).

У свою чергу ОСОБА_24 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 як директор ТОВ «Алькор Ком», в присутності ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , підписав як покупець вищезазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна.

При укладенні вказаного правочину, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 , 14.06.2013, перебуваючи в приміщенні своєї нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_1 , достовірно знаючи про наявність обтяження на нежилі приміщення загальною площею 1019,8 кв.м., розташовані на шостому та сьомому поверхах будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , накладеного відповідно до договору іпотеки від 09.06.2010 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_25 , та не зважаючи на відсутність повноважень директора ПП «Ерідан» ОСОБА_18 на здійснення відповідного правочину, здійснила його вчинення.

У подальшому, право власності на відчужуване майно, зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Алькор Ком», заступником директора якого була ОСОБА_8 .

Таким чином, станом на 14.06.2013 року, кримінальна протиправна діяльність обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 закінчилася і саме з цього часу слід рахувати строки, що визначені ст.49 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих в тій частині, що строк притягнення до кримінальної відповідальності обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.4 ст.190 КК України не сплив на час ухвалення оскаржуваної ухвали, а тому місцевий суд дійшов передчасного висновку про закінчення строків давності притягнення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає безпідставним звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності з підстав, визначених п.5 ч.1 ст. 49 КК України (в редакції на момент вчинення злочинів), та закриття кримінального провадження щодо обвинувачених, а відтак ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_15 , представника ТОВ «Компанія «Авіста-Інвест» - адвоката ОСОБА_16 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року, якою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження данні про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 007660 закрито, - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4