Справа № 308/7531/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/82/26 за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовлено повністю.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії покладених обов`язків на обвинуваченого ОСОБА_7 відмовлено.

Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 03 квітня 2026 року включно.

Розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених цим Кодексом, залишено в раніше визначеному розмірі, а саме 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) грн. 00 коп.

У разі внесення застави на ОСОБА_6 покладено певні обов`язки.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченої ОСОБА_8 задоволено повністю.

Продовжено дію застосовного до обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати місце свого проживання, а саме АДРЕСА_1 строком до 2 місяців, тобто до 03.04.2026 включно.

Продовжено строк дії обов`язків, покладених ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.12.2025 по справі №308/7531/23 на обвинувачену ОСОБА_8 у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинувачених, задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 дію обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, строком до 2 місяців, тобто до 03.04.2026 включно.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 дію обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України, строком до 2 місяців, тобто до 03.04.2026 включно.

Продовжено обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 дію обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, строком до 2 місяців, тобто до 03.04.2026 включно.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження № 0000334 від 29.06.2022.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, прокурор заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у домашнього арешту. Підставою для продовження застосованих запобіжних заходів є наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які, на переконання прокурора, не змінилися та є достатніми для продовження раніше застосованих запобіжних заходів.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії раніше обраного судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , судом враховано тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого останньому пред`явлено обвинувачення, оскільки санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Також судом враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_6 є мешканцем іншої області та зареєстрований поза межами Закарпатської області. З огляду на обставини кримінального провадження, тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, судом констатовано про те, що ризики того, що обвинувачений ОСОБА_15 може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення, не відпали та продовжують існувати. З урахуванням, зокрема, даних про особу обвинуваченого, характеру інкримінованих йому діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи, а саме домашній арешт чи особисте зобов`язання є недоцільними з огляду на їх непропорційність встановленим ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду від 03.02.2026 про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати та постановити нову, якою відносно нього застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що жоден із зазначених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не існує. Прокурором в клопотанні не зазначено чому до нього не може бути застосовано більш м`який запобіжний захід, оскільки відносно інших обвинувачених вже застосовано більш м`які види запобіжних заходів. Зазначає про незадовільний стан здоров`я, який погіршився за час перебування в умовах тривалої ізоляції від суспільства. Також зазначає, що визначений йому судом розмір застави є непомірним для нього, з огляду на наявність на утриманні матері особи з інвалідністю ІІ групи, двох дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, захисника адвоката, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статі 184 цього Кодексу повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, санкцією ч. 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна. До того ж кримінальне правопорушення, передбачене ст. 307 КК України, є злочином у сфері обігу особливо небезпечних наркотичних засобів, що створює загрозу для здоров`я населення і такі мають значний ступінь суспільної небезпеки та значний резонанс у суспільстві.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 , його тяжкість, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду та не буде виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинувачених від суду.

Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Колегія суддів вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, є переконливою. Судом першої інстанції також обґрунтовано враховано і ту обставину, що ОСОБА_6 зареєстрований поза межами Закарпатської області, що додатково свідчить про можливість перешкоджанню встановлені істини у даному кримінальному провадженні та ризику переховування його від суду.

Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення, з метою зміни ним показань на його користь, зокрема, будучи на волі обвинувачений зможе здійснити підкуп чи застосувати насильство щодо нього.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ризики переховування їх від суду, а також незаконного впливу на свідка, - на даний час не зменшилися й не відпали.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання кримінальному провадженню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Таким чином, колегія суддів уважає, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та продовженні обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зменшилися або відпали.

На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_6 запобіжний захід з врахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, у зв`язку з чим, з огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченого під вартою, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , у силу характеру інкримінованих йому діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, з чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та дієвості кримінального провадження.

З цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час перебувають під вартою.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що в матеріалах кримінального провадження є достатньо доказів та підстав, які свідчать про те, що запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 може бути змінений на більш м`який без шкоди для реалізації завдань кримінального провадження, а також про те, що прокурором не доведено існування будь-яких ризиків того, що більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .

Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що передбачені ст. 177 КПК України ризики відсутні й стороною обвинувачення не наведено будь-яких обставин і не надано доказів у підтвердження таких ризиків.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження та спростовуються наведеним вище, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що стороною обвинувачення не доведено неможливості застосування щодо нього більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачений і не має на меті ухилятися від суду, а також незаконно впливати на свідка, однак, обставини, за яких вчинено кримінальне правопорушення, його тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З вищенаведених підстав, як такі, що не впливають на висновки суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє й доводи апеляційної скарги в частині даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які характеризують його з позитивної сторони.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок, не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів контрольного провадження, дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, судове провадження триває, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж 60 днів.

Крім того, постановляючи ухвалу про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд обґрунтовано взяв до уваги і положення ст. 182, 183 КПК України, тяжкість кримінального правопорушення, його специфіку та фактичні обставини кримінального провадження, негативні наслідки для суспільства та держави від кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , дані про особу обвинуваченого, його майновий і сімейний стан, і обґрунтовано визначив ОСОБА_6 розмір застави 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який на переконання апеляційного суду у разі його внесення буде достатнім для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Погоджуючись з вказаним висновком, апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні, і, оцінивши в сукупності тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, наявність передбачених ст. 177 КПК України ризиків, - апеляційний суд вважає, що встановлений судом обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави, на даному етапі судового провадження є необхідним і достатнім, у разі його внесення, для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 . Разом з тим, апеляційним судом, з огляду на положення п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, не встановлено підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого навіть попри дані щодо наявності на його утриманні утриманців.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, доводи якої не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягають, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 404, 405, 407, 419,422-1 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу тримання під вартою щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді