Справа № 442/9061/25
Провадження № 1-кп/442/123/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі клопотання представника Малого приватного підприємства «Лідер» - ОСОБА_3 про скасування арешту майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001115 від 30.09.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.362 та ч.3 ст.362 КК України,

учасники справи: прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

представник власника майна ОСОБА_3 ,

встановив:

В провадження судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні, затверджений прокурором Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_5 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 362, ч.3 ст. 362 КК України.

Ухвалою судді від 01.12.2025 по даному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

16.02.2025 від представника Мале приватне підприємства «Лідер» - ОСОБА_3 про скасування арешту майна. Зазначає, що 22 жовтня 2025 року слідчий суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, розглянувши клопотання прокурора Дрогобицької окружної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0001115 від 30.09.2025 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК України, постановив клопотання задоволити; накласти арешт на нежитлову будівлю загальною площею 71,9 кв.м., розташовану на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0100, за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить малому підприємству «Лідер» (), зареєстроване за адресою: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Жупна, 13/5. 01.12.2025 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 362, ч. 3 ст. 362 КК України скеровано до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (справа №442/9061/25; провадження №1-кп/442/515/2025). Враховуючи вищенаведене, оскільки виникла необхідність у скасуванні накладеного арешту на майно, ними подано клопотання про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0001115 від 30.09.2025 р.

В судовому засіданні представник власника майна підтримав заявлене клопотання.

Обвинувачений щодо задоволення клопотання не заперечив.

Прокурор подав заперечення щодо клопотання, зазначаючи , що майно визнано речовим доказом і скасування такого арешту є передчасним.

22.10.2025 ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області був

накладений арешт на нежитлову будівлю загальною площею 71,9 кв.м., розташовану на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0100, за адресою: м.Дрогобич, вул.А.Шептицького, 7/11, яка на праві власності належить малому підприємству «Лідер» (), зареєстроване за адресою: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Жупна, 13/5.

Відповідно до положень ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Суддя зазначає, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Крім цього, арешт накладено на нежитлову будівлю загальною площею 71,9 кв.м., розташовану на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0100, за адресою: м.Дрогобич, вул.А.Шептицького, 7/11, яка на праві власності належить малому підприємству «Лідер» (), зареєстроване за адресою: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Жупна, 13/5. При цьому, вказане майно не належить обвинуваченому ОСОБА_4 . Об`єкт нерухомості, на який було накладено арешт, перебуває у власності МПП «Лідер» в оренді у ФОП ОСОБА_6 і використовується для надання ритуальних послуг (Ритуальні послуги «Ритуал»), що підтверджується оглядом місця події від 14.10.2025 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зазначається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою для виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Право власності на вказану нежитлову будівлю набуто МПП «Лідер» до здійснення державної реєстрації такого права. Тобто до моменту вчинення ОСОБА_4 дій, правова оцінка яким надається в межах цього кримінального провадження, вказана нежитлова будівля вже існувала та її власником було МПП «Лідер», що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 448712662.

Крім цього, жодного статусу МПП «Лідер» в межах кримінального провадження не присвоєно, посадовим особам МПП «Лідер» не було повідомлено про підозру, що також вказує на їх не причетність до скоєння кримінального правопорушення під час набуття права власності на вказану нежитлову будівлю.

При цьому, у вказаному кримінальному провадженні жодні слідчі дії із залученням арештованого майна чи МПП «Лідер» не проводились; з моменту накладення арешту на нежитлову будівлю не проведено жодної судової експертизи чи огляду, при цьому в органу досудового розслідування було більш ніж достатньо часу для проведення слідчих дій з вказаним майном.

Варто зазначити, що нежитлова будівля, на яку накладено арешт, не була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, оскільки зі змісту ухвали слідчого судді вбачається, що предметом кримінального правопорушення були документи, які стосуються нежитлової будівлі; вона не зберегла на собі сліди кримінального правопорушення та не містить інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Застосування спеціальної конфіскації в цьому випадку щодо особи, яка не має окремого статусу у кримінальному провадженні, становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції (обгрунтовується далі), що виключає можливість та підстави спеціальної конфіскації (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 444/4125/24).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Аналогічні положення наведено й у п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК, де зазначено, щогроші, цінності та інше майно, які, зокрема, використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Із наведених вище положень закону випливає, що спеціальна конфіскація є способом захисту суспільства та має на меті не покарання, а вилучення з обігу майна, пов`язаного зі злочином.

Водночас, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Отже, при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Наведене, в тому числі те, що вказаний об`єкт нерухомості не був набутий внаслідок вчинення злочину, не є і не був ні предметом, ні знаряддям, ні результатом кримінального правопорушення, також вказує на відсутність передбачених ст. 962 КК України підстав для застосування спеціальної конфіскації, що, в свою чергу, виключає підставу до арешту нежитлової будівлі в розумінні ч.1 ст.170 КПК України як на майно, що підлягає спеціальній конфіскації.

Суд зазначає, що у кримінальному провадженні та загалом у кримінальній справі відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння майном МПП «Лідер», оскільки орган досудового розслідування не довів необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування у такому арешті майна, підстави, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння власником належним йому майном відсутні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження необхідно враховувати практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка визначає, що ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенціїз правлюдини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності. Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року. У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенціїз правлюдини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також Європейський суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття таких заходів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі "Смирнов проти росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" суд наголосив на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Окрім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України слід врахувати, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відтак, згідно практики Європейського суду з прав людини, в якій напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном, принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд констатує порушення державою cm. 1, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п.203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі "Узан та інші проти Туреччини"/Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

В судовому засіданні суд встановив, що в межах даного кримінального провадження вказаний об`єкт нерухомості не був набутий внаслідок вчинення злочину, не є і не був ні предметом, ні знаряддям, ні результатом кримінального правопорушення, МПП «Лідер» в межах кримінального провадження не присвоєно жодного статусу, а тому суд вважає за можливе скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду на нежитлову будівлю загальною площею 71,9 кв.м., розташовану на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0100, за адресою: м.Дрогобич, вул.А.Шептицького, 7/11, яка на праві власності належить малому підприємству «Лідер» (), зареєстроване за адресою: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Жупна, 13/5.

На підставі викладеного, керуючись статтями 98, 132, 170, 171, 174, 314-316 КПК України, суд

постановив:

клопотання задоволити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2025 року у справі №442/7482/25 (провадження №1-кс/442/1336/2025), а саме нежитлову будівлю загальною площею 71,9 кв.м., розташовану на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0100, за адресою: м.Дрогобич, вул.А.Шептицького, 7/11, яка на праві власності належить малому підприємству «Лідер» (), зареєстроване за адресою: 82100, Львівська область, м. Дрогобич, вул. Жупна, 13/5.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1