ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/330/26 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7

ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_11 на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_12 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

28.04.2024 року приблизно о 20 год. 45 хв. ОСОБА_12 , керуючи технічно справним автомобілем «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині Прибережної автомагістралі зі сторони вул.Української в напрямку вул.Лермонтова у м.Запоріжжі. При цьому швидкість руху керованого ОСОБА_12 автомобіля складала не менш як 151,2 км/год, що перевищує максимально дозволену на даній ділянці дороги швидкість руху в населеному пункті - 50 км/год.

В цей час попереду в районі електроопори №282, що розміщена поблизу парку «Перемоги» у м. Запоріжжі, пішоходи ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вийшли на проїзну частину Прибережної автомагістралі у невстановленому для пішохідного переходу місці та почали перетинати дорогу зліва-направо відносно руху автомобіля «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_1 .

Під час руху по вищевказаній проїзній частині Прибережної автомагістралі з перевищенням максимально дозволеної швидкості руху водій ОСОБА_12 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити зміну дорожньої обстановки у вигляді виходу пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на дорогу та перетин ними проїзної частини Прибережної автомагістралі в напрямку смуги руху автомобіля «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_1 , ігноруючи вимоги діючих Правил дорожнього руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, шляхом вибору безпечної швидкості руху та застосуванням заходів гальмування аж до зупинки транспортного засобу, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зменшив швидкість свого руху та, продовживши свій рух, передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , від чого останніх відкинуло на асфальтне покриття.

Своїми діями водій ОСОБА_12 порушив вимоги п.п.2.3 «б», «д», 12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху.

Порушення водієм ОСОБА_12 вимог п.п.12.3, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП.

В результаті наїзду автомобілем «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_1 пішохід ОСОБА_14 отримала ряд тілесних ушкодженнь, що мають ознаки тяжких, небезпечних для життя і перебувають у прямому закономірному причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_14 .

Смерть ОСОБА_14 настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок, у вигляді множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів та розривами крупних кровоносних судин, яка ускладнилася розвитком шоку (геморагічного, травматичного), який і став безпосередньою причиною смерті.

В результаті наїзду автомобілем «HONDA ACCORD» д.н.з. НОМЕР_1 пішохід ОСОБА_13 ряд тілесних ушкодженнь, що мають ознаки тяжких, небезпечних для життя, однак, самі по собі (ізольовано) не перебувають у прямому закономірному причинно наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_13 .

Дії ОСОБА_12 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої та заподіяли тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, цивільні позови, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і захисник просили вирок змінити, призначивши ОСОБА_12 покарання із застосуванням ст.75 КК. Крім того, захисник просив виключити з вироку додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Свої вимоги потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 мотивували із посиланням на наступні обставини. Потерпілі зазначили про повне визнання ОСОБА_12 вини, його щире каяття, співпрацю зі слідством, обставини події ДТП, а також про здійснення відшкодування завданої шкоди вказаним потерпілим та укладання мирових угод за цивільними позовами. З урахуванням наведеного та з огляду на особу обвинуваченого, на переконання потерпілих, можливо призначити обвинуваченому покарання без позбавлення волі та без позбавлення права керування транспортними засобами.

Аргументуючи свою позицію захисник, крім наведеного потерпілими, зазначив, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості. Суд першої інстанції під час призначення покарання виходив виключно із тяжкості наслідків вчиненого кримінального правопорушення, без належної об`єктивної оцінки всіх обставин справи. Не враховано обставини події ДТП, під час якої мали місце порушення ПДР потерпілими та іншим водієм, дії якого призвели до смерті пішохода ОСОБА_13 . Не взято до уваги те, що трудова діяльність ОСОБА_12 потребує використання автомобіля, що вкрай необхідно для подальшого відшкодування завданої шкоди. Відтак, вирок суду не відповідає вимогам ст.65 КК щодо індивідуалізації покарання. Висновки суду про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника адвоката ОСОБА_9 , а також потерпілу ОСОБА_10 , які підтримали усі подані апеляційні скарги; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_12 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_12 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_12 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Обвинувачений зобов`язаний перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані із застосуванням до нього покарання. При цьому держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Положеннями ч.2 ст.50 КК регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Санкцією ч.2 ст.286 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією відноситься до тяжких злочинів, наслідки, які настали в результаті протиправних дій обвинуваченого, а саме у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та смерті потерпілої, в той час, як відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Також суд врахував та у вироку відобразив, що зазначений злочин вчинено ОСОБА_12 з необережності, зважив на характер допущених порушень Правил дорожнього руху України, адже наїзд на пішоходів відбувся не на пішохідному переході, і останні перетинали дорогу, у недозволеному місці, зокрема пішохід ОСОБА_14 перебувала у стані алкогольного сп`яніння, чим самі наражали себе на небезпеку.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу і на дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в психіатричному диспансері та у нарколога не перебував та за медичною допомогою не звертався.

При цьому, виконуючи приписи ст.65 КК, суд зважив на обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття. Інших передбачених ст.66 КК обставин у даному кримінальному провадженні не встановлено, як передбачених ст.67 КК обставин протилежного змісту.

Судом також взято до уваги ставлення обвинуваченого до скоєного, часткове відшкодування шкоди потерпілим та готовність її відшкодовувати у майбутньому, а також позицію потерпілих, які при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання покладались на розсуд суду.

Колегія суддів зауважує, що наведені обставини у повному обсязі вже було враховано судом першої інстанції під час призначення заходу примусу обвинуваченому, що об`єктивно зумовило можливість призначення обвинуваченому основного покарання в мінімальному розмірі згідно санкції ч.2 ст.286 КК.

Що стосується заявлених апелянтами в апеляційних скаргах вимог про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів зазначає наступне.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у ст.75 КК.

При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, зваживши на всі обставини даного кримінального провадження, а також на зміст ст.75 КК, обґрунтовано дійшов висновку про неможливість застосування положень вказаної статті КК.

Погоджуючись із таким твердженням суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_12 , як вже зазначалося, є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я двох людей.

Крім того, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Між тим, обвинувачений, керуючи технічно справним транспортним засобом, за відсутності передумов для порушення правил дорожнього руху, допустив ряд грубих порушень вимог правил безпеки дорожнього руху.

Наведене свідчить про те, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки, з огляду на обставини вчиненого ним злочину, поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

З огляду на зазначені обставини, на переконання судової колегії, досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не вбачається можливим.

Апеляційний суд зауважує, що додатково надані стороною захисту під час апеляційного розгляду матеріали, які позитивно характеризують винного, самі по собі істотно не знижують суспільну небезпеку вчиненого злочину і не вказують на наявність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_12 положень ст.75 КК.

Разом із тим, не залишаються поза увагою колегії суддів і факт здійснення часткового відшкодування обвинуваченим завданої внаслідок кримінального правопорушення моральної шкоди потерпілим, що підтверджено безпосередньо присутніми у судовому засіданні потерпілими та долученими стороною захисту до матеріалів провадження платіжними документами.

Проте ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Застосування закріплених у вказаній статті кримінального закону правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Відтак, позитивна тенденція у відшкодуванні обвинуваченим завданої шкоди не є самостійною підставою для прийняття рішення, з яким кримінальний закон пов`язує можливість про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Отже, переконливих аргументів, які би ставили під сумнів висновки районного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК в апеляційних скаргах захисника, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не наведено.

Що стосується тверджень апелянтів у поданих апеляційних скаргах про необґрунтованість призначення обвинуваченому додаткового покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з такого.

На переконання судової колегії, суд першої інстанції, врахувавши сутінь тяжкості вчиненого злочину та конкретні обставини кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами як міру заходу для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Адже з урахуванням наслідків, що настали в результаті вчиненого обвинуваченим злочину, характеру та мотивів допущених обвинуваченим грубих порушень правил безпеки дорожнього руху покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в даному випадку не досягне мети покарання, визначеної ст.50 КК.

Під час призначення обвинуваченому додаткового покарання за ч.2 ст.286 КК суд правомірно виходив з того, що обвинуваченим вчинено а грубе порушення правил безпеки дорожнього руху та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення вказаного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальному встановленому санкцією вказаної частини статті КК розмірі.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилався також на те, що керування транспортним засобом нерозривно пов`язано із роботою обвинуваченого. Між тим, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є необхідністю, в тому числі під час здійснення трудової діяльності.

Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Проте в даному випадку така обставина не може бути безумовною підставою для не призначення обвинуваченому додаткового покарання.

З урахуванням вищевикладеного суд першої інстанції не порушив встановлених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, адже призначене покарання (як основне, так і додаткове) є законним та справедливим, відповідає тяжкості злочину і сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Правових підстав, які би доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_12 за вироком суду покарання, апеляційні скарги захисника, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не містять.

За наведених обставин колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду підстав для зміни оскаржуваного вироку суду на ґрунті доводів поданих апеляційних скарг не встановила.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду також не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_12 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4