УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року

м. Київ

справа № 183/5239/25

провадження № 51-346ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційні скарги захисника засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000546 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між керівником Самарівської окружної прокуратури ОСОБА_7 та неповнолітніми обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Цим же вироком обвинувачених визнано винуватими за ч. 4 ст. 186 КК та із застосуванням ст. 69 КК призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, запобіжного заходу, арешту майна, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Як встановив суд у вироку, 02 квітня 2025 року приблизно о 14:10, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна - заволодіння продуктами харчування шляхом їх замовлення з доставкою без розрахунку, неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та неповнолітня особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, прибули до буд. АДРЕСА_3 . До цього будинку на автомобілі «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , прибув раніше незнайомий їм кур`єр ФОП « ОСОБА_8 » - ОСОБА_9 , який доставив замовлення засуджених- продукти харчування бренду «Осама Суші», на загальну суму 5 937,60 грн.

Надалі, не маючи наміру оплатити замовлення, ОСОБА_5 за допомогою мобільного телефона вдавав, що ніби перераховує гроші на карту, а ОСОБА_4 , усвідомлюючи відкритий характер своїх протиправних дій, діючи умисно з корисливих мотивів, за попередньою змовою, на виконання спільного плану дій, з метою припинення ймовірного опору з боку ОСОБА_9 дістав із сумки, яка належить неповнолітній особі, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, та розпилив потерпілому в очі вміст балону аерозольного типу «Кобра-1Н», заповненого отруйною речовиною подразнюючої дії, чим позбавив останнього можливості чинити опір відкритому заволодінню майном.

Після цього ОСОБА_5 через відчинені двері забрав з салону автомобіля «ВАЗ-2105» три пакети, у яких були набори продуктів харчування бренду «Осама Суші», чим спричинено потерпілому ФОП « ОСОБА_8 » майнову шкоду в розмірі 5 937,60 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 29 жовтня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У касаційних скаргах захисник просить скасувати вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує, що заяви потерпілих про надання згоди щодо укладення угоди між прокурором та обвинуваченими були надані раніше, ніж укладено угоду. Місцевий суд прийняв згадані заяви потерпілих, не перевіривши їх особи та не отримавши їх показання в судовому засіданні. Крім того, зауважує, що матеріали провадження не містять відомостей про належне повідомлення потерпілих про судове засідання.

Стверджує, що порушено принцип добровільності щодо укладення угоди, оскільки її укладення може бути виключно добровільним без насильства, примусу, погроз чи психологічного тиску. Проте у цьому провадженні, на переконання скаржника, угода укладена під психологічним тиском прокурора. Також не враховано той факт, що неповнолітні не мали реального розуміння правових наслідків угоди про визнання винуватості.

Крім того, як зазначає скаржник, місцевий суд не дотримався приписів закону щодо індивідуалізації покарання та принципу його справедливості. Суди не навели належних мотивів, які б свідчили про неможливість виправлення неповнолітніх без відбування покарання.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Отже, положеннями вказаної норми кримінального процесуального закону встановлено вичерпний перелік підстав для оскарження вироку суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості та обмежено коло суб`єктів, які можуть звернутися з апеляційною скаргою на такий вирок.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду, захисник ОСОБА_6 оскаржила вирок суду першої інстанції, яким затверджено укладену між обвинуваченими ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та прокурором угоду про визнання винуватості, з підстав недотримання місцевим судом вимог ч.ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК.

Приписами зазначеної статті закону передбачено, зокрема що перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості суд під час судового засідання повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє: 1) що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; 2) наслідки укладення та затвердження угод, передбачені статтею 473 цього Кодексу; 3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; 4) вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом (ч. 4). Суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Для з`ясування добровільності укладення угоди у разі необхідності суд має право витребовувати документи, у тому числі скарги підозрюваного чи обвинуваченого, подані ним під час кримінального провадження, та рішення за наслідками їх розгляду, а також викликати в судове засідання осіб та опитувати їх (ч. 6). Суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону (ч. 7).

Як встановив суд апеляційної інстанції, у цьому провадженні угоду про визнання винуватості було укладено між обвинуваченими та прокурором у присутності захисників та законного представника.

За змістом указаної угоди, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 погодились із формулюванням обвинувачення та узгодили з прокурором покарання за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням приписів ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Обвинувачені своїми підписами засвідчили обізнаність про наслідки укладення угоди, зокрема обмеження щодо оскарження вироку, в разі її затвердження судом.

Крім того, як зауважив апеляційний суд, згідно з технічним записом судового засідання місцевий суд роз`яснив обвинуваченим право на судовий розгляд у загальному порядку, з`ясував, що укладення угоди було добровільним, тиску прокурор на них не здійснював. Також суд роз`яснив обвинуваченим наслідки затвердження угоди, а оскаржуваним вироком призначив узгоджене в ній покарання.

Дніпровський апеляційний суд, надаючи оцінку наведеним обставинам у контексті приписів ч. 4 ст. 394 КПК, що визначають межі апеляційного перегляду вироку на підставі угоди, дійшов висновку про те, що вимог кримінального процесуального закону, які дають підстави для безумовного скасування вироку, судом порушено не було.

З такими висновками погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.

Стосовно доводів про здійснення провадження в місцевому суді за відсутності потерпілих

Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що від потерпілих надійшли заяви, відповідно до яких вони не заперечували щодо затвердження угоди про визнання винуватості та призначення узгодженого обвинуваченим покарання. Та обставина, що ці заяви були подані до укладення угоди, на переконання Суду, не свідчить про порушення процесуального закону під час її укладення, оскільки вирішальним фактом відповідно до приписів абз. 6 ч. 4 ст. 469 КПК є встановлення місцевим судом під час розгляду питання щодо затвердження угоди про визнання винуватості надання згоди потерпілими на її укладення.

Не є слушними й доводи касатора, що місцевий суд не перевірив особи потерпілих, які подали заяви про відсутність заперечень щодо укладення угоди, та не отримав їх показань у судовому засіданні з огляду на те, що участь потерпілих, які не є стороною угоди про визнання винуватості, відповідно до положень ч. 2 ст. 474 КПК необов`язкова.

Колегія суддів Верховного Суду також зауважує, що захисник у касаційних скаргах лише узагальнено посилається на відсутність відомостей про належне повідомлення потерпілих про судове засідання. Водночас у доводах касаційних скарг не йдеться про те, як ця обставина могла вплинути на законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та на рішення місцевого суду щодо затвердження угоди про визнання винуватості.

Крім того, Суд ураховує той факт, що з матеріалів провадження не вбачається, що потерпілі зверталися з апеляційними або касаційними скаргами щодо порушення їхніх прав та інтересів у зв`язку із затвердженням угоди між прокурором та обвинуваченими про визнання винуватості.

Стосовно добровільності укладення угоди

Відповідно до статей 468-474 КПК укладення угоди про визнання винуватості можливе лише добровільно, тобто без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту у вказаній частині, зазначив, що обвинувачені своїми підписами засвідчили обізнаність про наслідки укладення угоди, зокрема обмеження щодо оскарження вироку, у разі її затвердження судом.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що згідно з технічним записом судового засідання суд роз`яснив обвинуваченим право на судовий розгляд у загальному порядку, з`ясував, що укладення угоди було добровільним, тиску прокурор на них не здійснював, а їх позиція повністю узгоджується з позицією захисників та законного представника, що останні також підтвердили під час судового розгляду. Також суд роз`яснив обвинуваченим наслідки затвердження угоди, а оскаржуваним вироком призначив узгоджене в ній покарання. Урахувавши викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що вимог кримінального процесуального закону, які дають підстави для безумовного скасування вироку, судом порушено не було.

Доводи захисника в касаційних скаргах про укладення угоди під психологічним тиском прокурора, з огляду на обґрунтування скарги щодо цього, які зводяться по суті до роз`яснення прокурором обвинуваченим якою, згідно із законом, є мінімальна межа покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК, немає підстав сприймати як незаконний психологічний вплив та порушення принципу добровільності укладення угоди. Також неспроможними є й твердження скаржника про те, що місцевий суд не врахував здатність неповнолітніх у повному обсязі усвідомлювати правові наслідки укладення угоди, оскільки встановлені апеляційним судом обставини переконливо свідчать про обізнаність обвинувачених з умовами угоди та її наслідками, а також добровільність її укладення.

Крім того, Суд враховує, що доводи скарги не свідчать і про особливості розвитку неповнолітніх, які могли перешкодити усвідомленню засудженими значення своїх дій та їх наслідків.

До того ж такі твердження захисника не спростовують висновків апеляційного суду про дотримання вимог процесуального закону під час укладення угоди. З огляду на зазначене доводи захисника у вказаній частині є необґрунтованими.

Стосовно покарання

Главою 35 КПК встановлено особливості порядку кримінального провадження на підставі угод.

Згідно з ч. 4 ст. 475 КПК вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Стосовно призначення обвинуваченим покарання без дотримання вимог закону в частині індивідуалізації покарання та недотримання принципу його справедливості колегія суддів зазначає таке.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що в цьому кримінальному провадженні вирок ухвалено на підставі угоди про визнання винуватості, а покарання призначено у виді та розмірі, визначених її умовами. Суд першої інстанції не вийшов за межі погодженого сторонами покарання та не призначив більш суворого.

За таких обставин твердження захисника про невідповідність покарання вимогам індивідуалізації та принципу справедливості практично зводяться до оскарження узгоджених сторонами умов угоди щодо покарання. Водночас з огляду на передбачені процесуальним законом особливості оскарження вироку, ухваленого на підставі угоди про визнання винуватості, такі доводи не можуть бути підставою для перегляду судових рішень, якщо покарання відповідає змісту угоди.

Оскільки місцевий суд призначив покарання відповідно до умов угоди, підстав для висновку про порушення вимог закону в цій частині не встановлено, тому, з урахуванням вимог п. 1 ч. 4 ст. 394 КПК, захисник не має права оскаржувати судові рішення в цій частині, на що обґрунтовано звернув увагу і суд апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що з урахуванням установлених місцевим судом обставин вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою, відомостей про осіб обвинувачених, а також ролі кожного з них, призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 покарання, понад ніж удвічі меншого за мінімальний розмір, передбачений санкцією ч. 4 ст. 186 КК, не свідчить про неврахування відомостей, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а саме, вчинення кримінального правопорушення вперше, складні життєві обставини, неповнолітній вік обвинувачених, їх щире каяття та визнання вини.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах захисника ОСОБА_6 твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційних скарг захисника ОСОБА_6 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3