Справа № 152/680/25
У Х В А Л А

20 січня 2026 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України,

у с т а н о в и в:

В провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області перебуває зазначене вище кримінальне провадження.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 .

Обвинувачений заперечував щодо клопотання прокурора просив змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Захисник заперечував щодо клопотання прокурора, просив змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, зазначив, що ризиків на, які посилається прокурор на даний час не існує. Захисник вкотре наголошує на необхідність лікування обвинуваченого, чим мотивував своє заперечення щодо подальшого тримання під вартою, останнього.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , дослідивши зміст клопотання, а також матеріали кримінального провадження, заслухавши думки сторін, повно та всебічно оцінивши обставини на, які посилаються сторони, суд встановив таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За змістом частин першої, третьої статті 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, яке крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

За правилами ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.

Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Ухвалою слідчого судді від 31 березня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів. Визначено строк дії ухвали до 27 травня 2025 року до 08-31 год. та визначено заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 гривень.

Ухвалою суду від 22 травня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , продовжено на шістдесят днів з 22 травня 2025 року до 24.00 години 21 липня 2025 року.

Ухвалою суду від 15 липня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , продовжено на шістдесят днів з 15 липня 2025 року до 24.00 години 13 вересня 2025 року.

Ухвалою суду від 04 вересня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , продовжено на шістдесят днів з 04 вересня 2025 року до 24.00 години 03 листопада 2025 року.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , продовжено на шістдесят днів з 21 жовтня 2025 року до 24.00 години 20 грудня 2025 року.

Ухвалою суду від 04 грудня 2025 року запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , продовжено на шістдесят днів з 04 грудня 2025 року до 24.00 години 02 лютого 2026 року.

Станом на даний час обставини, зазначені в ухвалі слідчого судді від 31 березня 2025 року про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 не змінилися.

Поряд з цим достатніх доказів, котрі давали б підстави для зміни запобіжного заходу стороною захисту у кримінальному провадженні не надано.

На час розгляду клопотання суду вкотре не надано доказів про неможливість перебування обвинуваченого в умовах попереднього ув`язнення за станом здоров`я або з інших причин. Так само суду не було представлено доказів, що в слідчому ізоляторі обвинуваченому, який потребує лікування, таке лікування не надається.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Крім того, дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази судом на даний час в повному обсязі не досліджені.

Суд зазначає, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак відповідно до вимог ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, згідно якої «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення; вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Суд звертає увагу на те, що не завершення до цього часу судового провадження у справі викликано її складністю, великим обсягом доказів, які підлягають дослідженню, кількістю та поведінкою учасників судового провадження, обставинами справи тощо.

Суд наголошує, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, обвинувачений у якій тримається під вартою.

Зважаючи на практику Європейського суду, суд враховує, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, рішення ЄСПЛ від 06.04.2000 року у справі «Лабіта проти Італії». Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Незважаючи на те, що процесуальний закон і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. При цьому «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96), але у той же час питанню суворості покарання не може надаватися надмірне (вирішальне) значення, оскільки потреба ізоляції не підлягає оцінюванню з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість кримінальних правопорушень (рішення ЄСПЛ від 01.06.2006 у справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v. Russia), заява № 7064/05), та повинна враховуватися у сукупності зі всіма іншими обставинами, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує застосування такого запобіжного заходу.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, його вік, характер висунутого звинувачення, тяжкість покарання, що йому загрожує у взаємозв`язку з можливими ризиками, передбаченими п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та встановленими в попередньому та вищевказаному по тексту рішенні слідчого судді, суд не вбачає підстав для можливості застосування іншого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, як такого, що є недостатнім для запобіганню ризикам та виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, і вважає за необхідне продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

При цьому суд враховує, що обставини у справі з часу обрання запобіжного заходу не змінились, ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшилися, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Таким чином, клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою належить задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 176-178, 183, 318, 331, 369-372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання начальника Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 задовольнити.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, мешканцю АДРЕСА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, продовжити на шістдесят днів з 20 січня 2026 року до 24.00 години 21 березня 2026 року.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом семи днів з моменту її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1