УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 206/2587/22

провадження № 51-6060 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2022 року за №0000297 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2024 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження, вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він, будучи військовослужбовцем, у військовій частині НОМЕР_1 , де проходив військову службу, для виконання бойових завдань отримав вибухові речовини: конструктивно оформлений заряд вибухової речовини, споряджений корпус ручної, осколкової, оборонної гранати Ф-1 промислового виготовлення, конструктивно оформлений заряд вибухової речовини, споряджений корпус ручної, осколкової гранати М-67 промислового виготовлення, вибухові пристрої: запал типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення та запал типу М-213 промислового виготовлення, а також бойові припаси у кількості 54 шт., які є - 7,62-мм проміжними патронами зразку 1943 року, разом з тим, 19 червня 2022 року, залишаючи розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , видані йому для службового користування боєприпаси не здав, поклав їх до салону належного йому автомобіля марки SsangYong, моделі Actyon, номерний знак НОМЕР_2 , і почав зберігати їх без передбаченого законом дозволу.

У подальшому ОСОБА_4 рухався на вказаному автомобілі вулицями м. Дніпра, 20 червня 2022 року о 15:00 біля буд. № 14 по вул. Космонавта Волкова був затриманий працівниками поліції, де в ході проведення огляду автомобіля у період часу з 19:33 по 21:22 слідчим СВ ВП № 4 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з салону було вилучено вибухові речовини, вибухові пристрої та бойові припаси, які ОСОБА_4 носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.

За викладених обставин ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Доводи прокурора зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доказам та встановленими фактичними обставинами кримінального провадження. Висновок про недоведеність вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, є необґрунтованим.

Суди залишили поза увагою, що вибухові речовини, вибухові пристрої та бойові припаси, які ОСОБА_4 носив, зберігав без передбаченого законом дозволу, вилучено у належному йому автомобілі, що підтверджується показаннями свідків, та утворює об`єктивну сторону складу інкримінованого йому злочину, тоді як походження цих предметів значення не має, на кваліфікацію не впливає. Наведене призвело до безпідставного виправдання обвинуваченого та незастосування закону, який підлягав застосуванню - ч. 1 ст. 263 КК України.

Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, не навів формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_4 і визнане судом недоведеним, та підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, що залишилось поза увагою апеляційного суду. Оскаржені судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно досліджувати докази, перевіряти судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, на що здебільшого посилається прокурор, обґрунтовуючи доводи своєї касаційної скарги.

Натомість наведене, відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України належить до предмету перевірки суду апеляційної інстанції.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою, убачається, що апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону, перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які стосувалися неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оцінки доказів, й дійшов висновку про те, що усі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого вироку, були всебічно досліджені в суді, тобто вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК України додержано.

Згідно зі ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Конституцією України задекларовано, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62).

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) КК України, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на сторону обвинувачення, тобто саме вони повинні доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, розглянув провадження в межах висунутого обвинувачення, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Усупереч тверджень прокурора, суд відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині виправдувального вироку, зазначив формулювання обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_4 і визнане недоведеним, а також підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Наведене було предметом перевірки апеляційного суду за апеляційною скаргою прокурора, який зауважив, що за змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, у тому числі і поданих у судовому засіданні. Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином.

Місцевий суд надав оцінку доказам з урахуванням вимог ст. 94 КПК України, обґрунтовано визнав недоведеним обвинувачення ОСОБА_4 у носінні, зберіганні бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності винуватості та право на захист.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою убачається, що суди у повній мірі дотрималися цих вимог закону, оцінили усі докази в сукупності та дійшли переконливого висновку про те, що вина ОСОБА_4 не доведена поза розумним сумнівом.

У ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_4 вину не визнав та пояснив, що з 08 березня 2022 року почав боронити Україну на добровольчій основі, після чого був мобілізований до 93 бригади. 19 червня 2022 року був на лінії зіткнення, звідки перевозив поранених військових до м. Дніпра, після чого поїхав провідати тещу, але в магазині стався конфлікт, пізніше був затриманий працівниками поліції на вул. Космонавта Волкова в м. Дніпрі, проведено обшук автомобіля, де були знайдені гранати та магазини з патронами. Транспортним засобом користувався не тільки він, крім того, у багажнику постійно перевозилися речі інших військових, тому все, що було вилучено під час обшуку йому не належить.

Аналогічні показання щодо користування автомобілем надали свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та зазначили, що побратими ОСОБА_4 , інші військові часто на ньому перевозили гуманітарну допомогу, іноді навіть без обвинуваченого.

Крім того, судом допитано свідків сторони обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили лише той, факт, що під час обшуку автомобіля, яким керував обвинувачений, з салону було вилучено вибухові речовини, вибухові пристрої та бойові припаси. Саме з оцінкою цих доказів не погоджується прокурор.

Місцевим судом також безпосередньо досліджено інші докази, зокрема, документи, які підтверджували факт придбання транспортного засобу Ssang Yong, моделі Actyon, номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 . Однак, згадані документи не спростовують того, що автомобілем користувався не лише обвинувачений, а й інші особи.

Колегія суддів також зауважує, що за вимогами чинного законодавства, що регулює цивільно-правові відносини, а також послідовною практикою Верховного Суду, право власності на транспортний засіб має бути належним чином оформлено.

Під час судового розгляду також досліджено, протоколи слідчих дій, висновки експертиз, довідку про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів, акт знищення (знешкодження) вибухових матеріалів або таких, що їх нагадують, інші докази, які не підтверджують, ані походження вибухових речовин, пристроїв, боєприпасів, ані їх належності ОСОБА_4 .

На противагу цьому суд вказав, що згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 20 червня 2022 року яка саме зброя була закріплена за військовослужбовцем ОСОБА_4 не відомо, відомості про закріплення зброї знищено під час бойових дій, бойові припаси з названим маркуванням не обліковуються в військовій частині НОМЕР_1 , вибухові речовини, пристрої обвинуваченому не видавалися.

Твердження прокурора, що наведені вище докази, у тому числі показання свідків, доводять, вилучення предметів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, безпосередньо у ОСОБА_4 - надумані, є його власною оцінкою доказів, суб`єктивним трактуванням встановлених фактичних обставин кримінального провадження, та були вмотивовано спростовані судами попередніх інстанцій з посиланням на матеріали справи.

Хоча встановлення походження предметів злочину необов`язкове для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 263 КК України, однак це не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку доказування у суді кожної з інкримінованих особі в обвинувальному акті обставин.

Прокурором не доведено одержання військовослужбовцем ОСОБА_4 вказаних вибухових речовин, пристроїв, боєприпасів у військовій частині для службового користування, а потім їх неповернення в передбаченому для цього порядку.

Обвинуваченого було виправдано не лише на цій підставі, а й через те, що сукупністю доказів не підтверджено поза розумним сумнівом належності вилучених предметів ОСОБА_4 .

Подібних висновків дійшов апеляційний суд та зазначив, що під час судового розгляду факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, свого підтвердження не знайшов, стороною обвинувачення достатніх доказів для цього не надано.

Колегія суддів обґрунтовано погодилась з рішенням місцевого суду про виправдання обвинуваченого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, спростувавши при цьому доводи прокурора, які здебільшого є аналогічними до тих, що наведені в касаційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу прокурора у межах своїх повноважень та, не встановивши неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з наведенням достатніх мотивів свого рішення залишив її без задоволення.

Оскаржені вирок і ухвала є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони повною мірою відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне неприйнятні

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що посилається прокурор у своїй касаційній скарзі, зважаючи на її зміст, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3