Провадження № 1-кп/643/1176/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002756 від 27.09.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

УСТАНОВИВ:

На розгляді Салтівського районного суду міста Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

У судовому засіданні прокурор подала письмове клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 на строк 60 діб.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначила, що зважаючи на обставин вчинення кримінальних правопорушень та їх тяжкість, наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким неможливо шляхом обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Зокрема, прокурор у клопотанні зазначає про таке.

Відносно ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 29.09.2025 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, тобто до 25.11.2025.

Досудовим розслідуванням встановлено, 23.09.2025 у період часу 21.00 до 23.00 годин, точний час проведеним досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , побачив, що до його сусіда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який веде антисоціальний спосіб життя та систематично зловживає спиртними напоями, прийшов його знайомий ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У свою чергу, ОСОБА_4 , будучи обуреним поведінкою останніх, діючи на грунті неприязних відносин, які склались раніше між ним та ОСОБА_6 приводу того, що останній зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, засмічує прилеглу до помешкання територію та приводить помешкання сторонніх осіб, з якими зловживає спиртними напоями, розпочав із вказаними особами словесний конфлікт, виказуючи своє невдоволення поведінкою ОСОБА_6 , під час якого у ОСОБА_4 виник раптовий злочинний намір, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень будь якого ступеня тяжкості. З метою реалізації вказаного злочинного наміру, ОСОБА_4 взяв дерев`яну палицю, та, увійшовши до помешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , де, знаходячись в приміщенні вищевказаної квартири, перебуваючи у безпосередній близькості до ОСОБА_6 , який перебував у положенні сидячи на дивані, усвідомлюючи суспільну- небезпечність своїх протиправних дій та бажаючи настання суспільно- небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 будь-якого ступеня тяжкості, діючи умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, зі значною силою наніс дерев`яною палицею, яку тримав в правій руці, один удар по тулубу в область ребер ліворуч, чим спричинив ОСОБА_6 , згідно висновку експерта, поєднану закриту тупу травму грудної клітки, тупу травму живота та тупу травму хребта у вигляді закритого перелому 10 та 11 ребер зліва та черезкапсульного розриву селезінки, що супроводжувалося внутрішньочеревною кровотечею (до 2000 мл.) а також закритого перелому лівого поперечного відростку першого поперекового хребця (L1), яка належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя, а також втрати органу (селезінки).

Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у виді заподіяння тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості ОСОБА_6 , ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 дерев`яною палкою близько п`яти ударів по лівій та правій нозі вище колін та по колінам, не більше двох ударів по обом рукам, не більше двох ударів в область лівого плеча та ліктьового суставу лівої руки ОСОБА_6 та один удар правою ногою в область живота, завдавши при цьому фізичного болю та не спричинивши тілесних ушкоджень. Після чого, ОСОБА_4 , вчинивши всі дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї злочинної мети, пов`язаної зі спричиненням тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , припинив подальше побиття потерпілого, при цьому, не вживаючи ніяких заходів щодо надання останньому своєчасної та кваліфікованої медичної допомоги, та, не бажаючи бути викритим у вчиненні даного злочину, з місця скоєння злочину зник, залишивши ОСОБА_6 самого у приміщенні квартири. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я та самопочуття, 26.09.2025 ОСОБА_6 звернувся по допомогу до працівників КП «Жилкомсервіс», які прибули для проведення ремонтних робіт покрівлі будинку, та викликаною останніми бригадою швидкої невідкладної медичної допомоги потерпілий був госпіталізований до КНП «МКЛШНМД ім. проф О.1. Мещанінова» ХМР, де ОСОБА_6 було надано своєчасну кваліфіковану медичну допомогу.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Розкриваючи зміст кожного із ризиків, визначених ст. 177 КПК України, прокурор зазначила наступне.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду.

Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до восьми років позбавлення волі, а тому, побоюючись суворого покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним, підозрюваний може вдатися до втечі та переховуватись. Також, ОСОБА_4 зник з місця вчинення злочину та переховувався від співробітників поліції, не має стійких соціальних зв`язків, осіб на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, що вказує на відсутність будь-яких стримуючих від втечі останнього факторів.

Також прокурор вказала, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений був затриманий на території Рівненської області, однак доказів на підтвердження цього не надала.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: незаконно впливати на потерпілого, свідків.

ОСОБА_4 перебуваючи на волі може шляхом погроз, вмовлянь незаконно вплинути на потерпілого та свідків з метою зміни їх свідчень під час досудового розслідування та в подальшому в суді, так як останні викривають його у вчиненні злочину;

Ризику, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у клопотанні не розкрито.

3 урахуванням наведеного, з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків прокурор просила задовольнити клопотання та продовжити дію раніше застосованого відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти розгляду клопотання за відсутності потерпілого.

Водночас захисник обвинуваченого просила відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на недоведеність ризиків, про які вказала прокурор, оскільки вони є лише припущеннями сторони обвинувачення.

Крім того, адвокат зазначила, що ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі, у його дружини наявне житло та за цим місцем проживання до обвинуваченого може бути застосовано домашній арешт.

Також захисник просила врахувати стан здоров`я ОСОБА_4 , оскільки, перебуваючи в умовах СІЗО він не зможе отримувати належну медичну допомогу.

Крім того, адвокат повідомила, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 має процесуальний статус обвинуваченого, а ОСОБА_6 потерпілим. Натомість в іншому кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді Салтівського районного суду міста Харкова, їхні процесуальні статуси прямо протилежні.

Відтак, захисник вважала за можливе застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою:. АДРЕСА_3 .

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, дослідивши клопотання прокурора, матеріали обвинувального акту, приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Положенням ч. 5 ст. 199 КПК України визначено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років;

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 29.09.2025 до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 25.11.2025 з можливістю внесення застави у розмірі 242240 грн..

Постановляючи ухвалу, слідчий суддя дійшов висновку щодо наявності ризиків, зазначених у клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання щодо можливості продовження раніше застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу, суд враховує наступне.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від п?яти до восьми років позбавлення волі.

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З постанов Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі

№ 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012 вбачається, що усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим, суд вважає доведеним наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду, через усвідомлення імовірності визнання вини обвинуваченого за висунутим йому обвинуваченням та тиску тягаря можливого відбування покарання.

У рішенні від 26.01.1993 у справі «W. проти Швейцарії» ЄСПЛ зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За таких обставин, інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого переважають інтереси забезпечення поваги до його особистої свободи.

Так само суд вважає, що на даній стадії кримінального провадження наявні ризики, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, до моменту допиту судом свідків та потерпілого.

Водночас суд вважає, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, стороною обвинувачення не доведений, адже твердження прокурора про можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень є виключно припущенням, оскільки відсутні підстави вважати, що у обвинуваченого сформувалась стійка спрямованість на вчинення кримінальних правопорушень.

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого

(ч. 3 ст. 181 КПК України).

Проте стороною захисту не надано документального підтвердження місця потенційного проживання обвинуваченого, у разі перебування його на волі, а лише висловлено припущення, що він може проживати за місцем мешкання його дружини.

Наведене унеможливлює застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як домашній арешт, оскільки виключає можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, як це визначено Інструкцією про порядок виконання органами Національної поліції ухвал слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та про зміну раніше обраного запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (затверджена наказом МВС від 13.07.2016 № 654)

Щодо посилань обвинуваченого на його стан здоров`я, суд зазначає, що на даний час відсутні будь-які відомості, які б вказували на те, що ОСОБА_4 через стан здоров`я не може утримуватись в СІЗО, а повідомлена стороною захисту інформація щодо стану здоров`я не спростовує існування та не зменшує ризиків.

Отже, на даній стадії кримінального провадження, ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам.

Між тим, при продовженні строку тримання під вартою суд не вбачає підстав не визначити розмір застави, розмір якого був визначений слідчим суддею при обранні запобіжного заходу, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Як визначено ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Водночас, прокурор у клопотанні не обґрунтував неможливість визначення застави при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, незаконно впливу на свідків та потерпілих, суд на даній стадії судового провадження вважає за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого, з правом внесення раніше визначеного розміру застави.

Керуючись ст. 34, 183, 314, 331, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Продовжити строк тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів, тобто до 19.01.2026 включно, із можливістю внесення застави на умовах, визначених ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 29.09.2025.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору, потерпілому та направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її оголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Для обвинуваченого строк подачі апеляційної скарги обчисляється з моменту вручення йому копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошено 26.11.2025 о 13 год 00 хв.

Суддя ОСОБА_1