Номер провадження: 11-кп/813/1414/26
Справа № 522/730/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (з доповненнями) в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2025, якою під час судового розглядук/п №0000020 від 13.01.2024 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський Одеської обл., громадянина України, із вищою освітою, маючого на утриманні малолітню дитину, обіймаючого посаду голови м. Білгород-Дністровський Одеської обл. та є адвокатом, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 29.12.2025 під час судового розгляду обвинувального акту у к/п №0000020 від 13.01.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України було відмовлено в задоволенні клопотань захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну йому запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27.02.2026, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави, а також відсторонено ОСОБА_7 від посади міського голови Білгород-Дністровської міської ради Одеської області строком на 60 днів, тобто до 27.02.2026.

Мотивуючи зазначене рішення, суд зауважив на тому, що в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у провадженні, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені даними про особу обвинуваченого; тяжкістю інкримінованого йому злочину та іншими обставинами; тим фактом, що судом наразі не отримано показань свідків; обвинувачений вже притягується до кримінальної відповідальності у іншому кримінальному провадженні.

Окрім того, керуючись вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність необхідності визначення обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави з огляду на обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, пов`язаного із погрозою застосування насильства.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість з огляду на наступні обставини:

- в оскаржуваній ухвалі суд не послався на жодний доказ, який зміг би на правовому рівні підтвердити той факт, що прокурор довів ризики, які надали суду можливість для подальшого утримання обвинуваченого ОСОБА_7 на строк, що перебільшує 18 місяців;

- судом 1-ої інстанції не було розкрито, які конкретно «справжні інтереси суспільства» вимагають подальшого тримання особи під вартою, з урахуванням того факту, що поріг обґрунтованої підозри має максимально низький рівень, оскільки ОСОБА_7 інкримінується замах на вимагання майна, якого на момент вчинення злочину не існувало (бази відпочинку в с. Сергївка, яка була повністю зруйнована ракетним обстрілом 01.07.2022) та вартість якого в обвинувальному акті не вказана, а органом досудового розслідування не встановлено будь-якого зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та невідомих осіб, які 18.07.2024 вчинили вимагання майна потерпілої ОСОБА_10 ;

- поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 не має судимостей, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки та обраний міським головою міста з населенням, що перевищує 50 тисяч населення.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора в частині продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою суду з огляду на наступні обставини:

- суд 1-ої інстанції всупереч вимогам кримінального процесуального закону не мотивував наявність зазначених у клопотанні прокурора ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які носять виключно ймовірний характер, натомість, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду наразі суттєво зменшився, враховуючи тривалість перебування останнього під вартою, а саме з 19.07.2024; стороною обвинувачення не було забезпечено явку потерпілих та свідків до суду, що призводить до порушення права обвинуваченого на судовий розгляд кримінального провадження стосовно нього в розумні строки; ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, зокрема, займає посаду міського голови м. Білгород-Дністровський Одеської обл., одружений, має на утриманні дитину та мати похилого віку;

- поза увагою суду залишилось те, що фактично запобіжний захід у вигляді тримання під вартою перетворився на інструмент тиску на обвинуваченого ОСОБА_7 з метою визнання ним вини у вчиненні неіснуючого злочину, оскільки останній утримується під вартою з 19.07.2024, обвинувальний акт надійшов до Приморського райсуду м. Одеси ще 15.01.2025, проте за рік судового розгляду стороною обвинувачення було забезпечено явку в судове засідання лише одного свідка.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати в частині продовження строків тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувати стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які вимоги апеляційних скарг підтримали та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000020 від 13.01.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України.

За приписами ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності обґрунтованого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Надаючи оцінку посиланням захисника ОСОБА_9 на те, що поріг обґрунтованості підозри, повідомленої ОСОБА_7 , має максимально низький рівень, колегія суддів зауважує на тому, що наразі досудове розслідування к/п №0000020 завершено та воно перебуває на стадії судового розгляду, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України, внаслідок чого судом 1-ої інстанції не надається оцінка обґрунтованості повідомленої підозри, а здійснюється судовий розгляд стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, із дослідженням відповідних доказів у кримінальному провадженні.

Зазначені обставини, у сукупності із вищевикладеними вимогами кримінального процесуального закону, дають підстави стверджувати про те, що є передчасними твердження захисника ОСОБА_9 стосовно того, що органом досудового розслідування не встановлено будь-якого зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та невідомих осіб, які 18.07.2024 вчинили вимагання майна потерпілої ОСОБА_10 , натомість, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку для доведення чи спростування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів вкотре наголошує, що на даній стадії не вправі надавати оцінку обґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про виключно ймовірний характер заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із організацією вимоги передачі права на майно з погрозою насильства над потерпілим (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим лише у виді позбавлення волі строком від 7-ми до 12-ти років з конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, апеляційний суд погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків у провадженні з метою схиляння їх до надання сприятливих для обвинуваченого показань та перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки такий ризик обґрунтований самою передбаченою вимогами кримінального процесуального закону процедурою отримання показань свідків, відповідно до якої суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

За встановлених обставин, враховуючи те, що наразі потерпіла ОСОБА_10 та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані судом 1-ої інстанції безпосередньо, колегія суддів констатує, що такий ризик продовжує існувати.

Зазначений ризик також частково обґрунтований тим, що обвинувачений ОСОБА_7 обіймає посаду в органах місцевого самоврядування, займає відповідальне становище та, хоч і будучи відстороним, має у колі спілкування посадових осіб місцевого самоврядування, правоохоронних органів та інших осіб, за допомогою яких має змогу здійснювати певний вплив на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик можливого вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки останній притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 350 КК України, яке наразі перебуває на стадії судового розгляду (справа №495/10174/22).

Разом тим, колегія суддів також враховує специфіку інкримінованого ОСОБА_7 злочину, який за версією сторони обвинувачення вчинений із застосуванням насильства, тобто об`єктом якого є життя та здоров`я людини, що є найвищою соціальною цінністю.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_7 судимостей, наявності міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики, проте наголошує на тому, що вказані обставини не виключають та не зменшують існування зазначених вище доведених стороною обвинувачення ризиків та не можуть слугувати підставами для застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи сторони захисту з приводу наявності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту апеляційний суд вважає безпідставними, натомість вважає, що більш м`які запобіжні заходи не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на мотиви, викладені апеляційним судом вище.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , як судом 1-ої інстанції, так і апеляційним судом, встановлено не було.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст. 331 КПК України, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторони захисту підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

За приписами ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з січня 2025 року, при цьому, обвинувачений ОСОБА_7 на теперішній час утримується під вартою вже більше 1,5 роки, зокрема, з 20.07.2024, коли стосовно останнього, який на той час перебував у процесуальному статусі підозрюваного, було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Водночас, судовий розгляд зазначеного кримінального провадження на теперішній час не завершений та фактично перебуває на початковій стадії, судом було допитано лише одного свідка ОСОБА_11 .

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження в якому обвинувачений утримується під вартою, неприпустимою, що тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 182, 183, 194, 199, 315, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 (з доповненнями) в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 27.02.2026, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 189 КК України в розумні строки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4