Справа № 163/916/25 Провадження №11-кп/802/683/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000331 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 20 серпня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Турка Турківського району Львівської області, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , українка, громадянка України, з вищою освітою, одружена, працююча прибиральницею, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, раніше не судима, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, якій призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом одного року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає такі обов`язки: періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком також вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за те, що вона близько 14:08 год. 20 липня 2024 року, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», номерний знак НОМЕР_1 , на 487км + 500м по автодорозі М-07 сполученням Київ-Ковель-Ягодин, рухаючись зі сторони села Вишнів Ковельського району Волинської області в напрямку до міста Ковель Волинської області в порушення п.2.3.б, д, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху була неуважною, не переконалася, що рух керованого нею транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед виконанням маневру розвороту завчасно не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, не надала дороги зустрічному транспортному засобу - автомобілю марки «AUDI A4», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався зі сторони міста Ковель Волинської області, внаслідок чого під час виконання маневру розвороту виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення із зазначеним автомобілем. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 21093», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_10 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких остання померла, а пасажир ОСОБА_11 , - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_7 порушила правила безпеки дорожнього руху, заподіявши потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, виду та міри основного покарання зі звільненням її від відбування цього покарання на підставі ст.75 КК України, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винної внаслідок його м`якості, а саме щодо не призначення додаткового покарання.

Так, апелянт зазначає про те, що місцевий суд безпідставно не призначив обвинуваченій додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України. Мотивуючи своє рішення в цій частині суд вказав, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої є щире каяття, яке виразилось у тому, що вона усвідомила протиправність своєї поведінки, загибла в даному провадженні була матір`ю обвинуваченої, а інша потерпіла, - є її рідною племінницею і, при цьому, смерть матері стала для обвинуваченої тяжким моральним випробуванням, яке саме по собі має характер кари. Також суд не застосовуючи додаткове покарання послався на необхідність забезпечення обвинуваченою належного догляду за двома малолітніми дітьми та її власного переміщення. Однак, прокурор вважає, що таке обґрунтування є формальним і не ґрунтується на повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин, що мають значення для справи. Так, обвинувачена перебуває у зареєстрованому шлюбі та має чоловіка, який може вживати належних заходів щодо забезпечення потреб сім`ї, у тому числі потреб дітей у харчуванні та переміщенні. При цьому, матеріли провадження не містять доказів про те, що саме на обвинувачену покладено виключний обов`язок щодо забезпечення пересування та щоденних потреб дітей і, що відсутність у неї права керування транспортними засобами поставить під загрозу їх належне утримання чи розвиток. На думку прокурора, в умовах розвиненої транспортної інфраструктури та можливості залучення інших членів сім`ї до виконання обов`язків, призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не призведе до позбавлення дітей щодо догляду або соціально-побутової підтримки.

Апелянт зазначає і про те, що поза увагою суду залишились обставини вчинення кримінального правопорушення та їх наслідки, які виразились у грубому порушенні обвинуваченою ПДР, в результаті чого сталась ДТП, внаслідок якої одна особа загинула, а інша, - отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Вказує, що Верховний Суд наголошує на тому, що хоча додаткове покарання не є обов`язковим, але його призначення може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень. В даному провадженні фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення свідчать про його підвищену небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів і суду. Не застосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами обвинуваченій, яка вчинила тяжкий злочин у сфері безпеки дорожнього руху, не демонструє суспільний осуд таких дій.

З огляду на зазначене вище, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити їй покарання за санкцією цієї норми закону в виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, звільнивши її від відбування основного покарання з однорічним іспитовим строком на підставі ст.75 КК України. В решті вирок місцевого суду прокурор просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка скаргу підтримала та просила задовольнити, обвинувачену та її захисника, які вважали скаргу безпідставною та просили залишити без задоволення, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його кваліфікація за ч.2 ст.286 КК України є правильною. При цьому, у відповідності до цієї ж норми закону вимог з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Водночас, прокурор у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винної внаслідок м`якості і, відповідно вважає, що обвинуваченій слід призначити не лише основне покарання, а й додаткове у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачено санкцією ч.2 ст.286 КК України.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд перевіряючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів прокурора доходить висновку, що суд першої інстанції вирішуючи питання призначення покарання обвинуваченій, у повній мірі дотримався вимог ст.50, 65 КК України.

Так, відповідно до ст.50, 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, п.1, 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, Пленум ВСУ у п.20, 21 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за ч.1 та ч.2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду, що зобов`язує суд навести мотиви такого його застосування або незастосування.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вирішуючи питання про не призначення обвинуваченій ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке санкцією частини статті не визначене як обов`язкове, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення.

Так, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке за ступенем тяжкості є тяжким, але за формою вини, - необережним, особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, не судима, адміністративні стягнення за порушення ПДР до неї не застосовувались, щиро розкаялася у вчиненому, усвідомила протиправність своїх дій, які водночас засудила, а також те, що внаслідок ДТП вона втратила свою матір, її племінниця отримала тілесні ушкодження, що для неї є тяжким моральним випробуванням, яке саме по собі має характер кари, а подолання та усвідомлення всього, що сталось, у тому числі цієї втрати потребує значного часу для відновлення та психологічного прийняття.

Також враховано судом і те, що обвинувачена ОСОБА_7 є особою з інвалідністю ІІ групи, на її утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, та виключно позитивно характеризується по місцю проживання.

Взято до уваги і позицію потерпілих, які просили суворо не карати обвинувачену.

Окрім того, як встановлено судом, обвинувачена після ДТП отримала серйозні травми, що ускладнило її пересування, є матір`ю двох дітей, які відвідують школу, що знаходиться на значній відстані від місця її проживання, а тому, як правильно зазначив місцевий суд, позбавлення її права керування транспортними засобами створить значні труднощі для її сім`ї, забезпечення основних життєвих потреб, а також можливо певним чином поставить під загрозу благополуччя самих дітей.

В ході апеляційного розгляду обвинувачена висловлювала щире каяття, а також звертала увагу суду на те, що вона дійсно усвідомила протиправність своїх дій та засуджує їх. При цьому, втрата рідної людини - матері під час ДТП, в якій вона винна, є дуже тяжким моральним стражданням і випробуванням для неї. Також вказала, що позбавлення її права керування транспортними засобами явно погіршить як її становище, оскільки отримані травми ускладнюють її пересування, так і становище членів її сім`ї і, зокрема дітей, яких необхідно доставляти до віддаленої по розміщенню від її будинку школи, тощо.

Отже, вданому конкретному випадку характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою діяння, яке фактично вчиняється не з умислом, а з необережності, обставини його вчинення, виключно позитивні дані про особу обвинуваченої, стан її здоров`я, наявність неповнолітніх утриманців, та обставин, які пом`якшують покарання винної, відсутність обставин, які його обтяжують, поведінка обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення та її ставлення до вчиненого, позиція потерпілої сторони у суді першої інстанції, на думку апеляційного суду, дають обґрунтовані підстави для висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таке покарання обвинуваченій ОСОБА_7 повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення і на думку колегії суддів повністю відповідає меті й принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченою дій, їх небезпечності та даним про особу винної.

Тому, саме у даному випадку за викладених вище обставин, досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Колегія суддів вважає, що прийняте рішення не призведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю.

А тому, усі доводи прокурора, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю належним чином були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для скасування вироку та призначення обвинуваченій окрім основного й додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з мотивів наведених стороною обвинувачення, апеляційний суд не знаходить.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи наведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Любомльського районного суду Волинської області від 20 серпня 2025 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судд і