Провадження №1-кп/638/2053/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду міста Харкова кримінальне провадження №0001373 від 22.07.2025 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Ріг, Покровського району Донецької області, громадянки України, не заміжньої, має малолітню дитину, із вищою освітою, офіційно не працевлаштованої, є внутрішньо переміщеною особою, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

встановив:

ОСОБА_4 , в період дії воєнного стану, поширеного на території України, будучи обізнаною про Указ Президента України 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», до якого було внесено зміни Указом Президента України №235/2025 від 15.04.2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №4356-ІХ від 16.04.2025 року, 18 липня 2025 року у вечірній час доби, більш точний час в ході судового розгляду не встановлено, знаходячись в кімнаті АДРЕСА_3 , де тимчасово проживала за згодою ОСОБА_5 , побачила на столі мобільний телефон марки Redmi 14C 8GB RAM 129GB ROM, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, який належав ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, діючи умисно, в умовах воєнного стану ОСОБА_4 , переконавшись у тому, що за її діями не спостерігають оточуючі, діючи таємно, викрала належний ОСОБА_5 мобільний телефон Redmi 14C 8GB RAM 129GB ROM, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи №12019 від 19.08.2025 року складає 3818 гривень 05 копійок.

Після чого ОСОБА_4 покинула місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 3818 гривень 05 копійок.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнала повністю, щиро покаялась у скоєному злочині та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснила, що перебувала за місцем мешкання потерпілого ОСОБА_6 , коли він заснув, забрала у нього телефон, оскільки потрібні були гроші для переїзду в інше місце. Про введення в Україні воєнного стану їй було відомо. Також зазначила, що готова відшкодувати завдану потерпілому шкоду.

Винність обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочині ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану, та кваліфікує її дії за ч.4 ст.185 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу винної, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.

При цьому, суд вважає, що щире каяття обвинуваченої в даній ситуації ґрунтується на належній критичній оцінці нею своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю нести кримінальну відповідальність.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше не судима, не заміжня, має малолітню дитину, не працевлаштована, є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку у лікаря-психіатра у КНП «Покровська клінічна ЛІЛ» не перебуває.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченій суд призначає покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, суб`єктивне ставлення обвинуваченої до скоєного та її поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі.

Однак суд вважає, що обвинувачена не потребує ізоляції від суспільства, її виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за її поведінкою та виконання покладених на неї обов`язків, та приймає рішення про звільнення її у відповідності зі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченої при призначенні їй покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченої без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженої, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_4 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не подавався.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати засуджену ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи у розмірі 2544 гривні 48 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1