ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/671/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.119 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_12 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

15 серпня 2024 року, приблизно об 11 годині 54 хвилин, ОСОБА_11 навпроти входу до готельно-розважального комплексу «Pool and beach», який знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Прибережна Автомагістраль, 60-Б, діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час конфлікту між ним та ОСОБА_13 , внаслідок злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_13 від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити, не маючи умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, з метою зупинення протиправних дій ОСОБА_13 , що стояв навпроти входу до готельно-розважального комплексу «Pool and beach», який наніс один удар долонею правої руки в область лівої щоки ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_11 наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_13 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синців в області правого та лівого ока, крововиливу в правому очному яблуці, інфільтруючи крововиливи в м`яких тканинах навколо правого та лівого ока, носа, перелому кісток носа, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Від вказаного удару ОСОБА_13 впав на поверхню тротуарної плитки, об яку вдарився потиличною частиною голови від чого отримав тілесні ушкодження у вигляді крововиливу потиличної області зліва волосистої частини голови, лінійного перелому кісток основи та склепіння черепу, субарахноїдальні крововиливи, що кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя.

Після падіння ОСОБА_13 втратив свідомість та, не приходячи до тями, помер на місці в кареті бригади ШМД.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.1 ст.119 КК як вбивство, вчинене через необережність. Йому призначено покарання у виді 3 років обмеження волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК, та призначити покарання у виді 4 років обмеження волі. В іншій частині вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_11 , будучи молодою, фізично здоровою, працездатною людиною, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, вчинив дії, які призвели до смерті іншої людини, через малозначний привід, чим поставив її життя нижче від своїх емоцій та бажань. Незважаючи на позицію потерпілих, які наполягали на призначенні найсуворішого покарання обвинуваченому, суд призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.119 КК.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 , просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді 3 років позбавлення волі без застосування ст.75 КК. Свої вимоги мотивував тим, що, надаючи оцінку поведінці обвинуваченого, суд не врахував, що останній залишився на місці події не через своє відповідальне ставлення до вчиненого ним злочину, а через свої обов`язки охоронця, крім того, він був обізнаний про наявність відеофіксації на території комплексу. Суд не врахував, що згідно відповіді дзвінок до диспетчерського пульту «103» обвинуваченим здійснено о 10:42 год., в той же час згідно відео з камери спостереження обвинувачений здійснював дзвінок о 10:33 год. Суд не встановив кому саме дзвонив в цей час обвинувачений та чому це був дзвінок не до ШМД, екстрена допомога якої була так необхідна в той момент. Суд не надав оцінку поведінці обвинуваченого одразу після вчинення злочину, а саме те, що він кинув потерпілого замість того, щоб надати йому першу домедичну допомогу, методами якої він зобов`язаний був володіти та невідкладно надати, оскільки був на посаді охоронця і залучений до охорони громадського порядку в публічному місці. Крім того обвинувачений повинен був бути обізнаним про межі своїх дій як охоронця при виникненні конфліктних ситуацій з відвідувачами. Такі дії не могли допускати вчинення бійки з потенційним порушником на очах відвідувачів, серед яких велика кількість дітей. За таких обставин вважав, що суд помилково дійшов висновку про наявність такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, оскільки вину обвинувачений визнав під тиском наявних доказів. Безпідставне врахування пом`якшуючої покарання обставини вплинуло на призначення судом мінімального покарання обвинуваченому. При оцінці тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, судом надана невірна оцінка наявним доказам та не встановлено, до яких саме наслідків призвів удар в щелепу та чи не перебуває він у причинно-наслідковому зв`язку з отриманими тяжкими тілесними ушкодженнями потерпілого. Також не надана оцінка легким тілесним ушкодженням загиблого та не з`ясована думка потерпілих з приводу самостійного підтримання обвинувачення з цього приводу. Крім того, у вироку допущено суттєві розбіжності в визначенні часу вчинення кримінального правопорушення, а саме відповідно до вироку час вчинення злочину визначено 11:54 хв., в той же час в самому вироку та матеріалах кримінального провадження містяться відомості про вчинення злочину в період часу 10:30 10:42 год. (відповідь КНП «ТМО «ОЦЕМД та МК» ЗОР від 13.02.2025 №194/01-16, допит обвинуваченого). Не встановлено чому обвинувальний акт не відповідає в цій частині матеріалам кримінального провадження. Судом не надано оцінку та належним чином не досліджено інформацію рапорту, зареєстрованого за №21465, а саме не з`ясовано чи не був особою, яка повідомила поліцейських про недостовірну інформацію «впав самостійно», сам обвинувачений. У вироку не обґрунтовано підстави, за яких не було досліджено інші докази в даному кримінальному провадженні, в тому числі не здійснено допити свідків, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Суд не надав оцінку тому факту, що обвинувачений не міг не розуміти і не передбачити, що від його удару потерпілий, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, може не утриматися на ногах, впасти і отримати смертельне ушкодження. Також суд не надав оцінку тій обставині, що обвинувачений наніс удар вже після закінчення конфлікту, коли потерпілий вже відходив з місця події та не очікував його продовження. Невідповідність поведінки обвинуваченого та не співмірність його дій поведінці та діям потерпілого свідчать про навмисний характер спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. Судом не надано належної оцінки тій обставині, що загиблий був діючим військовослужбовцем, виконував бойові завдання по відсічі збройної агресії рф, мав військові державні нагороди та був єдиною фінансово спроможною особою, від якого залежав добробут та стан лікування потерпілих (його матері та батька з інвалідністю). Вчинений обвинуваченим злочин призвів до тяжких наслідків моральних страждань батьків через втрату сина та до складного матеріального становища потерпілих, можливості належного лікування яких із втратою годувальника були вичерпані.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК, та призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі. На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. В іншій частині вирок залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що судом не повною мірою враховані обставини конкретного випадку та значна кількість наявних документів, що певним чином характеризують обвинуваченого. Суд невірно оцінив в сукупності обставини кримінального провадження, а саме те, що: ОСОБА_11 не починав бійки і вдарив потерпілого у відповідь; після нанесення удару залишився на місці скоєння правопорушення та викликав швидку медичну допомогу; дочекався поліцію та повідомив останнім, що відбулося, зазначив, що він вдарив потерпілого; одразу, ще на стадії досудового розслідування, визнав вину та повідомив про це батькам загиблого, зазначивши, що повністю готовий взяти на себе всю матеріальну та, наскільки це можливо, моральну шкоду, вибачився перед ними; сплатив потерпілим всю суму шкоди, яка була ними заявлена (внаслідок чого в підготовчому засіданні потерпілі відмовились від цивільного позову) та готовий відшкодовувати моральну шкоду, якщо така буде заявлена; раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, є особою з інвалідністю, внаслідок чого потребує постійних реабілітаційних заходів, має на утриманні матір похилого віку, яка також є особою з інвалідністю, за якою здійснює догляд, оскільки вона самостійно не може себе обслуговувати; відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Під час апеляційного розгляду новий захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 змінив вимоги сторони захисту, з якими погодився і обвинувачений. Зазначав, що суд першої інстанції не встановив механізм нанесення потерпілому легких тілесних ушкоджень, про які йдеться у вироку суду, оскільки на відеозаписові події зафіксовано удар обвинуваченого, нанесений в праву частину щелепи потерпілого. Відтак синці в області правого та лівого ока потерпілого, крововилив у його правому очному яблуці, інфільтруючи крововиливи в м`яких тканинах навколо правого та лівого ока, носа, перелому кісток носа утворитись від такого удару не могли.

Крім того, на відеозаписові зафіксовано, що події, які були предметом судового розгляду, мали місце близько 10:30 год. 15 серпня 2024 року, а не на півтори години пізніше, як це зазначено у вироку суду (11:54 год.). Ці обставити залишено судом першої інстанції поза увагою, їм належна оцінка не надана. Відтак захисник і обвинувачений просили через це скасувати вирок суду і призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 вказав, що зазначені прокурором обґрунтування є неповними, а вимога про призначення покарання у виді 4 років обмеження волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та не відповідає поняттю справедливості через м`якість.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 зазначив, що викладені захисником вимоги та їх обґрунтування суперечать матеріалам кримінального провадження та не можуть бути законними.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які наполягали на вимогах призначення нового судового розгляду, проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого заперечили; прокурора, яка підтримала апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого та висловила заперечення проти скарги захисника; потерпілого та його представника, які повністю підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого та частково апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечили; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів захисника ОСОБА_10 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 про невідповідність часу події кримінального правопорушення, зазначеного у вироку суду, фактичним обставинам справи, то вони є слушними виходячи з такого.

Так, під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника ОСОБА_10 було повторно досліджено DVD-R диск, на якому міститься файл з відеозаписом з камери відеоспостереження, розташованої на території готельно-розважального комплексу «Pool and beach».

При відкритті файлу з відеозаписом у лівому верхньому куті відображено дату та початок часу відеофіксації (15-08-2024 10:30:09 (S)).

Під час перегляду вказаного відеозапису встановлено, що нанесення ОСОБА_11 удару потерпілому ОСОБА_13 мало місце в період часу з 10:30 год. до 10:32 год. 15 серпня 2024 року.

Такий час відповідає зафіксованому часу виклику швидкої медичної допомогу для надання допомоги потерпілому о 10:42 год. 15 серпня 2024 року. Час 11:54 год. відповідає лише часу надходження повідомлення зі служби 102 про настання смерті потерпілого після застосування реанімаційних заходів (т.1 а.п.147).

Таким чином, судова колегія вважає за необхідне змінити у вироку суду першої інстанції час вчинення ОСОБА_11 злочину на період часу з 10:30 год. до 10:32 год. 15 серпня 2024 року.

Надаючи відповідь на доводи апеляційної скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 щодо надання судом невірної оцінки отриманих потерпілим тілесних ушкоджень та невстановлення судом до яких саме наслідків призвів удар в щелепу та чи не перебуває він у причинно-наслідковому зв`язку з отриманими тяжкими тілесними ушкодженнями потерпілого, а також на висловлені під час апеляційного розгляду доводи захисника ОСОБА_10 про невстановлення судом обставин, за яких потерпілий отримав перелом кісток носу, колегія суддів зазначає, що з дослідженого під час апеляційного розгляду відеозапису вбачається нанесення обвинуваченим ОСОБА_11 удару правою рукою в ліву частину голови потерпілого ОСОБА_13 . З відеозапису неможливо встановити в яку конкретно частину голови прийшовся цей удар (щелепа, ніс, око тощо), а тому беззастережно стверджувати, що внаслідок удару могли чи не могли виникли ті чи інші тілесні ушкодження є неможливим. При цьому згідно відеозапису перед початком конфлікту у потерпілого були відсутні будь які явні ушкодження на обличчі, які б зокрема могли свідчити про перелом кісток носу.

Твердження представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 про нез`ясування думки потерпілих з приводу самостійного підтримання обвинувачення в частині спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень є неспроможними, оскільки пред`явлене за ч.1 ст.119 КК обвинувачення охоплює як сам факт смерті, так і спричинення при цьому легких тілесних ушкоджень, що передували їй. Тому окремо кваліфікувати дії ОСОБА_11 за ч.1 ст.125 КК не потрібно. Стаття 119 КК стосується наслідків, які є більш суспільно небезпечними (смерть особи), ніж просте легке тілесне ушкодження (ч.1 ст.125 КК). Якщо вчинене діяння призвело до смерті потерпілого, то настання легких тілесних ушкоджень, які були завдані безпосередньо перед смертельним травмуванням чи в момент такого травмування, вже не потребує окремої кваліфікації, оскільки вони є складовою частиною діяння, що призвело до смерті.

Стосовно доводів представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 про те, що суд не надав оцінку та належним чином не дослідив інформацію рапорту, зареєстрованого за № НОМЕР_1 , а саме не з`ясовано чи не був особою, яка повідомила поліцейських про недостовірну інформацію «впав самостійно», сам обвинувачений, колегія суддів зазначає, що рапорт не є окремим процесуальним джерелом доказу для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК, він містить лише зафіксовану у відповідній процесуальній формі інформацію про вчинення кримінального правопорушення, що слугує підставою для внесення відомостей до ЄРДР з подальшим проведенням досудового розслідування та здійсненням окремих слідчих дій у кримінальному провадженні.

Крім того з вказаного рапорту вбачається, що повідомлення було отримано не від обвинуваченого, а від заявника Косова (з органів охорони здоров`я).

Щодо посилання представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 , на те, що у вироку не обґрунтовано підстави, за яких не було досліджено інші докази в даному кримінальному провадженні, в тому числі не здійснено допити свідків, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування, колегія суддів зазначає, що сторони кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції не наполягали на допиті свідків, що підтверджується журналом судового засідання від 23 січня 2025 року. Окремо слід зазначити, що вказана обставина не вплинула на правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 покарання, суд у вироку зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про особу обвинуваченого, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття. З урахуванням даних обставин суд дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.119 КК.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в достатній мірі не врахував, що обвинувачений ОСОБА_11 повинен був розуміти і передбачити, що від його удару потерпілий, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, може впасти і отримати смертельне ушкодження.

Місцевий суд не взяв до уваги невідповідність поведінки обвинуваченого ОСОБА_11 та неспівмірність його дій поведінці та діям потерпілого (нанесення сильного удару в область обличчя потерпілого у відповідь на незначний ляпас потерпілого долонею по обличчю обвинуваченому).

Фактично суд з достатньою повнотою не врахував наслідків вчиненого ОСОБА_11 злочину, а саме те, що останній скоїв злочин проти життя людини, яке є найвищою цінністю, через малозначний привід, наслідком якого настала смерть потерпілого ОСОБА_13 .

Більш того, обвинувачений ОСОБА_11 , який виконував обов`язки охоронця та був залучений до охорони громадського порядку та здійснення функцій контрольно-пропускного режиму до готельно-розважального комплексу, повинен був бути обізнаним про межі своїх дій як охоронця при виникненні конфліктних ситуацій з відвідувачами, зокрема обвинувачений повинен був слідкувати за порядком на території комплексу та запобігати вчиненню злочинних дій, а не допускати вчинення бійки з потенційним порушником на очах відвідувачів, серед яких були присутні й діти.

Також судом не надано оцінку поведінці обвинуваченого одразу після вчинення злочину, а саме те, що останній не надав потерпілому першу домедичну допомогу та здійснив виклик бригади швидкої медичної допомоги лише через 10 хвилин після нанесення удару.

Поза увагою місцевого суду залишилися і обставини вчиненого злочину, зокрема спосіб його вчинення та характер заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. Не враховано судом і цінність суспільних відносин, на які здійснено посягання, адже життя людини визнається найвищою соціальною цінністю.

Між тим посилання представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 на відсутність пом`якшуючої покарання обставини у виді щирого каяття є хибними, оскільки вказана пом`якшуюча обставина була зазначена в обвинувальному акті. Більш того, обвинувачений ОСОБА_11 як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду визнав у повному обсязі свою провину, висловив щирий жаль у скоєному, надавши критичну оцінку своїм діям, вказав про те, що шкодує, що все так трапилось, однак не може змінити ситуації, просив вибачення у потерпілих та висловив готовність утримувати їх матеріально.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню у повному обсязі.

З цих же підстав колегія суддів визнає неприйнятними вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, що обумовлює їх відхилення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 квітня 2025 року щодо ОСОБА_11 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_11 за ч.1 ст.119 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 у цій справі відраховувати з дня приведення вироку до фактичного виконання.

Змінити в мотивувальній частині вироку суду час вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення на період часу з 10 години 30 хвилин до 10 години 32 хвилини 15 серпня 2024 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4