Провадження №11-сс/801/842/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції:
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2025, якою задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000556, внесеного до ЄРДР від 11.11.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2025 до підозрюваного ОСОБА_7 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб із визначеним розміром застави у сумі 60 560,00 грн, у кримінальному провадженні № 0000556, внесеного до ЄРДР від 11.11.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 04.10.2025, захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 менш суворий запобіжний захід, аніж тримання під вартою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала слідчого судді постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону та без належного врахування практики Європейського суду з прав людини.

Захисник зазначає, що наявна в матеріалах кримінального провадження підозра у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, не є достатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу. Слідчий суддя не встановив існування жодного з ризиків, передбачених п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які б обґрунтовували необхідність тримання під вартою.

У скарзі наголошується, що згідно з практикою ЄСПЛ («Харченко проти України», «Єлоєв проти України», «Доронін проти України», «Мірошниченко проти України»), тримання особи під вартою може бути виправданим лише за наявності конкретного суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до свободи особистості. Суд має навести конкретні та достатні підстави, що виправдовують подальше позбавлення волі, а не обмежуватись формальним посиланням на тяжкість інкримінованого злочину.

На переконання захисника, ухвала слідчого судді не містить посилань на будь-які конкретні факти, що підтверджують наявність таких ризиків. Імовірність переховування від органів досудового розслідування відсутня, оскільки підозрюваний має постійне місце проживання в м. Вінниці, проживає за однією адресою тривалий час, має сім`ю та соціальні зв`язки. Ризики знищення або приховування доказів також відсутні, бо всі необхідні матеріали вже вилучено та приєднано до кримінального провадження, а вплив на свідків є неможливим через їх віддалене місце проживання і службовий статус.

Захисник наголошує, що ОСОБА_7 визнав вину, щиро розкаюється у вчиненому, співпрацює зі слідством, перебуває у важкому фізичному стані (має два пороки серця) та потребує медичного нагляду. З урахуванням наведеного, подальше тримання під вартою не відповідає вимогам ст. 178 КПК України та принципу пропорційності обмеження права на свободу.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 04.10.2025, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2025 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного пдозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 180 від 28.06.2024 солдата ОСОБА_7 призначено на посаду гранатометника взводу охорони роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні уведено воєнний стан із 05:30 24.02.2022, строк дії якого продовжено по теперішній час.

Солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним по мобілізації, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 121, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки й додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), а також у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Згідно до ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України, солдат військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_7 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 215 від 02.08.2024 вибув 02.08.2024 для проходження військово-лікарської комісії у Військово-медичний клінічний центр Центрального регіону у м. Вінниця Вінницької обл.

У подальшому, 05.08.2024 солдат ОСОБА_7 прибув для проходження військово-лікарської комісії у військову частину НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 .

Так, 19.08.2024 близько 12:00 год, перебуваючи у військовій частині НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 гранатометник взводу охорони роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану самовільно залишив місце несення служби під час проходження військово-лікарської комісії у військовій частині НОМЕР_3 , що дислокується у АДРЕСА_1 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 02.10.2025, коли його місцезнаходження було встановлено.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводить час на власний розсуд.

03.10.2025 о 15:38 год ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 615 КПК України.

03.10.2025 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у самовільному залишенні місця служби тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також, колегія судів зазначає, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішенні у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984).

Підозра ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000556, внесеного до ЄРДР від 11.11.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтовується наступними доказами:

?витягом з ЄДРД за №0000556 від 11.11.2024;

?актом службового розслідування;

?протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 03.10.2025;

?повідомленням про підозру від 03.09.2025;

?іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтована.

Апеляційний суд погоджується, що на даний час в органу досудового розслідування наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

Колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Вінницького міського суду вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд також враховує, що у даному кримінальному провадженні наявні свідки, показання яких мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та прийняття законного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків, який має бути врахований при визначенні запобіжного заходу та умов його застосування.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини або місця служби в умовах воєнного стану, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Санкція зазначеної статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, наявний ризик того, що, усвідомлюючи суворість можливого покарання, підозрюваний може умисно ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

Суворість санкції є одним із чинників, що обґрунтовує побоювання ухилення, і повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими обставинами справи.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці визнає, що ризик втечі особи є допустимою та достатньою підставою для обрання тримання під вартою відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні слідчий суддя, обираючи щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення. Таким чином, твердження захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував найсуворіший запобіжний захід, є необґрунтованими, оскільки законодавець прямо передбачає можливість поєднання тримання під вартою та застави як альтернативного механізму.

Більше того, при обранні розміру застави суд першої інстанції вірно взяв до уваги наступні обставини.

Підозрюваний ОСОБА_7 проходить військову службу, що свідчить про його готовність виконувати громадянський та конституційний обов`язок щодо захисту держави. Він визнає протиправність своїх дій, що підтверджує наявність у нього критичного ставлення до власної поведінки, та заявляє про намір надалі продовжувати службу у Збройних Силах України.

Матеріали провадження не містять даних про те, що підозрюваний раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Наявні відомості вказують на його законослухняну поведінку в минулому та відсутність будь-яких фактів ухилення від органів досудового розслідування чи суду. Сам підозрюваний демонструє готовність співпрацювати зі слідством, не має наміру уникати судового розгляду, що свідчить про його свідоме ставлення до процесуальних обов`язків.

Разом з тим, із апеляційної скарги захисника слідує, що підозрюваний має сім`ю та міцні соціальні зв`язки, що є додатковим стримуючим фактором для підозрюваного у разі внесення ним застави.

Також, суд першої інстанції вірно взяв до уваги рішення Конституційного суду України від 19.06.2024 по справі № 3-111/2023(207/23, 315/23) зазначив, що виходячи зі змісту приписів ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 29, ч. 1 ст. 55, ч. 1 ст. 62, ч. 1 ст. 64 Конституції України під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК України є можливість, за певних підстав та обставин, визначених ст. 177 та ст. 178 КПК України, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за ч. 6 ст.176 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Отже, у сукупності наведені дані дають підстави характеризувати особу підозрюваного позитивно як військовослужбовця та члена суспільства, який виконує свій громадянський обов`язок, утримує родину, має сталі соціальні зв`язки та визнає протиправність своєї поведінки. Разом із тим, вказані обставини не спростовують факту пред`явленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та необхідності належного процесуального реагування.

Колегія суддів також бере до уваги, що визначений судом розмір застави відповідає характеру інкримінованого діяння, особі підозрюваного, його соціальним зв`язкам та іншим обставинам, що мають значення для кримінального провадження.

Отже, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість ухвали.

Практика Європейського суду з прав людини, підтверджує те, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною та достатньою підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

А тому, Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди кожного разу оцінювати не лише тяжкість інкримінованого злочину, а й індивідуальні обставини конкретної особи, перевіряти пропорційність обмеження свободи та розглядати можливість застосування застави або інших більш м`яких заходів, які у достатній мірі забезпечать процесуальну поведінку підозрюваного.

У даному випадку слідчий суддя, обираючи запобіжний захід щодо підозрюваного ОСОБА_7 , дотримався зазначених стандартів, оскільки, з одного боку, врахував тяжкість інкримінованого діяння та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а з іншого визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, що забезпечує дотримання принципу пропорційності.

Таким чином, суд першої інстанції фактично знайшов ту «золоту середину», яка дозволяє одночасно гарантувати інтереси правосуддя та не допустити надмірного обмеження прав підозрюваного, що цілком відповідає стандартам, закріпленим у практиці ЄСПЛ.

Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та одночасно визначаючи розмір застави як альтернативного заходу, діяв у межах наданих повноважень і відповідно до вимог національного законодавства та стандартів ЄСПЛ, забезпечивши належний баланс між інтересами правосуддя і правами підозрюваного, а тому підстав для скасування чи зміни ухвали немає, у зв`язку з чим її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2025, якою задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000556, внесеного до ЄРДР від 11.11.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3