ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/2425/24 Номер провадження 11-кп/814/1326/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000304, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 березня 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка-Рубежівка, Києво - Святошинського р-ну, Київської області, громадянина України, тимчасово не працюючого, одруженого, маючого на утриманні доньку 20 років, військовозобов`язаного, не є учасником бойових дій, не має інвалідності, не є постраждалим ЧАЕС, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання термін перебування під вартою з 20 вересня 2024 року по 21 вересня 2024 року включно (день за день тримання під вартою).

До набрання цим вироком законної сили застосовано до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв., з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно з вироком суду, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 254/2023 від 01.05.2023; строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 451/2023 від 26.07.2023;затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 342/2022 від 17.05.2022; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 23 серпня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента№ 574/2022 від 12.08.2022 ; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 21 листопада 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 758/2022 від 07.11.2022 ; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 19 лютого 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 59/2023 від 06.02.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 20 травня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 255/2023 від 01.05.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 18 серпня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 452/2023 від 26.07.2023.

Так, 26 квітня 2022 року військовозобов`язаний старший лейтенант запасу ОСОБА_7 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , для уточнення облікових даних і проходження медичного огляду військово-лікарською комісією. Рішенням позаштатної військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 , військовозобов`язаного старшого лейтенанта запасу ОСОБА_7 визнано тимчасово не придатним до військової служби терміном на 1 місяць, що посвідчено довідкою військово-лікарської комісії № 1/3/1/2278 від 26.04.2022. У цей же день ОСОБА_7 було доведено вимоги законодавства України з питань оборони під особистий підпис.

Після проведення лікувальних заходів військовозобов`язаний старший лейтенант запасу ОСОБА_7 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та при проходженні повторної військово-лікарської комісії останнього було визнано здоровим та придатним для проходження військової служби, що посвідчено довідкою військово-лікарської комісії № 1/3/1/2957 від 30.05.2022.

У подальшому, 20 червня 2022 року, на виконання вимог ст. 65 Конституції України, ч. 9 ст. 1, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також вказаних вище Указів Президента України, ОСОБА_7 , отримав бойову повістку про необхідність прибуття о 08 год. 00 хв. 27.06.2022, для відправки до військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період.

В подальшому, ОСОБА_7 будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за відсутності передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, будучи визнаним придатним до військової служби, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, 27.06.2022 о 08:00 до ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явився, про причини своєї неявки особисто не повідомив, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Вважає призначене покарання занадто суворим, оскільки ще у 2014 році ОСОБА_7 долучив до своєї особової справи довідку про те, що він є віруючою людиною та просив щоб йому замінили військову службу альтернативною. Однак 20.06.2022 ОСОБА_7 , після проходження ВЛК, незважаючи на численні його прохання щодо альтернативної - невійськової служби отримав «бойову» повістку з вимогою з`явитися для відправки до військової частини, але у зазначений день не прийшов і повідомив про причини своєї неявки.

Вказує, що ОСОБА_7 визнав свою вину, просив зрозуміти його, що відмова його від мобілізації ґрунтується на його релігійних переконаннях, оскільки він є членом релігійної громади християн євангельської віри «Божа Любов» у місті Комсомольську.

Крім того зазначає, що на підставі ч.2 ст. 66 КК України просить визначити обставинами, що пом`якшують покарання, а саме:

- багаторічне служіння Богу та проповідування добра та віри в суспільстві;

- допомога ЗСУ, що проявляється у виготовленні одягу воїнам, та наданні грошової допомоги ЗСУ в сумі 5000 грн.;

- допомога Україні та ЗСУ, що проявляється у сплачуваних податки з власної заробітної плати;

- негативне ставлення обвинуваченого до свого вчинку.

Вважає, що з урахуванням всіх обставин, що пом`якшують покарання, на підставі ст. 69 КК України, ОСОБА_7 можливо призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ст. 336 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах останнього та просили застосувати покарання не пов`язане із позбавленням волі. Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказав на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ст. 336 КК України, є правильним та ніким з учасників провадження не оспорюється

В той же час, доводи сторони захисту зводяться до того, що обвинувачений за релігійними мотивами не може брати до рук зброю, а факт відмови від виконання військового обов`язку є проявом релігійних переконань, тому він міг проходити альтернативну службу.

З такими доводами колегія суддів не погоджується та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 35 Конституції України, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Частиною 2 цієї статті передбачено обмеження права громадян на проходження альтернативної служби в умовах воєнного або надзвичайного стану. Статтею 2 вказаного закону передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає, з огляду на що, у судовому засіданні суду першої інстанції не знайшло своє підтвердження те, що ОСОБА_7 має право на альтернативну службу відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Стаття 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

ЄСПЛ у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakis v. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatli v. Turkiye).

Водночас, ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

При цьому, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Частина 2 статті 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене на підставі закону, переслідуючи легітимну мету, дотримуючись пропорційності (домірності), що встановлює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тих обсягах, що є необхідними для досягнення законних цілей.

Колегія суддів вважає, що з огляду на те, що у ОСОБА_7 , як у громадянина України, наявний військовий обов`язок, для його виконання він мав з`явитися 27.06.2022 о 8-00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_3 і розпочати проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 в порядку, визначеному відповідно до діючого законодавства. При цьому, у разі наявності підстав для відстрочки чи звільнення від проходження такої служби, він мав подати відповідні документи.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», строкова військова служба і військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, є різними видами військової служби.

Діючим законодавством передбачено можливість проходити альтернативну (невійськову) службу лише замість строкової військової служби.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову на військову службу під час мобілізації).

Окремо слід звернути увагу, що право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії РФ проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні ЗСУ для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правами людини, закріпленими в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб, вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. Захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються у ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у ЗСУ. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом ЗС України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оборону України», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Що ж стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимоги ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 , судом враховано тяжкість вчиненого злочину, який є нетяжким, відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, відсутність обставин що пом`якшують та обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, його поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду, та призначено покарання за ст. 336 КК України у мінімальному розмірі.

Посилання захисника на необхідності врахування обставин, що істотно зніжують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_7 (багаторічне служіння Богу та проповідування добра та віри в суспільстві, допомога ЗСУ, зокрема матеріальна, негативне ставлення засудженого до свого вчинку), що можуть бути підставою для застосування ст. 69 КК України, є необґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Однак, зазначені захисником обставини неможливо враховувати як такі, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни, а призов ОСОБА_7 на військову службу по мобілізації не означав, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, оскільки він міг бути задіяний у виконанні функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Поряд із цим, хоча обвинувачений і визнав свою вину, проте жодних ознак того, що він дійсно розкаюється у вчиненому, він не виказав, наполягаючи на тому, що за своїми релігійними переконаннями він служити не може.

Про нещирість намірів обвинуваченого щодо надання матеріальної допомоги ЗСУ, свідчить зокрема те, що кошти були перераховані 17.03.2025, 04.06.2025, 07.07.2025, 22.09.2025, після ухвалення вироку судом першої інстанції. В той час як доказів такої допомоги, яка б здійснювалася ОСОБА_7 систематично до початку процедури притягення останнього до кримінальної відповідальності, стороною захисту надано не було. Крім того, до трикотажного цеху ОСОБА_7 також влаштувався після ухвалення вироку 19.03.2025 (т. 1, а.с. 129).

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Щодо можливості виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, то за змістом ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Стороною захисту не обгрунтовано, в чому ж полягає можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, з огляду на те, що відмова від захисту Батьківщини свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим.

В той же час, ОСОБА_7 наполягав як в суді першої інстанції так і в судовому засіданні апеляційного суду, що проходити військову службу він не бажає через релігійні переконання, що свідчить про його наміри й надалі ухилятися від несення обов`язків військової служби, а з урахуванням вищенаведеної мети покарання, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами.

Крім того, аналогічну позицію займає і Верховний Суд, що вбачається із постанови від 15.11.2023 (справа №641/1067/23), де зазначено, що з урахуванням мети покарання, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є не припустимим.

При цьому суд вказав, що з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройною агресією РФ та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений засудженим умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Отже, за наведених обставин, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не можна вважати обґрунтованим і таким, що є достатнім для досягнення мети покарання, а саме запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, попри його позитивні характеристики, наявності у нього на утриманні доньки.

З огляду на наведене, призначене судом покарання є достатнім і необхідним для досягнення його мети, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 є законним та належним чином умотивованим, у зв`язку із чим вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 06 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

У зв`язку із набранням вироком законної сили, взяти під варту ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 02.10.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4