Справа № 346/3969/25
Провадження № 11-кп/4808/84/26
Категорія ч.5 ст. 407 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 14 жовтня 2025 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.5 ст. 407 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глиниця Кіцманського району Чернівецької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що даний вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не з`ясовано в повному обсязі всі обставини справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Окрім цього зазначає, що судом першої інстанції не було враховано незадовільний стан його здоров`я, а саме те, що він страждає шизофренією, у нього проблеми з спиною, а також катаракта на лівому оці про, що він дізнався під час медичного обстеження.

Просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 14.10.2025 року скасувати. Ухвалити новий вирок, яким його визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та виправдати.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк покарання ОСОБА_8 вказано обчислювати з 17.07.2025 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 « Про загальну мобілізацію» 15.01.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за призовом під час мобілізації до лав Збройних Сил України.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2025 року №17 солдата ОСОБА_8 призвано на посаду солдата резерву 29 запасної роти військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списку особового складу частини та на всі види забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цінності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. ст. 9,11, 16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», Воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про введення в дію воєнного стану солдату ОСОБА_8 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України №64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до населення країни.

Однак, 06.03.2025 приблизно о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) із лікування та незаконно, без поважних причин перебував поза її розташуванням до 16.07.2025 року знаходячись за місцем тимчасового проживання у селі Глиниця Кіцманського району Чернівецької області, де проводив час на власний розсуд.

16 липня 2025 солдат ОСОБА_8 доставлений службовими особами Івано - Франківського ЗВ ВСП до органу досудового розслідування - П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, де останній повідомив про готовність надалі проходити військову службу у лавах Збройних Сил України.

Солдат ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) із лікування та незаконно, без поважних причин перебував поза її розташуванням до 16.07.2025, цим самим проводив службовий час на власний розсуд не пов`язуючи його із проходженням військової служби.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведенні в апеляційні скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки дане кримінальне провадження відносно нього сфальсифіковане та не містить жодного доказу його вини, є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання свідка ОСОБА_10 , а також письмові докази :

- витяг з ЄРДР № 0000382 від 12.05.2025 року;

- повідомлення військової частини НОМЕР_1 № 4/937 від 11.03.2025 року, згідно з яким встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2025 року № 62 військовослужбовець ОСОБА_8 був направлений до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 для проходження військово лікарської комісії 09 березня 2025 року під час звірки з вищевказаним лікувальним закладом стало відомо, що солдат ОСОБА_8 , 06 березня 2025 року був знятий з проходження військово лікарської комісії у військовій частині НОМЕР_2 та 07 березня 2025 року мав прибути до військової частини НОМЕР_1 , що розташована по АДРЕСА_2 , проте станом на теперішній час в розташуванні військової частини НОМЕР_1 вищевказаний військовослужбовець відсутній. Розшукові заходи, організовані командуванням військової частини НОМЕР_1 , позитивних результатів не дали, на телефонні дзвінки солдат ОСОБА_8 не відповідав, місце знаходження його невідоме. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09 березня 2025 року № 415 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_8 ;

- акт службового розслідування від 05.03.2025 року, відповідно до якого встановлено, що 09.03.2025 року командиром 29 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_11 , під час проведення звірки по лікувальних закладах і отриманої відповіді № 1202 від 08.03.2025 року від військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , було виявлено факт зняття солдата ОСОБА_8 , з проходження гарнізонної ВЛК № 2 в/ч НОМЕР_2 з 06.03.2025 року, через неодноразову неявку на прийом до лікарів-консультантів. Станом на теперішній час, солдат ОСОБА_8 , у розташування військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 не прибув. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 62 від 03.03.2025 року, солдат резерву 29 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_8 , вибув до військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , для проходження військово-лікарської комісії (а.п. 51-61).

- рапорт командира 29 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 від 09.03.2025 року, згідно № 1202 від 08.03.2025 року від військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , було виявлено факт зняття солдата ОСОБА_8 , з проходження гарнізонної ВЛК № 2 в/ч НОМЕР_2 з 06.03.2025 року, в зв`язку з неодноразовою неявкою на прийом до лікаря консультанта солдата резерву 29 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 . В пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , солдат резерву 29 запасної роти управління військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , не прибув. Пошуки вказаного військовослужбовця результатів не дали. На телефонні дзвінки не відповідає, місце перебування невідоме (а.п. 62).

Враховуючи вищенаведені докази, у колегії суддів не виникає сумнівів у їх належності та допустимості, суд першої інстанції у повному обсязі дослідив докази у кримінальному провадженні, надав їм належну оцінку з дотриманням вимог ст. ст. 94, 370 КПК України та навів у вироку мотиви, з яких виходив при ухваленні рішення.

Щодо доводів наведених в поданій апеляційній скарзі обвинуваченим ОСОБА_8 з приводу незадовільного стану його здоров`я, а саме наявності у нього шизофренії та проблем із зором, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги як такі, що впливають на питання винуватості. В матеріалах кримінального провадження не містяться належних та допустимих доказів на підтвердження психічного захворювання, яке б виключало осудність чи істотно обмежувало її у розумінні ст. 19 КК України.

Окрім цього, в матеріалах кримінального провадження наявна довідка військово лікарської комісії ( а.п. 103), згідно якої солдат ОСОБА_8 придатний до військової служби.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди обвинуваченого з установленими судом першої інстанції обставинами та оцінкою доказів, але не містять посилань на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційним судом також враховано, що при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Окрім цього, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше судимий; за місцем проходження військової служби характеризувався негативно.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Колегія суддів зазначає, що, з урахуванням вищенаведених обставин, а також даних про особу ОСОБА_8 суд першої інстанції призначив йому мінімальний строк остаточного покарання, який встановлений в санкції ч.5 ст. 407 КК України, і таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, як і ним, так і іншими особами.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано Франківської області від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.5 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5