ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2636/25 Справа № 184/1266/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року у об`єднаному кримінальному провадженні, які внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000449 від 15.10.2024 року та за №00000250 від 28.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , за ч.4 ст. 186 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, не заміжня, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима:

- 04.10.1995 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ст. 140 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі. Із приміткою: ст. 46-1 КК України відстрочити виконання вироку на 2 роки;

- 29.02.1996 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за cт. ст. 140 ч. 2, 141 ч. 2, 143 ч. 2, 42 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 43 КК України приєднати покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.1995 року і визначити 4 роки 6 місяців позбавлення волі у ВК загального режиму з конфіскацією майна. 07.09.1998 року звільнена із Мелітопольської ВК Запорізької області на підставі постанови Мелітопольського PC Запорізької області на підставі ст. 2 ЗУ «Про амністію» від 24.07.1998року;

- 22.05.2002 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за cm. ст. 190 ч. 2, 75 КК України до З років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити з випробувальним терміном З роки;

- 12.09.2003 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за cm. ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 190 ч. 2, 309 ч. 1, 70 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднати не відбутий термін 1 рік 6 місяців за вироком Орджонікідзевського міського суду від 22.05.2002 року до відбуття 5 років 6 місяців позбавлення волі. 21.10.2008 року звільнена із Збаразької ВК №63 Тернопільської області по відбуттю строку покарання;

- 04.03.2009 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за cm. ст. 190 ч. 2, 76 п. 4 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнити з випробувальним терміном 2 роки;

- 17.06.2010 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за cm. ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 190 ч.2, 70 ч. 1 КК України до 4років позбавлення волі. На підставі ст. 71 ч. 1 КК України частково приєднати не відбутий термін 6 місяців за вироком Орджонікідзевського міського суду від 04.03.2009 року. До відбуття 4 роки 6 місяців позбавлення волі. 14.07.2015 вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року позбавлення волі. 22.08.2016 звільнена по відбуттю строку покарання;

- 21.04.2015 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ст. 190 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі. Звільнена 19.08.2016 по відбуттю строку покарання;

- 23.02.2021 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 22.04.2021 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі;

- 27.08.2021 Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1, 4 ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі.

- 08.12.2023 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. 185 ч. 2, 186 ч.2, ст.70 ч.1, ч.4 КК України до 6 років позбавлення волі. У строк відбуття покарання зараховано:

- на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838 - VIII "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі - з 01.10.2015 року до 18.08.2016 та з 16.05.2019 року до 30.01.2020 року;

- строк досудового тримання обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою за вироком Орджонікідзевського міського суду від 27.08.2021р. з 23.08.2020 до 26.03.2021 року. Покарання, відбуте частково за вироками Орджонікідзевського міського суду від 23.02.21p, 22.04.21р. та 27.08.2021р. з 26.03.21р. по день проголошення цього вироку. Покарання вважати відбутим. ОСОБА_8 звільнено від відбуття покарання у зв`язку з її фактичним відбуттям, судимість не погашена,

яку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців. Строк початку відбування покарання за даним вироком розраховано з моменту її затримання та взяття під варту з 15 жовтня 2024 року.

Вирішено питання про витрати за проведення судової експертизи та речові докази.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 , будучи раніше засудженою за вчинення ряду корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та вчинила новий корисливий злочин, при наступних обставинах.

Так, 27.05.2024 близько 15 години ОСОБА_8 проходила біля буд. № 4 вул. Героїв України м. Покров Дніпропетровської області, де побачила раніше знайомих їй ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які разом сиділи на лавці біля під`їзду № 4 вказаного житлового будинку.

В цей же дань та час, перебуваючи там же, ОСОБА_8 побачила в руках ОСОБА_10 мобільний телефон «Samsung SM-A127F/DSN 3/32 Gb», який останній випустив із рук на землю, після чого, у ОСОБА_8 з корисливих спонукань винник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення вказаного мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний намір, в цей же день та час ОСОБА_8 , перебуваючи біля під`їзду № 4 будинку № 4 по вул. Героїв України у м. Покров Дніпропетровської області, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, повторно з корисливих спонукань схопила з землі мобільний телефон «Samsung SM-A127F/DSN 3/32 Gb», належний ОСОБА_10 , та розуміючи, що її протиправні дії викриті самим потерпілим та іншими сторонніми особами, з метою доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на відкрите заволодіння чужим майном, втекла з місця вчинення злочину.

В подальшому, відкрито викраденим чужим майном ОСОБА_8 розпорядилась на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_10 згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 1992 від 29.05.2024 матеріальну шкоду на суму 2870,00 гривень.

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, вчинений в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будучи раніше засудженою за вчинення ряду корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала та вчинила новий корисливий злочин, при наступних обставинах.

Так, близько 12 години 00 хвилин 15.10.2024, тобто в період дії воєнного стану, введеного на території України 24.02.2022 Указом Президента України за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ОСОБА_8 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилась на тротуарній алеї, розташованої поблизу Храму Іоанна Богослова по вул. Г. Артану, 2 в м. Покров Дніпропетровської області, де побачила раніше незнайому їй ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проходила по алеї біля неї.

В цей же дань та час, перебуваючи там же, ОСОБА_8 , з метою викрадення чужого майна підійшла до потерпілої ОСОБА_12 та запропонувала їй свої послуги пов`язанні з ворожінням та зняттям порчі. При цьому, ОСОБА_8 на вухах потерпілої ОСОБА_12 побачили золоті сережки, 583 проби, вагою 1,57 грам, які, з корисливих спонукань вирішила викрасти шляхом відкритого викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний намір, в цей же день та час ОСОБА_8 , перебуваючи на тротуарній алеї поблизу Храму Іоанна Богослова по вул. Г.Артану, 2 в м. Покров Дніпропетровської області, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, повторно, відкрито, з корисливих спонукань, в період дії воєнного стану, перебуваючи в полі зору ОСОБА_11 , яка бачила та розуміла протиправність її дій, зняла з вух потерпілої її золоті сережки, та сховала їх. Після чого, розуміючи, що її протиправні дії викриті самою потерпілою, з метою доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, не реагуючи на прохання потерпілої про необхідність повернення їй її золотих сережок, з місця вчинення злочину зникла.

В подальшому, відкрито викраденим чужим майном ОСОБА_8 розпорядилась на власний розсуд, заподіявши таким чином потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду, згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 3608 від 16.10.2024 на загальну суму 3702,04 гривень.

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, вчинений в умовах воєнного стану.

Не погодившись з вказаним вироком суду захисник ОСОБА_6 яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що ОСОБА_8 частково визнала вину по епізоду з ОСОБА_11 , однак вказує на неправильну кваліфікацію дій за ч.4 ст.186 КК України. Вважає, що умисел на грабіж не доведений, оскільки майно було передано добровільно під впливом обману. Зазначає, що суд не врахував її пояснень та показань потерпілої, яка під час слідчих дій підтверджувала введення в оману. Крім показань потерпілої інших доказів вини немає. Вказує на відмінність між грабежем та шахрайством: при шахрайстві потерпілий сам передає майно внаслідок обману. Посилається на практику Верховного Суду (справа № 545/1937/18). Наголошує, що вирок першої інстанції ґрунтується лише на поясненнях потерпілої, без належної оцінки інших доказів. Це призвело до помилкової кваліфікації дій та невідповідного покарання. Посилається на принцип «поза розумним сумнівом» (ЄСПЛ, справа «Кобець проти України»), вимагає, щоб кожен елемент складу злочину був доведений достатніми доказами. Додатково вказує на презумпцію невинуватості та позицію ЄСПЛ у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain», за якою обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, а будь-який сумнів тлумачиться на користь підсудного. Просить оскаржуваний вирок в частині епізоду з потерпілою ОСОБА_11 від 15 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_8 змінити, перекваліфікувати її дії з ч.4 ст.186 КК України на ч. 3 ст. 190 КК України та призначити покарання у вигляді мінімального покарання, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Оскільки ОСОБА_8 вчинила кримінальні правопорушення, відповідальність за які передбачена різними статтями Особливої частини КК України, за жодне з яких її не було засуджено (ч.4 ст.186 КК України та ч.3 ст.190 КК України), застосувати положення частини першої статті 70 КК України та призначити покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

До початку апеляційного розгляду обвинуваченою подано клопотання про доповнення до апеляційної скарги свого захисника. В якому вказує про підтримку в повному обсязі апеляційної скарги захисника. Вказує про невірну кваліфікацію її дій 27.05.2024 року щодо викрадення телефону марки Samsung SMA127F/DSN 3/32 Gb. Вважає, що в даному випадку її дії необхідно кваліфікувати за ст. 185 КК України. Вказує, що у потерпілого випав мобільний телефон з карману та сам потерпілий цього не помітив. В той момент у неї виник умисел на вчинення саме таємного викрадення мобільного телефону та реалізуючи свій намір вона підняла телефон та користуючись тим, що за нею ніхто не спостерігає, пішла. Вказує, що потерпілий взагалі не помітив, що у нього випав мобільний телефон.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Обвинувачена ОСОБА_8 , яка перебуває під вартою, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги її захисника, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками, зокрема про призначення судового засідання на 10 грудня 2025 року об 11 годині в Дніпровському апеляційному суді. Крім того, обвинувачена неодноразово під розписку повідомлялася про раніше призначені судові засідання з розгляду апеляційної скарги її захисника. За весь час розгляду справи ОСОБА_8 жодного разу не висловила бажання брати участь у судових засіданнях апеляційного суду. До початку апеляційного розгляду обвинувачена подала письмове клопотання про доповнення до апеляційної скарги свого захисника, у якому повністю підтримала апеляційну скаргу та виклала свою позицію щодо фактичних обставин справи. При цьому клопотань про участь у судовому засіданні апеляційного суду вона не заявляла. За таких обставин колегія суддів вважає можливим провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченої, за участю її захисника та прокурора.

Заслухавши суддю доповідача, думку сторони захисту, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити та перекваліфікувати дії обвинуваченої, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її необґрунтованою та просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та письмові пояснення обвинуваченої до неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має ґрунтуватися на зібраних доказах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього ж Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді кримінального провадження по суті судом першої інстанції були всебічно, повно та об`єктивно з`ясовані та досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені ст. 91 КПК України.

Висновки суду про винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень підтверджено показами та доказами, зібраними у відповідності із вимогами закону та дослідженими у судовому засіданні. Всі висновки суду у вироку мотивовані з належною повнотою, наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Висновки суду викладені в мотивувальній та резолютивній частині вироку узгоджені між собою та не містять протиріч.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження та досліджені безпосередньо у судовому засіданні, проаналізовані та оцінені судом першої інстанції з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності.

Судом був наданий ретельний аналіз показанням обвинуваченої, які були надані нею в судовому засіданні у співвідношенні з усіма зібраними доказами по справі.

Так, обвинувачена в судовому засіданні суду першої інстанції частково визнала вину. Вона підтвердила, що 27.05.2024 у м. Покров забрала з землі мобільний телефон, який упустив ОСОБА_10 , і втекла з ним.

Щодо події 15.10.2024 біля ОСОБА_13 , пояснила, що ОСОБА_11 добровільно передала їй золоті сережки, які вона згодом здала в ломбард.

Вину визнала частково, не погоджуючись з правовою кваліфікацією.

Цю ж позицію сторона захисту зайняла у суді апеляційної інстанції, вказуючи на недоведеності умислу на грабіж та порушення принципу доведеності вини «поза розумним сумнівом» і необхідність перекваліфікації дій обвинуваченої з ч.4 ст.186 КК України на ст.185 та ч.3 ст.190 КК України.

Стаття 185 КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Викрадення виражається в дії (активній поведінці) і означає незаконне, безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника. Таке вилучення обов`язково повинно бути таємним, тобто непомітним: при відсутності власника чи інших осіб, або в присутності власника чи інших осіб, але за умови, що вони не усвідомлюють факт викрадення. Крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення майна і реальної можливості розпорядитися ним як своїм власним.

Тоді, як відповідно до ст. 186 КК України з об`єктивної сторони грабіж є відкритим викраденням чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Одночасно і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ним як викрадення, але вона ігнорує це. Грабіж матиме місце і в тому випадку коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад сторонні бачать, що винний бере майно, але не розуміють, що це викрадення), відповідальність повинна наставати на грабіж. Грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).

З суб`єктивної сторони як грабіж, так і крадіжка передбачають прямий умисел. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу та крадіжки є корисливий мотив та корислива мета, з якими здійснюється викрадення.

Відповідно до рекомендацій, викладених в п.3,4 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 р. № 10 «Про судову практику у злочинах проти власності» крадіжкою визнається викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж судам рекомендовано виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Доводи сторони захисту про перекваліфікацію дій обвинуваченої за епізодом від 27.05.2024 року, що дії слід кваліфікувати як таємне викрадення за ст.185 КК України, не ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судом.

Як убачається з матеріалів справи та показань потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_9 , протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_10 та за участю свідка ОСОБА_9 , які кожен окремо показали та розповіли як ОСОБА_8 забрала телефон ОСОБА_10 , як обвинувачена підняла мобільний телефон у присутності потерпілого та свідка, а після викриття її дій не припинила злочин, а навпаки втекла з місця події, усвідомлюючи, що її дії є очевидними для оточуючих.

Відповідно до усталеної судової практики та правової позиції Верховного Суду, відкрите викрадення має місце не лише тоді, коли потерпілий одразу усвідомлює факт заволодіння, а й у разі, коли винна особа, розуміючи викриття, продовжує утримувати викрадене майно та доводить злочин до кінця.

Таким чином, дії ОСОБА_8 за вказаним епізодом обґрунтовано кваліфіковані як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, вчинений в умовах воєнного стану, а не як крадіжка, що відповідає диспозиції ст.186 КК України.

Щодо доводів сторони захисту про перекваліфікацію дій обвинуваченої за епізодом від 15.10.2024 року з ОСОБА_11 , що майно було передано добровільно під впливом обману і тому дії обвинуваченої слід кваліфікувати за ч.3 ст.190 КК України, не ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судом.

Як убачається з матеріалів справи суд першої інстанції, оцінивши покази обвинуваченої та покази потерпілої ОСОБА_14 і дані з протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 , де остання розповіла та показала як ОСОБА_8 забрала її золоті сережки. Правильно встановив, що потерпіла ОСОБА_11 коли усвідомила протиправність дій обвинуваченої, вимагала повернення майно, однак обвинувачена відмовилась та з місця вчинення злочину зникла.

Кримінальна відповідальність за ст. 186 КК України настає у випадку відкритого заволодіння чужим майном, тоді як ст. 190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою.

Отже ключовою відмінністю об`єктивної сторони вказаних злочинів є спосіб заволодіння чужим майном.

Варто зауважити, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Ключовим для відмежування грабежу від шахрайства є момент усвідомлення потерпілою протиправності дій та відкритий характер заволодіння майном.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, заволодіння майном відбулося відкрито, в полі зору потерпілої, яка бачила та розуміла, що майно у неї вилучається без її згоди, а тому відсутні підстави вважати такі дії шахрайством.

На підставі викладеного твердження сторони захисту про те, що вирок ґрунтується виключно на показаннях потерпілих, є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Вина ОСОБА_8 підтверджується сукупністю взаємопов`язаних доказів, а саме показаннями потерпілих і свідків, письмовими доказами по справі протоколами оглядів місць подій, протоколами впізнання, слідчими експериментами, висновками судових товарознавчих експертиз, письмовими матеріалами ЄРДР.

Усі докази були досліджені безпосередньо в судовому засіданні, відповідають вимогам належності та допустимості, узгоджуються між собою і утворюють єдину логічну систему доказування.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та, що ОСОБА_8 винна у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушенні, при обставинах вказаними у вироку суду, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, вчинений в умовах воєнного стану, за ч.4 ст.186 КК України у повному обсязі підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

За таких обставин, з урахуванням обсягу досліджених доказів, їх ретельний аналіз, перевірка на предмет допустимості та належності, на думку колегії суддів дають беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 саме у відкритому викрадені чужого майна (грабіж), вчинений повторно, вчинений в умовах воєнного стану, що передбачає правову кваліфікацію за ч.4 ст.186 КК України.

За наведених обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги, що оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_8 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими судом першої інстанції необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Призначене судом покарання обвинуваченій за ч.4 ст.186 КК України відповідає вимогам ст.65 КК України є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження нових злочинів. Суд при цьому врахував тяжкість злочину, у відповідності до ст. 12 КК України кваліфікується як тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченої, яка раніше судима, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває, не працює, відсутність скарг та заяв за місцем проживання обвинуваченої, думку потерпілих. Відповідно до ст.66 КК України наявність пом`якшуючих обставин - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку по епізоду потерпілого ОСОБА_10 , по епізоду потерпілої ОСОБА_11 відсутні. Відповідно до ст.67 КК України обставинами, які обтяжують покарання - рецидив злочину, вчинення злочину щодо особи похилого віку, вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння по епізоду потерпілої ОСОБА_11 .

Будь-яких порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування або зміну вироку, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Покровського міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року у об`єднаному кримінальному провадженні, які внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000449 від 15.10.2024 року та за №00000250 від 28.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , за ч.4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, що знаходиться під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді