В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000383 від 08.04.2025 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Космирин, Бучацького району, Тернопільської області, громадянина України, українця, одруженого, такого, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби, призваного на службу під час мобілізації на особливий період, який перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним.

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, на особливий період, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, 15.02.2025 не з`явився на службу до місця розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 та був відсутній без поважних причин, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби, до 05.06.2025, а саме до моменту затримання на території м. Ужгород, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав. Пояснив, що він є віруючою людиною, його релігійні переконання суперечать несенню військової служби. Важає, що згідно зі ст. 35 Конституції України має право на альтернативну (невійськову) службу. Стверджує, що його мобілізація до лав Збройних сил незаконна. Вважає, що він не є військовослужбовцем, присягу не складав, ніякі документи не підписував, військову форму не отримував і не носив, грошове та інше забезпечення під час перебування у військовій частині не отримував. Стверджував, що самовільно військову частину не залишав, наказ про переміщення для проходження БЗВП у с. Білки не отримував, покинути військову частину дозволив офіцер ОСОБА_6 . Від звільнення від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 401 КК України, категорично відмовився.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просив виправдати ОСОБА_4 , посилаючись на те, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки мобілізація ОСОБА_4 здійснена незаконно, він був примусово зарахований до військової частини, наказ про необхідність проходження БЗВП не був доведений, покинув військову частину з мовчазної згоди командира, має трьох малолітніх дітей, є віруючою особою та його віросповідання забороняє йому бути військовослужбовцем. У ОСОБА_4 не було умислу на ухилення від військової служби.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого. 5 ст. 407 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є заступником командира бригади з психологічної підтримки персоналу начальником відділення психологічної підтримки персоналу ВЧ НОМЕР_1 , пояснив, що ОСОБА_4 був призваний на службу по мобілізації, є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , має військове звання «солдат» та з кінця 2024 року знаходився у розташуванні ВЧ НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 . У лютому 2025 року особовому складу і в тому числі ОСОБА_4 було доведено (зачитано) наказ про переміщення в с. Білки, для проходження базової загальновійськової підготовки (БЗВП). ОСОБА_4 особисто він роз`яснив, що у разі відмови пройти БЗВП у с. Білки, той буде вважатись таким, що самовільно залишив військову частину. Однак, незважаючи на це 15.02.2025 ОСОБА_4 відмовився сідати в службовий автотранспорт, який прямував у с. Білки, та пішов до залізничного вокзалу, покинувши військову частину. На службі більше не з`являвся, самостійно до с. Білки не прибув. Крім того, пояснив, що неодноразово роз`яснював ОСОБА_4 ст. 35 Конституції України, його обов`язок у військовий час проходити службу за мобілізацією та наслідки залишення військової служби. Дозволу покинути розташування військової частини він ОСОБА_4 не давав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , який є офіцером відділення державних закупівель ВЧ НОМЕР_1 , пояснив, що ОСОБА_4 був мобілізований у листопаді 2024 та з того часу проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 . Підтвердив, що наказ про проходження БЗВП у АДРЕСА_2 був доведений до відома особового складу і в тому числі до ОСОБА_4 , однак ОСОБА_4 для проходження БЗВП в с. Білки не з`явився.

Згідно з заяви про вчинене військовослужбовцем кримінальне правопорушення №1838/3-361 від 26.03.2025 встановлено факт відсутності солдата ОСОБА_4 за місцем проходження служби у с. Білки, Хустського району, Закарпатської області. Відсутній на службі більше 3 діб без поважних причин.

Згідно з акту службового розслідування від 13.03.2025 солдат ОСОБА_4 15.02.2025 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . Від присяги та від проходження курсу БЗВП відмовлявся через особисті релігійні переконання, мобілізацію вважав незаконною.

Згідно з наказу №343 від 15.02.2025 вирішено провести службове розслідування стосовно самовільно залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 .

Згідно з рапорту головного сержанта ОСОБА_8 від 15.02.2025 солдат ОСОБА_4 15.02.2025 не прибув на територію ППД с. Білки. Встановити його місцезнаходження не вдалось.

Згідно з наказу №306 від 08.02.2025 та додатку №2 до нього видно, що солдат ОСОБА_4 залучається до проходження БЗВП.

Згідно з витягу із наказу №311 від 06.11.2024 відповідно до мобілізаційного призначення, бойового розпорядження солдата ОСОБА_4 вважати призначеним до ВЧ НОМЕР_1 .

Згідно з наказу №495 від 10.03.2025 затверджено результати проведення службового розслідування та встановлено, що військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 15.02.2025 самовільно залишив місце служби. Підтверджено наявність ознак злочину за ч. 5 ст. 407 КК України. Неправомірних дій зі сторони інших військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 не виявлено.

Згідно з постанови від 08.04.2025 визнано документами: акт службового розслідування тощо.

Згідно з військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 04.11.2024 призваний до лав ЗСУ за мобілізацією.

Згідно з довідки ВЛК від 04.11.2024 №7993 та картки обстеження та медичного огляду солдат запасу ОСОБА_4 визнаний здоровим.

Згідно з контрольного талону мобілізаційного розпорядження №1 солдат ОСОБА_4 одержав мобілізаційне розпорядження 04.11.2024.

Згідно з аркушу доведення ОСОБА_4 повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 366 КК України.

Із акту від 04.11.2024 видно, що військовозобов`язаний ОСОБА_4 відмовився від підпису довідки ВЛК, в аркуші про доведення про кримінальну відповідальність, відмовився від підпису мобілізаційного розпорядження, та в розписці про отримання бойової повістки та військового квитка.

Згідно з витягу із наказу №58 від 15.02.2025 солдату ОСОБА_4 з 15.02.2025 призупинено грошове забезпечення тощо.

Відповідно до довідки ВЛК №2025-0612-1656-3491-3 від 12.06.2025 та медичної характеристики від 26.08.2025 солдат ОСОБА_4 придатний до військової служби.

Згідно з довідки №1838/15-837 від 26.08.2025 ОСОБА_4 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . У листопаді 2024 грошове забезпечення не нараховувалось.

З об`єктивної сторони ч. 5 ст. 407 КК України полягає у самовільному залишенні військової частини або місця служби чи у нез`явленні вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікувального закладу. Самовільне залишення частини полягає у тому, що військовослужбовець в будь-який час залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу командира чи не з`являється на службу, маючи об`єктивні можливості для явки в установлений час, перебуває поза її розташуванням понад установлений строк. Місцем служби військовослужбовця є військова частина, в якій він проходить службу.

В даному випадку судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 отримавши від командування наказ з`явитись для проходження курсу БЗВП в АДРЕСА_2 покинув розташування ВЧ НОМЕР_1 та в АДРЕСА_2 та був відсутній без поважних причин, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.

Твердження ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про те, що наказ переміститись для проходження БЗВП у с. Білки не був доведений спростовується показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які в судовому засіданні однозначно підтвердили факт доведення такого наказу до відома ОСОБА_4 , тому таке твердження не береться судом до уваги та розцінюється, як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 покинув військову частину з дозволу офіцера ОСОБА_6 спростовується показами свідка ОСОБА_6 , який в судовому засіданні пояснив, що дозволу покинути військову частину та не з`являтись у с. Білки для проходження БЗВП він особисто ОСОБА_4 не надавав, навпаки роз`яснював останньому про наслідки самовільного залишення ним військової служби.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що його релігійні переконання суперечать несенню військової служби, згідно зі ст. 35 КУ має право на альтернативну (невійськову) службу, суд зазначає наступне.

Так, згідно зі ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу» від 10.11.1999 року № 2066). В свою чергу ОСОБА_4 ні під час досудового розслідування ні під час судового розгляду не надав жодних доказів того, що він належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю.

Крім того, від 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан та діють певні обмеження прав та свобод громадян України. Заміна військової служби альтернативною (невійськовою) під час війни, законодавством України не передбачена тобто відсутні законодавчі підстави для направлення громадян на альтернативну (невійськову) службу. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», альтернативна (невійськова) служба під час війни не передбачена.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- ЄКПЛ) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 ЄКПЛ прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).

В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб, вимагається забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо) (постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 травня 2024 року, справа № 344/12021/22, провадження № 51-90 км 24)

Крім того, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду констатував, що можливості заміни військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період закон не передбачає. Відповідно, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку.

Також Верховний Суд вказав, що призов на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що засуджений був зобов`язаний брати до рук зброю, адже він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї. Відповідну позицію Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду висловив у постанові від 13 червня 2024 року по справі №601/2491/22.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він є віруючою людиною, його релігійні переконання суперечать несенню військової служби, згідно зі ст. 35 Конституції України має право на альтернативну (невійськову) службу, на думку суду, є необґрунтованими.

Твердження ОСОБА_4 про те, що його мобілізація до війська є незаконною, суд не приймає до уваги, оскільки ні обвинуваченим, ні його захисником не надано жодного доказу про незаконність мобілізації такого: будь-то докази наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу на час його мобілізації; докази непридатності ОСОБА_4 до військової служби за станом здоров`я; наявність "бронювання" тощо, як і не надано доказів звернення ОСОБА_4 до адміністративного суду щодо визнання мобілізації незаконною.

Твердження ОСОБА_4 про те, що він не є військовослужбовцем спростовується дослідженими судом доказами, які достовірно підтверджують, що ОСОБА_4 призваний до лав ЗСУ за мобілізацією та є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , має військове звання солдат.

Виходячи із проведеного вище аналізу доказів, суд визнає покази свідків, письмові докази сторони обвинувачення в їх сукупності належними і допустимими, оскільки всі досліджені докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні злочину, вони передбачені, як джерела доказування у КПК, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством і не дають підстав для сумніву у винуватості останнього.

Жоден із доказів не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування.

З огляду на вищевказане, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставин, що відповідно до ст. 66 Кримінального кодексу України, пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що відповідно до ст. 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, відсутність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідно до статті 65 КК враховує, що ОСОБА_4 на обліку лікарів нарколога, психіатра, не перебуває.

Суд зазначає, що згідно з положеннями статей 50, 65 Кримінального кодексу України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в розмірі нижньої межі санкції статті.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна не застосовувались.

Речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання законної сили вироком суду слід залишити тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 370, 374, 615 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_4 , у виді тримання до набрання вироку законної сили залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання тримання під вартою на досудовому розслідуванні та судовому розгляді згідно з ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 05.06.2025 по день набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вручити сторонам кримінального провадження копію вироку негайно після його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1