ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 153/134/22

провадження № 51-4435км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, захисника засудженого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року та потерпілого ОСОБА_8 на вироки Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2023 року й Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000125, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гнатків Томашпільського району Вінницької області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ямпільський районний суд Вінницької області вироком від 20 листопада 2023 року визнав ОСОБА_9 винуватим та засудив його до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 286 КК - на строк 4 роки; ч. 1 ст. 135 цього Кодексу - на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Як зазначив суд у вироку, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 15 жовтня 2021 року приблизно о 03:23, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-BenzVito» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на вул. Замковій у м. Ямполі Могилів-Подільського району Вінницької області, а саме напроти входу в магазин «Продукти-575», що розташований на вул. Соборній, 23/14 у цьому ж місті, почавши рух вперед, порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, передньою частиною керованого ним автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебував на проїжджій частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, 15 жовтня 2021 року приблизно о 03:23 ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснивши наїзд автомобілем «Mercedes-Benz Vito» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) на пішохода ОСОБА_8 , поставив останнього у небезпечний для життя стан, усвідомлював, що потерпілий отримав тілесні ушкодження, які можуть бути небезпечними для його життя та здоров`я, діючи умисно, маючи реальну можливість надати допомогу ОСОБА_8 , який перебував у небезпечному для життя стані й був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, такої допомоги потерпілому не надав, не вжив заходів із надання йому першої медичної допомоги, не звернувся по допомогу до інших осіб, не викликав представників лікувального закладу, хоча повинен був та мав об`єктивну можливість це зробити, та з метою уникнення відповідальності з місця події зник.

Водночас згідно з формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_9 15 жовтня 2021 року приблизно о 03:23, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-BenzVito» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), перебуваючи напроти входу в магазин «Продукти-575», що розташований у м. Ямполі Могилів-Подільського району Вінницької області порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, передньою частиною керованого ним автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перебував на проїжджій частині.

У результаті ДТП потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вінницький апеляційний суд 19 червня 2025 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання і постановив свій вирок, за яким визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 286-1 КК - на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; ч. 1 ст. 135 цього Кодексу - на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження

Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів захисника полягає у незгоді з висновками апеляційного суду щодо перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ДТП та невідповідності вироку апеляційного суду вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Як зазначає захисник, апеляційний суд обґрунтував своє рішення тим, що суд першої інстанції проігнорував показання потерпілого та свідків ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ) щодо перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння. Водночас ОСОБА_6 наголошує, що місцевий суд надав оцінку цим показанням, однак визнав їх недостовірними та відхилив, мотивувавши це їх невідповідністю обставинам, зафіксованим на відеозаписах із камер спостереження, а також показанням інших свідків.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції, відхиляючи показання свідків ( ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 ), не навів жодних аргументів, а висловив лише припущення про їх упередженість.

Вважає безпідставними твердження апеляційного суду про те, що місцевий суд вийшов за межі висунутого обвинувачення.

Також наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції положень ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки місцевим судом докази були досліджені повністю, а апеляційний суд, приймаючи рішення про повторне дослідження, не мотивував його.

На переконання ОСОБА_6 , апеляційний суд взяв до уваги лише показання (свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 й ОСОБА_16 ), не мотивувавши неприйняття показань інших свідків, тоді як відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК суд зобов`язаний оцінити кожний доказ з точки зору його належності, допустимості та достовірності.

Крім того, зазначає, що апеляційний суд у своєму рішенні послався на показання ОСОБА_9 , які той не надавав у судовому засіданні.

Акцентує на тому, що рішення апеляційним судом ухвалене незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_22 , перебуваючи у складі колегії суддів апеляційного суду, уже скасовував вирок від 07 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_9 , що свідчить про його повторну участь у розгляді цієї справи.

Зауважує на протиправній поведінці потерпілого стосовно засудженого, яка, на переконання захисника, призвела до конфліктної ситуації та не може оцінюватися як звичайна ДТП із залишенням потерпілого в небезпеці та ненаданням йому допомоги.

На думку ОСОБА_6 , обставини, за яких ОСОБА_9 було вчинено ДТП, у своїй сукупності знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого.

Звертає увагу на те, що засуджений частково відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням: надав йому 1000 дол. США на лікування, після госпіталізації вживав заходів щодо подальшого відшкодування шкоди, надсилав грошовий переказ у сумі 36 000 грн, однак потерпілий повернув його.

Указує, що засуджений раніше не судимий і не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має сім`ю та малолітню доньку на утриманні, щиро розкаюється у вчиненому, жалкує про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень і висловлює готовність відшкодувати завдану шкоду. Наявність цих обставин, а також, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, на думку захисника, дають підстави для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК.

Потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити постановлені стосовно ОСОБА_9 судові рішення в частині вирішення цивільного позову. Ухвалити постанову, відповідно до якої цивільний позов потерпілого задовольнити повністю, а саме стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн, відшкодування шкоди завданої каліцтвом у розмірі 94800 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 78 000 грн. У решті судові рішення просить залишити без зміни.

За твердженням потерпілого, суди неправильно оцінили весь обсяг його моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження повноцінного активного громадського життя та у погіршенні стосунків з оточуючими людьми. Зокрема, він зазначає, що не міг ефективно вирішувати побутові свої потреби, страждав на порушення сну, у нього знизилася самооцінка та виникло відчуття втрати віри у справедливість. Також указує, що докладає значних зусиль для відновлення нормальних життєвих стосунків.

Звертає увагу на тривале лікування через спричиненні травми у результаті ДТП, на проведені операції, тривале пересування на милицях та перебуванні на реабілітації.

Також ОСОБА_8 зазначає, що із жовтня 2021 року він втратив роботу, не отримував доходів і жив за рахунок батьків. Через отримане каліцтво не міг займатися спортом, стрибати, бігати, підносити важке та багато ходити. Вказує, що на зміну погоди відчуває сильні болі в нозі, йому вводять знеболюючі препарати, він відчуває насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції під час згадування травми, переживання фізичних незручностей і психологічного дискомфорту, відчуває відірваність від активного соціального життя, емоційну напругу, нервовість та дратівливість. Крім того, наголошує на необхідності перенесення четвертої операції в майбутньому та неможливість повного відновлення після пережитої травми.

Посилаючись на статті 1187 та 1195 ЦК, потерпілий, зважаючи на втрату працездатності після події 15 жовтня 2021 року та враховуючи мінімальну заробітну плату за відповідні періоди, вважає, що на його користь має бути стягнуто відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, у розмірі 94 800 грн.

Також потерпілий просить стягнути з ОСОБА_9 на його користь 78 000 грн витрат на правничу допомогу, до яких належать консультації та роз`яснення з правових питань (складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах), що підтверджено відповідними документами.

Прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Стверджує, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що на день ухвалення вироку строки давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК закінчилися.

Також наголошує на порушенні судом вимог ч. 2 ст. 285 КПК щодо нероз`яснення засудженому права на звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 потерпілий, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить скаргу залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_9 - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 повністю підтримав касаційну скаргу прокурора та подану ним касаційну скаргу і просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення касаційної скарги потерпілого.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, підтримав касаційну скаргу потерпілого, а касаційну скаргу сторони обвинувачення - частково, просив змінити судові рішення та звільнити ОСОБА_9 від покарання за ч. 1 ст. 135 КК.

Потерпілий ОСОБА_8 та його представник - адвокат ОСОБА_7 , підтримали касаційні скарги потерпілого та прокурора й заперечили проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що ці касаційні скарги необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Стосовно доводів захисника щодо ухвалення вироку апеляційним судом незаконним складом суду

ОСОБА_6 у касаційній скарзі зазначає про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 76 КПК, оскільки суддя ОСОБА_22 , який ухвалив оскаржуваний вирок, входив до складу колегії апеляційного суду, яка скасувала вирок суду від 07 лютого 2023 року, що свідчить про його повторну участь у розгляді цієї справи.

Також захисник вказує на порушення п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК та стверджує про упередженість судді ОСОБА_22 під час ухвалення вироку апеляційного суду, у зв`язку з чим вважає, що цей суддя повинен був заявити самовідвід.

Верховний Суд не погоджується із цими доводами захисту з огляду на таке.

Так, недопустимість повторної участі судді у кримінальному провадженні чітко визначена законодавцем і закріплена у ст. 76 КПК. Зокрема, ч. 3 цієї статті передбачено, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції.

Закріплена у ст. 76 КПК заборона повторної участі судді у кримінальному провадженні спрямована на запобігання можливій необ`єктивності та упередженості судді, пов`язаним із тим, що він під час попередньої участі прямо чи побічно висловив свою позицію щодо винуватості підозрюваного чи обвинуваченого.

Разом із тим обставини, що виключають участь судді у кримінальному провадженні з підстав сумніву в його неупередженості, визначені у ст. 75 КПК. Відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті суддя, крім іншого, не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

За сталою практикою, суддя заявляє самовідвід від участі у розгляді справи (або учасники провадження заявляють йому відвід) у тому разі, якщо для цього судді не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або тоді, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви у неупередженості судді.

Водночас наявність безсторонності та неупередженості має визначатися за допомогою суб`єктивного й об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 20 червня 2023 року колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі ОСОБА_23 , ОСОБА_22 та ОСОБА_24 постановила ухвалу про скасування вироку суду першої інстанції від 07 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_9 з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи (суд першої інстанції не перевірив доводів захисту щодо наявності в діях обвинуваченого менш тяжкого складу злочину). При цьому зазначена ухвала не містила висновків щодо винуватості чи невинуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , а отже склад суду, у тому числі за участю судді ОСОБА_22 , під час попереднього апеляційного розгляду прямо чи побічно не висловлював позиції щодо доведеності обвинувачення. Тобто, в цьому випадку відсутні обставини, чітко визначені ст. 76 КПК, які виключають повторну участь судді ОСОБА_22 в кримінальному провадженні.

Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 17 грудня 2024 року у справі № 127/7997/22, провадження № 51-3101км24; від 25 вересня 2025 року у справі № 349/849/20, провадження № 51-433км25).

У касаційній скарзі ОСОБА_6 не навів переконливих доводів та не надав доказів, які б підтверджували упередженість судді ОСОБА_22 у цій справі.

Крім того, під час апеляційного розгляду ані засуджений, ані його захисник відводи судді ОСОБА_22 не заявляли, про що свідчать журнали та аудіозаписи судових засідань.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє вказані доводи захисту.

Стосовно доводів захисника про надання апеляційним судом іншої оцінки доказам

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 1 ст. 420 КПКустановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, в разі необхідності застосування більш суворого покарання, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПКобвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 наголошує на порушенні апеляційним судом вимог ч. 1 ст. 94 КПК, а також на невмотивованості рішення щодо відхилення доказів, якими місцевий суд обґрунтував висновок про недоведення тієї обставини, що у момент ДТП ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Ці доводи захисника колегія суддів уважає слушними з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_9 , зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК.

Місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності й надавши їм оцінку, дійшов висновку про відсутність в діянні ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК, через недоведеність тієї обставини, що на момент ДТП обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі безпосередньо досліджених показань: ОСОБА_9 (засудженого), який заперечив перебування за кермом у стані алкогольного сп`яніння та зазначив, що після події він поїхав разом із друзями до нього додому, де вживали алкоголь; ОСОБА_8 (потерпілого), який повідомив, що під час спілкування з ОСОБА_9 на близькій відстані зрозумів, що той перебуває у стані алкогольного сп`яніння: з його рота відчувався запах алкоголю, він був агресивним, мав почервонілі очі; свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 (показання якого було досліджено шляхом відтворення аудіозапису судового засідання минулого судового розгляду), ОСОБА_11 , ОСОБА_25 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 (друзів і знайомих потерпілого), які стверджували, що ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння, від нього було чути запах алкоголю, а також це проявлялося в зовнішніх ознаках - лайці, криках, бійці, хиткій ході; ОСОБА_17 (сусіда ОСОБА_9 ), який підтвердив слова засудженого про те, що після приїзду до батьків вони вживали самогон у бесідці; ОСОБА_21 (дружини засудженого), яка зазначила, що коли її чоловік прибув додому приблизно о 4-5 годині ранку, він узяв горілку та пішов надвір разом із хлопцями; ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які повідомили, що не відчували запаху алкоголю від ОСОБА_9 , та ОСОБА_18 (показання якого було досліджено шляхом відтворення аудіозапису судового засідання минулого судового розгляду), який зазначив, що після події засуджений приніс алкоголь і вони разом його вживали.

Крім того, суд дослідив і письмові докази, а саме протоколи тимчасового доступу до речей і документів від 12 листопада 2021 року з додатками до них - дисками DVD-R, на яких зафіксовано відеозаписи з камер відеоспостеження магазинів ТОВ «АТБ-Маркет» та «Копійка», протокол огляду предмета від 12 листопада 2021 року, висновок експерта від 25 жовтня 2021 року № 2894, відповідно до якого в крові ОСОБА_9 методом газово-рідинної хроматографії виявлено етиловий спирт у концентрації 1,0 ‰, та висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з яким ОСОБА_9 15 жовтня 2021 року о 06:10 від обстеження на алкоголь відмовився.

Оцінивши показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також потерпілого ОСОБА_8 , місцевий суд відповідно до ст. 96 КПК визнав їх неправдивими та не врахував ці показання в частині тверджень про перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння. Водночас суд зазначив, що показання вказаних свідків і потерпілого спростовуються показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_9 , а також записами з камер відеоспостереження.

Таким чином, місцевий суд у рішенні навів детальні мотиви відхилення показань зазначених вище свідків і потерпілого через їх неправдивість, а також їх невідповідність іншим доказам у справі, із посиланням на об`єктивні дані, зокрема записи з камер відеоспостереження.

Тому суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела належними й допустимими доказами перебування ОСОБА_9 на момент ДТП у стані алкогольного сп`яніння, та перекваліфікував його діяння на ч. 2 ст. 286 КК.

Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор і потерпілий звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами, а прокурор також подав доповнення до своєї апеляційної скарги. Так, прокурор і потерпілий, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просили скасувати вирок суду й ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК. Зокрема, прокурор просив призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 70 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років. Також прокурор заявив вимогу про допит потерпілого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , та дослідити висновок медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 15 жовтня 2021 року та висновок експерта від 25 жовтня 2021 року № 2984.

Апеляційний суд задовольнив клопотання прокурора, допитав ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , оцінив показання свідка ОСОБА_16 , надані ним у суді першої інстанції, і дослідив висновок медичного огляду від 15 жовтня 2021 року та висновок експерта від 25 жовтня 2021 року № 2984.

Так, постановляючи оскаржуваний вирок, апеляційний суд зазначив, що за результатами безпосереднього допиту потерпілого та засудженого, оголошення показань свідка ОСОБА_16 , а також дослідження висновку експерта від 25 жовтня 2021 року № 2984 висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_9 у момент ДТП не перебував у стані алкогольного сп`яніння, не відповідають дійсності.

Крім того, суд указав, що відмова ОСОБА_9 проходити 15 жовтня 2021 року обстеження з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння підтверджує перебування засудженого в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення ДТП.

Також апеляційний суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , які заперечували перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння, зазначивши, що ці свідки є знайомими засудженого та зацікавленими в уникненні ним кримінальної відповідальності.

За наслідком апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції скасував вирок місцевого суду і постановив свій вирок, за яким визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК.

Однак наведені висновки апеляційного суду не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів є однією із загальних засад кримінального провадження. Зміст цього принципу розкрито в ст. 23 КПК, згідно з якою суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК).

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, з огляду на зміст ч. 2 ст. 23 та ст. 86 КПК, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених КПК, а отже судове рішення відповідно до ст. 370 КПК не може бути визнано законним і обґрунтованим.

Так, зазначаючи у вироку про оцінку показань свідка ОСОБА_16 , наданих ним у суді першої інстанції, апеляційний суд фактично не відтворив і не дослідив цих показань у судовому засіданні апеляційної інстанції, що прямо суперечить вимогам ст. 23 та ч. 1 ст. 94 КПК.

Водночас апеляційний суд безпосередньо не допитав свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , показання яких було покладено місцевим судом в основу висновку про відсутність у діянні ОСОБА_9 ознаки перебування його у стані алкогольного сп`яніння. Незважаючи на це, суд апеляційної інстанції надав цим показанням іншу (протилежну) оцінку, визнавши їх недостовірними, пославшись виключно на припущення про їх зацікавленість у результатах провадження.

До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що місцевий суд встановив незаінтересованість свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 за результатом розгляду кримінального провадження, що апеляційний суд залишив поза увагою.

Разом з тим суд апеляційної інстанції не надав оцінки письмовим доказам, зокрема додаткам до протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 12 листопада 2021 року, а саме відеозаписам з камер відеоспостереження магазинів ТОВ «АТБ-Маркет» та «Копійка», які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції та покладені ним в основу висновку про недостовірність показань потерпілого ОСОБА_8 та свідків (друзів і знайомих потерпілого) щодо перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд указав, що відмова ОСОБА_9 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння 15 жовтня 2021 року, на його думку, підтверджує перебування засудженого в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення ДТП, що є несумісним із принципом презумпції невинуватості, закріпленим у ст. 17 КПК та ст. 62 Конституції України.

Отже, вирок апеляційного суду не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки його постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПКє підставою для скасування такого рішення.

Ураховуючи наявність указаних вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів, зважаючи на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційних скарг захисника, прокурора та потерпілого, у зв`язку з чим ці скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого, за наявності до того підстав, повторно дослідити докази, звернути увагу на аргументи прокурора на закінчення передбачених ст. 49 КК строків притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального законодавства.

Керуючись статтями433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , прокурора та потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2025 року стосовно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3