Провадження №11-кп/801/16/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу з доповненнями прокурора на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000297 від 29.03.2021 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жванець Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , із середньою освітою, одруженого, непрацюючого, громадянина України, інваліда третьої групи, раніше судимого:

13.03.2001 року Кам`янець-Подільським райсудом Хмельницької області за ч. 2 ст. 206 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. ст. 44, 46-1 КК України виконання вироку відстрочено на 1 рік без сплати штрафу;

23.09.2002 року Кам`янець-Подільським райсудом Хмельницької області за ч. 3 ст. 296, ч. 3 ст. 185 КК України, з врахуванням ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

25.01.2008 року Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього особистого належного йому майна;

16.06.2014 року Солом`янським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 187, ч. ч. 1, 2 ст. 152, ч. 2 ст. 153 КК України, з врахуванням ст. ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.2 ст.185 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_7 ,

захисника : ОСОБА_8 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Прокурор подав апеляційну скаргу з доповненнями, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років обмеження волі.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Початок строку відбування ОСОБА_6 покарання рахувати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

У решті вирок місцевого суду залишити без змін.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки; за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України призначено ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_6 від відбування остаточного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені обов`язки.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 Кримінального кодексу України покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_6 , здійснивши 28.03.2021 року приблизно о 01 год. 00 хв. пасажирське перевезення на автомобілі марки «Opel Meriva» д.н.з. НОМЕР_1 по місту Вінниці ОСОБА_9 маршрутом з вулиці Станіславського на вулицю Матроса Кошки, оглянувши салон автомобіля, між правим переднім сидінням та дверима виявив паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_9 , в якому знаходились грошові кошти в сумі 1 600 гривень, картка фізичної особи-платника податків та пенсійне посвідчення, видані на ім`я ОСОБА_9 , та банківська платіжна картка AT КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 . В цей час у ОСОБА_6 виник умисел, направлений на крадіжку грошових коштів та документа. Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_6 , користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, оглянув вищеперераховані речі та викинув до смітника паспорт громадянина України, картку фізичної особи-платника податків і пенсійне посвідчення, видані на ім`я ОСОБА_9 , забравши собі кошти в сумі 1 600 гривень та банківську картку AT КБ «ПриватБанк», видану на ім`я ОСОБА_9 . Після чого, зрозумівши, що на платіжній банківській картці присутня безконтактна технологія «Pay Pass», що передбачає відсутність необхідності введення пін-коду для розрахунку за товар, ОСОБА_6 , діючи умисно, маючи умисел, спрямований на викрадення офіційного документу, переслідуючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, не повідомивши про наявність у нього банківської картки її власника ОСОБА_9 , працівників AT КБ «ПриватБанк» та правоохоронні органи, з метою подальшого використання у корисливих цілях, а саме для заволодіннягрошовими коштами, залишив собі належну потерпілому пластикову банківську платіжну картку AT КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 , яка, відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», є офіційним документом, оскільки містить зафіксовану на матеріальному носієві інформацію, що підтверджує та посвідчує певні факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру, та видана повноважною особою юридичної особи з дотриманням визначеної законом форми та містить передбачені законом реквізити. Заволодівши викраденою банківською платіжною карткою ОСОБА_9 , ОСОБА_6 розпорядився викраденим документом на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_6 , надалі реалізуючи умисел, направлений на незаконне викрадення офіційного документа з корисливих мотивів, продовжуючи свою протиправну діяльність, після викрадення 28.03.2021 року приблизно о 01 год. 00 хв. офіційного документа, а саме банківської платіжної карти АТ КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 , відкритої на ім`я ОСОБА_9 з відкритим рахунком номер НОМЕР_3 , яка перебувала у його володінні, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків для власника банківської картки, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, під час перебування 28.03.2021 року на АЗС «ОККО» по вул. Пирогова, 141 у м. Вінниці, приблизно о 01 год. 06 хв., здійснив розрахунок за обраний на автозаправній станції товар банківською карткою AT КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 за допомогою безконтактної технології «Pay Pass», заволодівши грошовими коштами на загальну суму 1 797,60 грн., а саме: о 01 год. 06 хв. на суму 324, 90 грн., о 01 год. 07 хв. на суму 649, 80 грн., о 01 год. 14 хв. на суму 498, 00 грн., о 01 год. 15 хв. на суму 324, 90 грн.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного єдиного умислу, направленого на таємне повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків для власника банківської картки, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, під час перебування 28.03.2021 року на автозаправній станції «WOG» по вул. В. Порика, 28 в м. Вінниці, здійснюючи розрахунок за обраний на автозаправній станції товар банківською карткою AT КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 за допомогою безконтактної технології «Pay Pass», заволодів грошовими коштами на загальну суму 287, 00 грн., а саме: о 01 год. 31 хв. на суму 138, 00 грн. та о 01 год. 32 хв. на суму 149,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного єдиного умислу, направленого на таємне повторне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, під час перебування 28.03.2021 року о 10 год. 50 хв. на автозаправній станції «ОККО» по вул. Пирогова, 141 у м. Вінниці, здійснюючи розрахунок за обраний на автозаправній станції товар банківською карткою AT КБ «ПриватБанк» номер НОМЕР_2 шляхом розрахунку за допомогою безконтактної технології «Pay Pass» заволодів грошовими коштами на суму 1 699 грн.

Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 5 383,60 грн.

Вимоги апеляційної скарги з доповненнями прокурора мотивовано тим, що призначаючи ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України покарання, судом взято до уваги, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків.

Однак, поза увагою суду залишилось те, що, відповідно до норм чинного законодавства, винна особа несе матеріальну відповідальність за заподіяну нею шкоду, тому відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, є не правом, а обов`язком обвинуваченого, а здійснення позитивних кроків щодо відшкодування шкоди потерпілому повністю охоплюється змістом щирого каяття та не є таким, що вказує на можливість виправлення винного без ізоляції від суспільства (постанова Верховного Суду від 10.08.2021 у справі № 235/689/20).

Відшкодування завданих збитків не може бути враховано, як окрема пом`якшуюча покарання обставина при призначенні покарання обвинуваченому.

Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до вчинення кримінального правопорушення, за яке ОСОБА_6 засуджено оскаржуваним вироком, він був раніше неодноразово судимим (4 рази), як за вчинення кримінальних правопорушень проти власності.

При цьому, судимості за попередніми вироками не зняті та не погашені.

Таким чином, рішення суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання", а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 66, 75 КК України) та, відповідно до ст. 413 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Суд в порушення вимог ст. 374 КПК України та роз`яснень, що містяться в п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003, в резолютивній частині обвинувального вироку не ухвалив рішення про початок строку відбування покарання.

Відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.357 КК України ОСОБА_6 вчинив 28.03.2021 року.

Ураховуючи те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься кримінальних проступків та з часу його вчинення минуло понад 3 роки, ОСОБА_6 підлягає звільненню від покарання за ч. 1 ст. 357 КК України на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України КК України.

У зв`язку із звільненням ОСОБА_6 від покарання за ч. 1 ст. 357 КК України, з вироку також підлягає виключенню вказівка на визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_7 ,який просив задоволити апеляційну скаргу з доповненнями прокурора, захисника ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 , який покладався на розсуд суду, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга з доповненнями прокурора підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.357, ч.2 ст.185 КК України та доведеність його вини в апеляційній скарзі з доповненнями прокурора не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 357 КК України, вчинене ОСОБА_6 28.03.2021 року, а тому з моменту його вчинення минуло більше трьох років.

ОСОБА_6 не ухилявся від слідства і суду, перебіг строку давності не зупинявся та не переривався.

Відповідно до ч.2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч. 1 ст. 357 КК України, передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Тобто, інкриміноване ОСОБА_6 правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України є кримінальним проступком.

Таким чином, на день розгляду провадження судом апеляційної інстанції сплили строки давності, визначені п.2 ч.1 ст.49 КК України.

За таких обставин, на підставі ст. 49, ч.5 ст.74 КК України слід звільнити ОСОБА_6 від покарання за ч.1 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

У зв`язку із звільненням ОСОБА_6 від покарання за ч. 1 ст. 357 КК України, з вироку також підлягає виключенню вказівка на визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65ККУкраїни суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені уст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає про відсутність підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.185 КК України.

Відповідно ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином та нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризувався задовільно, одружений, непрацевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував, відношення обвинуваченого до своїх дій, а саме те, що у вчиненому він щиро каявся, позицію потерпілого, який просив обвинуваченого суворо не карати, обставини, які, згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, обставину, яка, згідно ст. 67 КК України, обтяжує покарання рецидив злочинів та прийняв рішення щодо визначення покарання із застосування ст. 75 КК України.

Перевіривши рішення суду в частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо відсутності підстав для застосування ст. 75 КК України є необгрунтованими.

З огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування ст. 75 КК України, суд апеляційної інстанції враховує, крім обставин, зазначених у вироку суду, сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 є військовослужбовцем, згідно довідки командира В/ Ч НОМЕР_5 ОСОБА_11 від 21.11.2024 року №5949, згідно якої ОСОБА_6 брав участь в антитерористичній операції, заходах для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України у період з 11.06.2022 року по 10.06.2024 року, згідно довідки для отримання пільг інвалідам, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу від 08.12.2025 року № 330 має третю групу інвалідності, згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/014872723 від 10.12.2024 року, згідно якого ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2 , згідно довідки В/Ч НОМЕР_5 від 13.07.2025 року №1848/71/147 про безпосередню участь особи у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_6 приймав участь у бойових діях на підставі розпорядження ОТУ « Північ» №1118дск ОТУ від 17.06.2022 року у період з 11.06.2022 року по 20.12.2024 року, рекомендації щодо індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю номер витягу 2/25/1435/1.

Процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, визнання вини, щире розкаяння, свідчить про критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину та про щирість його каяття і бажання залагодити ситуацію, що сталася.

З огляду на вищезазначене та за відсутності даних про іншу протиправну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 протягом тривалого періоду часу з моменту вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів об`єктивно констатує наявність позитивних змін в особистості ОСОБА_6 , що свідчить про готовність до самокерованої правослухняної поведінки

З урахуванням наведеного, наявні підстави для залишення без змін вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 в частині призначення покарання за ч.2 ст. 185 КК України з застосуванням ст.75 КК України, що відповідатиме вимогам ст. ст.50,65 КК України і принципу індивідуалізації покарання, не суперечить загальним засадам призначення покарання та в даному конкретному випадку слугує шансом, наданим судом обвинуваченому довести своє виправлення, реабілітуватись перед суспільством .

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до п.2 ч.4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України слід рахувати з дня винесення вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409,419 КПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Частково задоволити апеляційну скаргу прокурора з доповненнями .

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.357, ч.2 ст.185 КК України змінити.

На підставі ст. 49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання за ч.1 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити вказівку про застосування ст. 70 КК України.

Вказати про початок строку відбування покарання за ч.2 ст. 185 КК України з дня винесення вироку.

В решті вирок залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3