Провадження №: 1-кп/752/1619/26
УХВАЛА

підготовчого судового засідання

05 січня 2026 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003085 від 08 листопада 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

перекладача ОСОБА_8 ,

встановив:

На розгляд Голосіївського районного суду міста Києва надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки воно підсудне Голосіївському районному суду м. Києва, підстав для його закриття немає, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Також прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, мотивуючи тим, що останній обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме у випадку звільнення з-під варти обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Потерпілий підтримав прокурора.

Захисник не заперечував проти призначення кримінального провадження до судового розгляду. При цьому просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, мотивуючи його необґрунтованістю та поданням прокурором пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії запобіжного заходу. Вказав на необґрунтованість здійсненої обвинуваченому підозри та відсутність доказів щодо існування ризиків у кримінальному провадженні.

Подав клопотання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт. Стверджував, що переховуватись від суду обвинувачений не має, як і не має можливості впливати на потерпілого чи свідків, оскільки є іноземцем та не розуміє української мови. На думку захисника, застосування більш м`якого запобіжного заходу здатне забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. Також просив розглянути можливість визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Крім того, захисник подав клопотання про скасування арешту, накладеного слідчим суддею на належний обвинуваченому мобільний телефон «iPhone 8», чорного кольору, мотивуючи тим, що вказаний телефон не був знаряддям злочину, об`єктом кримінально протиправних дій, не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Потреба в подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту телефону відпала, тому телефон підлягає поверненню обвинуваченому.

Обвинувачений підтримав захисника. Вказав, що не скоював інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Наміри переховуватись від суду, впивати на потерпілого та свідків, вчиняти інші правопорушення у нього відсутні. В Україну прибув нещодавно з метою працевлаштування. До затримання проживав у свого товариша. Просив змінити запобіжний захід та повернути належний йому мобільний телефон «iPhone 8», чорного кольору, який випав з його кишені на місці події та вподальшому опинився у потерпілого.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання захисника. Вказав, що мобільний телефон, про який йде мова у клопотанні, визнано речовим доказом, питання щодо необхідності дослідження якого під час судового розгляду судом ще не вирішувалось. З метою забезпечення належного збереження вказаного речового доказу підстави для скасування арешту відсутні, натомість доля мобільного телефону повинна бути вирішена за результатами судового розгляду.

Потерпілий повідомив, що мобільний телефон «iPhone 8», чорного кольору, помилкового опинився у нього та йому не належить. Вказаний телефон знайшли друзі на місці події та передали йому, коли він лежав у лікарні. Уподальшому він добровільно передав телефон слідчому. Не заперечував, що вказаний телефон належить обвинуваченому.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про призначення судового розгляду, виходячи з наступного.

Кримінальне провадження підсудне Голосіївському районному суду м. Києва, підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КПК України, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Суд вважає за необхідне призначити судовий розгляд не пізніше 10 днів після постановлення ухвали про його призначення, здійснювати судовий розгляд відкрито, суддею одноособово.

У судове засідання викликати учасників судового провадження.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ст. 199 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. Слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання підозрюваного, обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 бвинувачується у вчиненні умисного тяжкого та умисного нетяжкого злочинів.

Про обґрунтованість підозри обвинуваченого свідчить зміст обвинувального акта та реєстр матеріалів досудового розслідування. Обґрунтованість підозри також була предметом перевірки слідчого судді під час вирішення питання про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому оцінка обґрунтованості підозри, в даному випадку, здійснюється не в контексті доведення чи не доведення винуватості обвинуваченого. За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у ст. 5 параграфу 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин». Вимога обґрунтованої підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Судом не розпочато з`ясування фактичних обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами, не досліджено документи сторони обвинувачення, не допитано потерпілого, свідків та самого обвинуваченого.

Обвинувачений є іноземцем, не має сім`ї, постійного місця проживання в Україні, роботи, міцних соціальних зв`язків.

Враховуючи характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про продовження існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які на стадії підготовчого судового провадження не зменшились, зокрема у випадку звільнення з-під варти обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності з обґрунтованою ймовірністю може переховуватись від суду, а також може незаконно впливати на потерпілого та свідків, які ще не були допитані безпосередньо в судовому засіданні, з метою надання ними під час судового розгляду вигідних стороні захисту показань.

Більш м`які запобіжні заходи, окрім тримання під вартою, на даній стадії кримінального провадження, будуть недостатніми для запобігання цим ризикам, не забезпечать дієвості кримінального провадження та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в даному випадку, виправдано наявністю справжніх інтересів суспільства, що не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час подання прокурором клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, що мало б наслідком залишення клопотання без розгляду чи відмову у його задоволенні, судом не встановлено.

Оскільки в провину обвинуваченому ставиться вчинення злочинів із застосуванням насильства, в силу приписів п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстав для визначення обвинуваченому розміру застави на даній стадії судового провадження суд не вбачає.

Враховуючи викладене, у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого слід відмовити, натомість клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.

Вирішуючи клопотання захисника про скасування арешту майна, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди .

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При вирішенні питання про арешт майна має враховуватись розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваних, обвинувачених та третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини обмеження у володінні майном повинно бути законним. Вимога щодо законності вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципів верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти.

Як убачається з матеріалів справи, мобільний телефон «iPhone 8», чорного кольору, 09 листопада 2025 року був добровільно переданий потерпілим слідчому у приміщенні лікарняної палати № 716 за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3. Постановою слідчого від 09 листопад 2025 року вказаний телефон було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та ухвалою слідчого судді від 11 грудня 2025 року з метою збереження речового доказу на нього було накладено арешт.

В судовому засіданні потерпілий не заперечував, що переданий ним слідчому мобільний телефон «iPhone 8», чорного кольору, був знайдений на місці події та належить обвинуваченому, спір про власника (законного володільця) вказаного телефону в учасників судового провадження відсутній.

Даних про те, що телефон був знаряддям вчинення кримінального правопорушення чи зберіг на собі його сліди, з наданих в розпорядження суду документів не вбачається.

У запереченні на клопотання захисника прокурором не зазначено які відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, містить телефон, чи є необхідність у безпосередньому дослідженні вказаного телефону в судовому засіданні та в чому полягає така необхідність.

Обставин, які би свідчили про те, що вказаний телефон за результатами судового розгляду може підлягати конфіскації, судом не встановлено.

Таким чином, суд погоджується з доводами захисника про те, що в подальшому застосуванні заходу забезпечення у виді арешту телефону відпала потреба, а тому на підставі ст. 100 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого вільно володіти та користуватись своїм майном, вказаний телефон підлягає передачі йому на відповідальне зберігання до закінчення судового розгляду, оскільки це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Враховуючи викладене, клопотання захисника про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 170, 174, 177, 183, 199, 201, 314, 315, 369-372, 376 КПК України, суд

постановив:

Призначити судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва на 05 січня 2026 року о 14:10.

В судове засідання викликати учасників судового провадження.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, до 05 березня 2026 року включно.

Клопотання захисника про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року на мобільний телефон марки «iPhone 8», чорного кольору, та передати вказаний телефон обвинуваченому ОСОБА_10 на відповідальне зберігання.

Виконання ухвали в частині передачі майна на відповідальне зберігання покласти на старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні.

Ухвала підлягає негайному виконанню та в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1