Номер провадження 1-кс/754/4004/25
У Х В А Л А

Іменем України

23 грудня 2025 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду в м. Києві клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 , накладеного постановою слідчого Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.1997 року вкримінальній справі №51-1200 від 11.04.1997 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_3 зазначає, що Ватутінським РУ ГУМВС України в м. Києві в рамках кримінальної справи №51-1200 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України, 11.04.1997 було накладено арешт на квартири АДРЕСА_1 .

Власником квартири (2/3 частини) АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , 1987 року народження.

У 2024 році ОСОБА_4 помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належні йому 2/3 частини зазначеної квартири, спадкоємцем є ОСОБА_3 .

З метою оформлення спадщини ОСОБА_3 звернулася до одинадцятої київської державної нотаріальної контори, де їй відмовили у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на зазначену квартиру накладений арешт постановою слідчого Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві б/н від 11.04.1997 року.

Разом з тим, з листів Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві від 23.06.2025 року №, № від 07.10.2025 року, а також з листа Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві від 28.10.2002 № 46/СО-237, вбачається , що кримінальну справу №51-1200 закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину, а арешт з квартири, нібито, було знято.

Водночас, відомості про скасування арешту майна не були належним чином відображені у відповідних державних реєстрах, у зв`язку з чим на сьогодні існує реєстраційне обтяження, що порушує право власності та право на оформлення спадщини.

За наслідком вищевказаного їй було рекомендовано, у відповідності до ст. 174 КПК України, з питанням про зняття арешту на майно звертатися до Деснянського районного суду м. Києва.

Таким чином з урахуванням наведеного просить скасувати арештз квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою слідчого СВ постановою слідчого Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.1997 року вкримінальній справі №51-1200 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України.

В судове засідання слідчий не з`явився, повідомлявся належним чином. Разом з тим, неявка слідчого, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду клопотання.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд клопотання у її відсутність, клопотання підтримала та просила його задовільнити за наведених в ньому обставин.

Дослідивши матеріали долучені до клопотання, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Так, слідчим суддею встановлено, що постановою слідчого Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.1997 року накладено арешт на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_4 , а саме: на 2/3 квартири АДРЕСА_1 , у кримінальній справі №51-1200 від 21.03.1997 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України, тобто під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до інформації, що міститься у листі Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 07.10.2025 № , 06.05.1998 прокурором Ватутінського району м. Києва було прийнято рішення про закриття даної кримінальної справи, водночас у слідчому відділі Деснянського УП ГУНП у м. Києві відсутня вказана кримінальна справа. З метою встановлення її місцезнаходження було скеровано запит до Деснянської окружної прокуратури.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ "Перехідні положення" КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна ОСОБА_3 , поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Як вбачається з клопотання, Ватутінським РУГУМВС України в м. Києві проводилось досудове розслідування у кримінальній справі №51-1200 від 21.03.1997 року порушеній прокуратурою за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 206 КК України. За результатами проведення досудового розслідування справу №51-1200- закрито 06.05.1998 у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Арешт на майно - квартиру, було накладено постановою слідчого в кримінальній справі №51-1200 від 21.03.1997 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України в порядку, встановленому КПК 1960 року.

Відповідно до ст. 126 КПК 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно дост.214 КПК 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК 1960 року.

Вирішувати питання зняття арешту за правилами КПК України 1960 року має слідчий під час досудового розслідування або суд під час розгляду кримінальної справи або при постановленні вироку.

Відповідно до положень Розділу XІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та Листа ВССУ від 26.11.2012 року № 1735/0/4-12 «Про деякі питання застосування розділу XІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України», запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

У судовому провадженні, яке здійснюється відповідно до КПК 1960 року, при надходженні від учасників процесу клопотань, зокрема щодо зміни або скасування запобіжного заходу, арешту майна чи відсторонення від посади, суд має керуватися положеннями КПК (1960 року).

Статтею 126 КПК України (1960 року) передбачено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, власник майна, який не набував процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Отже, якщо арешт на майно було накладено в рамках кримінального провадження, порушеного до набрання чинності КПК України 2012 року і справа, на даний час, не надійшла до суду, питання щодо скасування такого заходу забезпечення вирішується слідчим. Таким чином, особа щодо якої здійснюється таке кримінальне провадження може звернутися до слідчого з клопотанням про скасування арешту.

Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом при винесенні вироку.

Проте кримінальну справу, в межах якої на майно заявника накладено арешт, до суду для розгляду по суті скеровано не було.

Згідно зі ст. 174 КПК України 2012 року як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала, зокрема, на таке: «Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 Велика Палата Верховного Суду зробила такий висновок (п.51,52): «Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу».

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Слідчий суддя також бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/1247/18, відповідно до якого вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень ст. 19 ЦПК України, ст. 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Як свідчать матеріали, додані до клопотання, ОСОБА_3 не була учасником кримінального провадження №51-1200 від 21.03.1997 року порушеного прокуратурою за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 206 КК України, та за правилами КПК України 1960 року. За результатами проведення досудового розслідування справу №51-1200 закрито 06.05.1998 у зв`язку з відсутністю складу злочину. Тобто кримінальне провадження закрито також за правилами КПК України1960 року. З огляду на викладене, питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного в даному кримінальному провадженні та не скасованого при закритті провадження, має всі ознаки приватно-правового спору та підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Окремо слід звернути увагу, що відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з п.10 ч.1 ст.3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, наведеними законодавчими нормами повноваження слідчого судді обмежуються відкритим кримінальним провадженням, в рамках якого слідчий суддя здійснює контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб.

Таким чином, слідчий суддя, як і інші службові особи органів державної влади, має діяти виключно в межах наданої компетенції.

Оскільки провадження в кримінальній справі №51-1200 від 21.03.1997 року 06.05.1998 закрито - слідчий суддя не має повноважень на здійснення контролю у закритому провадженні.

Таким чином слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_3 про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 накладеногопостановою слідчого СВ Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 11.04.1997 року в порядку КПК 1960 року.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, а саме зквартири АДРЕСА_1 , в рамках кримінальної справи №51-1200 від 06.05.1998 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 206 КК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1