КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/7524/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0002862 від 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідування 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України, - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про накладення арешту на вилучені мобільні телефони, що належать ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Уважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою.

У мотивування скарги зазначає, що вилучені мобільні телефони були надані власниками лише для зовнішнього огляду, при цьому володільці пристроїв відмовилися надати паролі доступу, що унеможливило подолання системи логічного захисту та фактичний доступ до внутрішнього інформації, що підтверджується долученими до клопотання про арешт майна додатками у вигляді копії протоколу огляду.

Вказує, що дані, які можуть мати істотне значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, залишилися недослідженими та їх наявність або відсутність не підлягало фіксуванню, тому їх збереження та подальше дослідження можливе лише за умови накладення арешту на зазначене майно.

На переконання сторони обвинувачення, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що телефони не мають ознак речових доказів.

Посилається на те, що враховуючи відмову власників надати доступ до внутрішнього змісту телефонів, існує реальна загроза знищення, зміни чи видалення інформації, що міститься у пристроях, у зв`язку з чим накладення арешту є єдиним дієвим заходом для забезпечення збереження речових доказів, досягнення цілей досудового розслідування та виконання завдань кримінального провадження.

Власники майна та їх представник (-и) у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що у відповідності до положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу з наведених у скарзі підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, провадженні СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002862 від 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що за адресою: м. Київ, просп. Степана Бандери, 9-Б, здійснює незаконну діяльність «кол-центр», яка виражається у шахрайському заволодінні грошовими коштами громадян України та Європейського Союзу, шляхом використання інформаційних, електронних комунікаційних мереж.

Крім того, досудовим розслідуванням установлено, що до Оболонського УП ГУНП у місті Києві надійшла заява про вчинене кримінальне правопорушення від кореспондента ТОВ «ІА Стоп Корупції ТВ» ОСОБА_9 з приводу того, що 12 липня 2024 року, близько 12 год. 30 хв., за адресою: м. Київ, просп. Степана Бандери, 9-Б, на 4, 10, 11 поверхах, невстановлені особи здійснюють незаконну діяльність «кол-центрів», яка виражається у шахрайському заволодінні грошовими коштами громадян, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

15 липня 2025 року прокурором Оболонської окружної прокуратури м. Києва у період часу з 13 год. 18 хв. по 13 год. 43 хв. проведено огляд речей за адресою: м. Київ, просп. Степана Бандери, 9-Б, у ході якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , добровільно надав до огляду та вилучення власний мобільний телефон марки Iphone 16 pro max, imei НОМЕР_1 , imei2 НОМЕР_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , добровільно надав до огляду та вилучення власний мобільний телефон марки Iphone 11, imei НОМЕР_3 , imei2 НОМЕР_4 .

Під час проведення вищевказаного огляду, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що перебували у приміщенні «кол-центру» 11 поверху будівлі за адресою м. Київ, просп. Степана Бандери, б. 9-Б.

16 липня 2025 року постановою прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва визнано речовим доказом у кримінальному провадженні мобільний телефон марки Iphone 16 pro max, imei НОМЕР_1 , imei2 НОМЕР_2 , мобільний телефон марки Iphone 11, imei НОМЕР_3 , imei2 НОМЕР_4 , які вилучено 15 липня 2025 року у ході проведення огляду речей.

21 липня 2025 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідування 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002862, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідування 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України, - відмовлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

За змістом пункту 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом вимог частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Обґрунтовуючи у клопотанні підстави для накладення арешту на майно, вилучене в ході проведення огляду речей за адресою: м. Київ, просп. Степана Бандери, 9-Б, а саме на: мобільний телефон марки Iphone 16 pro max, imei НОМЕР_1 , imei2 НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мобільний телефон марки Iphone 11, imei НОМЕР_3 , imei2 НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прокурор посилався на необхідність збереження даного майна як речових доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, прокурором у клопотанні та під час судового розгляду на даній стадії досудового розслідування не доведено, що в арешті є потреба, оскільки відсутні докази того, що вилучене майно, на яке просить накласти арешт, є предметом кримінального правопорушення, здобуте у результаті вчинення кримінального правопорушення та відповідає критеріям статті 98 КПК України, а також, що дане майно містить відомості, які можуть слугувати доказами у розслідуваному кримінальному провадженні, або мають відношення до нього та необхідності у застосуванні заходу забезпечення як арешт майна з метою збереження речових доказів.

Так, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України, не містять відомостей та даних, які б давали розумні підстави вважати, що вилучені мобільні телефони можуть бути використані як докази у даному кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених вказаними статтями КК України.

У клопотанні не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання вказаних мобільних телефонів, належних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Ураховуючи наведені обставини, клопотання про арешт майна не містить та органом досудового розслідування не надано доказів того, що майно, вилучене 15 липня 2025 року під час проведення огляду речей за адресою: м. Київ, просп. Степана Бандери, 9-Б, може бути речовими доказами у кримінальному провадженні №0002862 від 08 серпня 2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 190 КК України.

На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог статті 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Крім того, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, прокурор не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власників такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до частини першої статті 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених у клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильність висновків слідчого судді, оскільки відомостей на підтвердження вказаних обставин матеріали клопотання не містять та прокурором під час апеляційного розгляду не надано.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не можуть бути підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4