Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Рівне

Справа № 557/729/23

Провадження № 11-кп/4815/440/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з власними технічними засобами адвоката ОСОБА_9 та ДУ Рівненський слідчий ізолятор кримінальне провадження № 0000172 від 18.09.2022 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитрівка Гощанського району Рівненської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, одруженого, раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, і призначено покарання вісім років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на вісім років, строк відбуття якого рахується з дня його фактичного затримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України у строк відбуття покарання зараховано строк цілодобового домашнього арешту з 19.04.2023 року по 20.06.2023 року з розрахунку - три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 259 328 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь ОСОБА_8 29476, 06 грн. - витрат на лікування, 399670, 80 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь держави судовий збір в сумі 11104,48 грн: на користь ОСОБА_8 витрати на правову допомогу в розмірі 98023, 09 грн; на користь ОСОБА_10 судові витрати на правову допомогу - 15444 грн; на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у сумі 14 194, 80 грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»» на користь ОСОБА_10 130 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь ОСОБА_8 6584 грн. матеріальної шкоди та 329, 20 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання щодо арештованого майна та речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 18.09.2022 року в світлу пору доби близько 15 год. 15 хв. в порушення вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «AUDI А 6» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по правій смузі руху автомобільної дороги «Київ - Чоп» зі сторони м. Рівне в напрямку м. Києва, в порушення вимог п. 10.1 ПДР, перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, на 312 км + 500 м даної автодороги в межах с. Дмитрівка Рівненського району Рівненської області, виїхав на ліву смугу, призначену для руху зі сторони м. Рівне в напрямку м. Києва, де допустив зіткнення з попутнім автомобілем марки «Honda Accord» р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по своїй лівій смузі і не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

У результаті ДТП водій автомобіля марки «Honda Accord» ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажир автомобіля ОСОБА_11 - тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в КПН «Рівненська обласна клінічна лікарня» РОР.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 покликається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне, на її думку, порушення вимог кримінального процесуального закону, та суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має сім`ю, неповнолітню дитину, батьків-пенсіонерів, які перенесли за період судового розгляду справи інсульт, частково визнав свою вину та висловлював вибачення потерпілим.

Підготовче судове засідання проведено без участі потерпілих, допит в ході судового розгляду потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 в режимі відеоконференції здійснено без належного встановлення осіб по документах, а також порушено і вимоги ст. 349 КПК України щодо обсягу дослідження доказів.

Просить вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника - адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, доводи представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та прокурора, які вважають вирок законним та обґрунтованим і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, розглянутих судом, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ненадання стороною обвинувачення належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненому злочині, а також щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, спростовуються зібраними у справі доказами і не є переконливими, як і твердження захисника в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З технічного носія інформації перебігу судового розгляду кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав частково, факт керування автомобілем 18.09.2022 року та обставини ДТП не заперечує, однак вважає, що в стані алкогольного сп`яніння не перебував, оскільки перед поїздкою випив лише два стакани міцного пива, а горілку ( чекушку 0,25 л ) випив після ДТП, бо злякався.

ОСОБА_6 підтвердив, що в день ДТП надавав пояснення працівникам поліції, двічі приймав участь у слідчому експерименті, події відтворювалися з його слів, які він пам`ятає частково, оскільки був в шоковому стані, з висновками експертиз ознайомлений.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника про те, що він в момент ДТП не перебував в стані алкогольного сп`яніння, про що, на їхню думку, свідчать і показання цивільної дружини ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_13 , не є переконливими, оскільки свідок не є експертом чи спеціалістом щодо визначення стану алкогольного сп`яніння, а до показань дружини слід віднестися критично та розцінювати, як намагання виправдати обвинуваченого, з яким перебуває у фактичних шлюбних стосунках.

Зазначені доводи суперечать і наявним у провадженні доказам, які є належними і допустимими.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 33 від 18.09.2022 року, складеному КНП Гощанська багатопрофільна лікарня, куди після ДТП був доставлений ОСОБА_6 , він перебував в стані алкогольного сп`яніння ( т. 1 а.с. 48).

Про факт перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під час ДТП в стані алкогольного сп`яніння вказують і висновки експертиз № 211 від 29.03.2023 року та № 301 від 28.03.2023 року, згідно яких на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди (18 вересня 2022 року приблизно о 15 год. 15 хв.) ОСОБА_6 , найбільш вірогідно, перебував в стані алкогольного сп`яніння важкого ступеня.

За показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , 18 вересня 2022 року після ДТП ОСОБА_6 вийшов з автомобіля, яким керував, в п`яному вигляді, його постава була хиткою і від нього було чути запах алкоголю.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Апелянт стверджує, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 приносив свої вибачення потерпілим, вказуючи, що шкодує про вчинене, про що наголошується і в ході апеляційного розгляду.

Колегія суддів зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

А, відтак, покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який вину визнав частково, має неповнолітню дитину 2012 року народження, яка проживає з матір`ю, та батьків осіб похилого віку, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, в тому числі, і за ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, за що на нього 29.04.2022 року накладено адміністративне стягнення у виді штрафу 170000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, і не відшкодування шкоди, позицію потерпілих, висловлену, як в судовому засіданні, так і в їхніх заявах, і призначив покарання в межах закону, яке, на думку колегії суддів, з урахуванням обставин вчиненого та наслідків кримінального правопорушення смерті людини, є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому суд покликався на відсутність пом`якшуючих покарання обставин - щирого каяття, оскільки ОСОБА_6 протягом тривалого судового розгляду жодного разу не висловив щирого каяття, лише вказував, що шкодує про те, що сталося і хоче попросити вибачення у потерпілих, та активного сприяння в розкритті злочину.

Вказані обставини дійсно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_6 , будучи позбавленим за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння права на керування, належних висновків не зробив, повторно знаходився за кермом у стані алкогольного сп`яніння, скоїв ДТП, під час слідства намагався уникнути відповідальності, а вже в суді свою вину у вчиненні злочину визнав частково, що, на думку колегії суддів, не свідчить про щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і наголошує, що ОСОБА_6 , керуючи автомобілем в стані алкогольного сп`яніння ( за висновком експертиз 18.09.2022 року о 17.25 год. знаходиться в стані алкогольного сп`яніння 6,4 проміле, а 18.09.2022 року о 21.00 год. - 2,21 проміле), повторно грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини найвищих цінностей, закріплених у Конституції України.

Відповідно до вимог закону судом призначено ОСОБА_6 і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке за своїм розміром є справедливим.

Із змісту апеляційних вимог захисника, крім іншого, вбачається, що порушується і питання про недотримання судом під час судового розгляду (слідства) кримінального провадження вимог КПК України, і вказується, що докази, на яких ґрунтується обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , є недопустимими, оскільки були отримані всупереч норм ч. 2 ст. 314, ст. 353 та ст. 349 КПК України, що потягло у свою чергу, на її думку, порушення прав людини і основоположних свобод. Це, зокрема, стосується відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, проведення підготовчого судового засідання без участі потерпілого ОСОБА_18 , а також порушення процедури допиту потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 , особи яких не встановлено належним чином.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість, надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості, в порядку, передбаченому ст. 89 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд має розглянути питання, чи був процес справедливим в цілому, включаючи апеляційне провадження та спосіб отримання доказів (справа Салов проти України від 06.09.2005 року).

Будь-яких порушень під час судового розгляду вказаного кримінального провадження колегією суддів не встановлено, потерпілі повідомлялися належним чином, один з яких ОСОБА_18 подав заяву про розгляд справи без його участі, оскільки перебуває на службі в ЗСУ, що підтверджується телефонограмою, надісланою прокурору.

Жодних заперечень з приводу недостовірності та наявності сумнівів у сторони захисту з приводу вказаної заяви в суді першої інстанції не заявлялося, як не висловлювалися і сумніви щодо недостовірності осіб, які допитувалися у приміщенні представника потерпілих адвоката ОСОБА_19 за допомогою ВКЗ, що знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду скарги.

В апеляційній скарзі не наведено положення кримінального-процесуального законодавства, які б свідчили про порушення вимог ст. 87 КПК України, що призвело до порушення прав і свобод, як обвинуваченого, так і інших учасників процесу.

Твердження сторони захисту щодо недотримання вимог ч.2 ст. 94 КПК України не заслуговують на увагу, оскільки стороною обвинувачення з метою дотримання вимог ч. 2 ст. 317 КПУ України після призначення справи до судового розгляду було надано матеріали кримінального провадження для забезпечення учасникам судового провадження можливості ознайомитись із вказаними матеріалами.

Матеріали кримінального провадження не містять жодних заяв, які б свідчили про не ознайомлення чи обмеження в ознайомленні учасників провадження з матеріалами справи чи інші порушення їх процесуальних прав.

Правомірно, виходячи з вимог ст. 1166 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно яких матеріальна і моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, вирішив суд і позовні вимоги представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , виходячи із засад виваженості і справедливості.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає вирок суду законним і обґрунтованим, правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, як не встановлено і істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк - з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2