ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 234/17724/17

провадження № 51 - 7616 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 22 листопада 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року та касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз за вироком Краматорського міського суду від 7 червня 2011 року за ч. 2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 року та звільненого 25 вересня 2013 року по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком суду ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: -за ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК на строк 5 років. Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Строк відбування покарання ОСОБА_7 вказано обчислювати з 30 серпня 2021 року. В строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк знаходження його під вартою з 14 листопада 2019 року по 8 березня 2020 року.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 2 ст. 185 КК, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно (епізод від 25 травня 2017 року щодо потерпілої ОСОБА_8 ) та за ч. 2 ст. 186 КК, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) вчиненому повторно (епізод від 14 листопада 2019 року щодо потерпілої ОСОБА_9 ), за обставин, детально викладених у вироку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року частково задоволено апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 . Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 22 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 в частині засудження його за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ст. 49 КК скасовано, а кримінальне провадження в цій частині закрито у зв`язку із закінченням строків давності. Вказано вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК до 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить по епізоду за ч. 2 ст. 185 КК його виправдати, а за епізодом за ч. 2 ст. 186 КК його дії перекваліфікувати на ч. 1 ст. 185 КК. Вказує про непричетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК. Зазначає, що ні на досудовому розслідуванні, ні під час судового розгляду, не дивлячись на неодноразові його клопотання, безпідставно не було витребувано відео із камер відеоспостереження аптеки, з якого можна було б побачити, що він не заходив до аптеки, де було викрадено телефон потерпілої. Вказує, що по даному епізоду не було допитано працівницю аптеки, з якою було проведено впізнання і показання якої є важливими у даній справі. Стверджує, що його дії за епізодом від 14 листопада 2019 року щодо потерпілої ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК кваліфіковано не вірно, оскільки майно потерпілої він викрав таємно, будь-якого насильства щодо останньої не застосовував. Зазначає, що місцевим судом за вказаним епізодом не було допитано свідка, показання якої є важливими для вирішення питання щодо наявності у нього умислу на вчинення грабежу. Вказує, що впізнання з свідком було проведено з порушенням вимог КПК. Зазначає, що ні судами попередніх інстанцій належним чином не було перевірено застосування до нього під час досудового розслідування працівниками поліції недозволених методів слідства, які із застосуванням фізичного насильства заставляли його відмовитися від свої показань. Зазначає, що судами безпідставно не було витребувано із травмпункту дані про наявність у нього тілесних ушкоджень, спричинених працівниками поліції. Вказує, що розслідування ДБР за фактом застосування до нього недозволених методів досудового розслідування проведено не ефективно без здійснення всіх необхідних слідчих дій. Зазначає, що його відвід двом суддям Дніпровського апеляційного суду був розглянутий з порушенням вимог КПК. Вказує, що колегією суддів також не було розглянуто його усний відвід захиснику ОСОБА_6 . Зазначає, що судом апеляційної інстанції належним чином не було розглянуто його клопотання про дослідження доказів та допит свідків і потерпілих. Вказує, що судом першої інстанції після ухвалення вироку його не було ознайомлено в повному обсязі із матеріалами кримінального провадження та аудіозаписами судових засідань. Зазначає, що суд апеляційної інстанції закриваючи кримінальне провадження за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ст. 49 КК в ухвалі не зазначив пункт та частину зазначеної статті. Також вказує, що у зв`язку із закриттям кримінального провадження за ч. 2 ст. 185 КК відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням товарознавчої експертизи апеляційним судом безпідставно не було віднесено на рахунок держави.

В касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу апеляційного суду, зазначивши у її резолютивній частині про звільнення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК та закриття кримінального провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, з виключенням посилання на ч. 1 ст. 70 КК.

Зазначає, що апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу засудженого, у резолютивній частині рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності не постановив та не конкретизував пункт частини або частину статті 49 КК, яку він застосовує. Крім цього вказує на те, що в резолютивній частині ухвали суд апеляційної інстанції також не зазначив процесуальний закон, а саме п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, якою передбачено підстави для закриття кримінального провадження.

Зазначає, що апеляційний суд, закривши кримінальне провадження по епізоду за ч. 2 ст. 185 КК не постановив рішення про виключення із вироку місцевого суду посилання на застосування ст. 70 КК. Вказує, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої інстанції за ч. 2 ст. 185 КК і закривши кримінальне провадженні в цій частині, всупереч статтям 122, 124 КПК та правовому висновку Об`єднаної палати Верховного Суду не відніс на рахунок держави процесуальні витрати на проведення судово-товарознавчої експертизипо даному епізоду.

В запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений просить залишити її без задоволення та наполягає на задоволенні вимог своєї касаційної скарги.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу сторони захисту з доповненнями, просив її задовольнити та заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора. Прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення, проте заперечувала проти задоволення касаційної скарги з доповненнями засудженого.

За клопотанням засудженого Верховний Судом, з врахуванням здійснення касаційного розгляду вказаного кримінального провадження в умовах воєнного стану, участь засудженого ОСОБА_7 в судовому засіданні було забезпечено в режимі відеоконфененції з установою, де останній відбуває покарання, проте, за повідомленням працівника колонії ОСОБА_7 відмовився від участі у касаційному розгляді.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі засуджений, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, як за ч. 2 ст. 185 КК так і за ч. 2 ст. 186 КК, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.

В судовому засіданні в суді першої ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК не визнав та пояснив, що в аптеці він ніколи не був і телефон ні в кого не крав і нікому не продавав, це все є видумками потерпілої та свідків.

Разом з тим, твердження засудженого ОСОБА_7 про не причетність до вчинення даного злочину не знайшло свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.

Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу засудженого та на підтвердження його винуватості у вчиненні крадіжки обґрунтовано послався на показання потерпілої:

- ОСОБА_10 , яка пояснила, що 25 серпня 2017 року приблизно о 10:40 вона знаходилася в аптеці «Арніка» (вул. Я. Мудрого, 72 в м. Краматорськ), де також був ОСОБА_7 . Коли вона здійснювала купівлю ліків, то поклала свій мобільний телефон на прилавок. Коли вона відволіклася, то її телефон вкрали. Вважає, що це зробив ОСОБА_7 , оскільки більше нікого в аптеці не було;

- свідка ОСОБА_11 , показання якої підтвердила її донька- ОСОБА_12 , та яка пояснила що до неї на роботу прибігла донька та повідомила, що їй запропонували купити мобільний телефон. Після цього вони зустрілися з продавцем - ним був ОСОБА_7 та купили в нього телефон. Через декілька днів до них з вказаного приводу прибула поліції і вони добровільно видали придбаний телефон.

Так, показання учасників кримінального провадження місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться:

- у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25 серпня 2017 року, згідно якого ОСОБА_10 просила притягнути до кримінальної відповідальності невідому їй особу, яка викрала із її сумки мобільний телефон «ASUS»;

- у протоколі огляду місця події від 28 серпня 2017 року, згідно якого оглянуто приміщення аптеки ( АДРЕСА_2 ), з фототаблицею;

- у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 6 вересня 2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка продала їй 25 серпня 2017 року мобільний телефон «ASUS» за 500 грн, з фототаблицею;

- у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 6 вересня 2019 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка викрала у неї мобільний телефон «Асус», з фототаблицею;

- у висновку товарознавчої експертизи № № 2/20 - 749 від 12 вересня 2017 року, згідно якої ринкова вартість мобільного телефона «ASUS» на момент вчинення злочину, тобто станом на 25 серпня 2017 року могла становити 3451, 67 грн, а ринкова вартість чохла - книжки торгівельної марки «NILLKIN» - могла становити 244, 78грн.

Таким чином суд, оцінивши показання потерпілої та свідків у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.

З приводу обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК, то згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вину визнав частково, а саме в тому, що він підібрав сумочку потерпілої ОСОБА_14 , коли вів її по вулиці.

Разом з тим, версія розвитку подій, на якій наполягав засуджений, також не знайшла свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу засудженого та на підтвердження його винуватості у вчиненні грабежу обґрунтовано послався на показання потерпілої:

- ОСОБА_9 , яка пояснила, що 14 листопада 2019 року приблизно о 4:30, коли вона повернула на кут ТЦ «Аврора» (по вул. Паркова в м. Краматорськ), до неї з правої сторони підійшов ОСОБА_7 , схопив рукою її за ліву руку та штовхнув, від чого вона впала на асфальт. Піднявшись на ноги повторно відчула поштовх, від чого вона знов упала, а обвинувачений вихопив сумку і втік.

Так, показання потерпілої місцевий суд правильно визнав об`єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджуються даними, що містяться:

- у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 листопада 2019 року, ОСОБА_9 , просила притягнути до кримінальної відповідальності невідому особу, яка 14 листопада 2019 року приблизно о 3:45- 4:00 ранку біля магазину АТБ на перехресті вул. Ювілейної та Паркової шляхом ривка заволоділа її сумкою, де був мобільний телефон та 2000 гривень;

- у протоколі огляду місця події від 15 листопада 2019 року, згідно якого оглянуто територія земельної ділянки, розташованої біля магазину ТЦ «Аврора» та магазину АТБ - маркет, що розташовані на перехресті вулиць Ювілейної та Паркової, з фототаблицею;

- у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 14 листопада 2019 року, згідно якого був затриманий ОСОБА_7 та в нього був вилучений мобільний телефон «ERGO»;

- у протоколом пред`явлення особи для впізнання від 14 листопада 2019 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка відкрито викрала у неї сумку з грошима та мобільним телефоном, з фототаблицею;

- у протоколі огляду телефону від 18 листопада 2019 року, в ході якого потерпіла ОСОБА_9 впізнала належний їй мобільний телефон марки «ERGO»;

- у висновком товарознавчої експертизи № № 2/20 - 1136 від 6 грудня 2019 року, згідно з яким ринкова мобільного телефону «ERGO» моделі F184 станом на момент скоєння кримінального правопорушення могла становити 278, 33 грн.

Таким чином суд, оцінивши показання потерпілої у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, а тому доводи засудженого про протилежне є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, належним чином перевірив викладені в ній доводи, в тому числі і про його невинуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК та необхідність перекваліфікації дій по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 186 КК на ст. 185 КК, а також про неналежність доказів, покладених в основу його обвинувачення, аналогічні тим, що викладені в його касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.

Зокрема суд зазначив, що висновки районного суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні злочинів, передбачених як ч. 2 ст. 185 КК, так і ч. 2 ст. 186 КК підтверджується зібраними та безпосередньо дослідженими доказами (зокрема, показаннями потерпілого, свідків, а також письмовими доказами).

Разом з тим, встановивши, що перший епізод злочинної діяльності за ч. 2 ст. 185 КК вчинено ОСОБА_7 25 серпня 2017 року, відповідно до класифікації, визначеної ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів, з врахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 погодився на закриття кримінального провадження за цим обвинуваченням, розуміючи, що це закриття не з реабілітуючих підстав, з чим також був згоден і захисник обвинуваченого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК підлягає закриттю на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому колегія суддів зауважила, що закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК є нереабілітуючою підставою, оскільки фактично до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, застосовується інститут давності, який не усуває в діях винної особи події і складу кримінального правопорушення, однак у м`якій формі закриває кримінальне провадження, а тому при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК, навіть попри закриття провадження за ч. 2 ст. 185 КК щодо нього, процесуальний наслідок у вигляді кваліфікуючої ознаки - повторність не усувається та продовжує існувати, а тому підстав для виключення вказаної кваліфікуючої ознаки з обвинувачення, визнаного судом доведеним, у колегії суддів немає.

Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК, вчинене із застосуванням насильства, що також є кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 186 КК.

Посилання засудженого на наявність протирічь у показаннях свідків та потерпілих суд апеляційної скарги визнав безпідставними, мотивуючи це тим, що як в епізоді злочинної діяльності у вигляді крадіжки, так і в епізоді вчинення грабежу наявні прямі докази вчинення злочину та зауважила, що ОСОБА_7 після викрадення майна, з метою реалізації викраденого майна підшукав потенційного покупця, якого було встановлено в ході досудового розслідування та допитано в судовому засіданні. Остання в судовому засіданні повністю підтвердила достовірність інших доказів, адже їх сукупність не містила жодних протирічь.

Щодо доводів засудженого про застосування до нього недозволених методів слідства колегія суддів зазначила, що в ході апеляційного розгляду обвинувачений заявляв про це, у зв`язку з чим ухвалою Дніпровського апеляційного суду було доручено проведення розслідування фактів, наведених обвинуваченим ОСОБА_7 , працівникам ТУ ДБР, розташованого у м. Краматорську, на підставі чого 4 вересня 2024 року було внесено відомості в ЄРДР за № 0009165 за ч. 2 ст. 365 КК. В ході розслідування було допитано в якості свідка заступника начальника Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_15 , слідчого СВ Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_16 , які заперечили факт застосування до ОСОБА_7 недозволених методів ведення слідства, при цьому ОСОБА_7 відмовився надавати покази за вказаним фактом в якості потерпілого в кримінальному провадженні.

Також колегія суддів зазначила, що до матеріалів провадження долучено ухвали Краматорського міського суду Донецької області ухвалені під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , в яких не наведено обвинуваченим відомостей про застосування до нього недозволених методів слідства та встановлено, що за фактом застосування таких методів слідства до ОСОБА_7 ТУ ДБР у м. Краматорську вже проводилась перевірка в рамках кримінального провадження №0001850 від 26 листопада 2019 року за ч. 2 ст. 365 КК та 22 січня 2020 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

За результатами перевірки відомостей, зазначених в ухвалі Дніпровського апеляційного суду у зв`язку з чим 22 січня 2025 року слідчим прийнято постанову про закриття даного кримінального провадження на підставі п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку із тим, що існує нескасована постанова слідчого від 22 січня 2020 року про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у кримінальному провадженні № 0001850 від 26 листопада 2019 року за ч. 2 ст. 365 КК.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що вказана постанова була предметом дослідження в ході апеляційного розгляду та на думку колегії суддів, проведена перевірка повністю спростовує доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів ведення слідства під час досудового розслідування.

З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду, та вважає, що рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження, колегія суддів не встановила таких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засудженого у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому його касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів засудженого про залишення апеляційним судом поза увагою ряду клопотань щодо витребування та дослідження доказів, а також допит свідків та потерпілих, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження всі клопотання ОСОБА_7 апеляційним судом були розглянуті, та було обґрунтовано відмовлено у їх задоволенні.

Доводи засудженого про те, що відвід двом суддям Дніпровського апеляційного суду був розглянутий з порушенням вимог КПКє безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, колегією суддів було розглянуто заяву засудженого ОСОБА_7 про відвід головуючій судді ОСОБА_17 та судді ОСОБА_18 і ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року було відмовлено у її задоволенні, оскільки не встановлено обставин, які б вказували на наявність передбачених ст. 75 КПК підстав для відводу суддям, які визначені для розгляду даного провадження, а сумніви обвинуваченого у добросовісності суддів, на переконання колегії суддів, не відноситься до таких підстав. Таким чином судом було розглянуто заяву засудженого про відвід суддів та обґрунтовано відмовлено у її задоволенні.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи засудженого про те, що апеляційним судом не було розглянуто його усний відвід захиснику ОСОБА_6 .

Як вбачається із звукозапису судового засіданні апеляційного суду від 20 лютого 2025 року ОСОБА_7 було заявлено усну заяву про відвід захиснику ОСОБА_6 з тих підстав, що, на його думку захисник надає йому неналежну правову допомогу та зазначив про можливість самостійно захищати свої права. Разом з тим, колегією суддів засудженому було роз`яснено, що в даному кримінальному провадженні ухвалою від 30 січня 2025 року участь захисника визнано обов`язковою на підставі п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК.

В подальшому, у цьому ж судовому засіданні, тобто 20 лютого 2025 року, ОСОБА_7 відвід захиснику ОСОБА_6 не заявляв, користувався послугами даного захисника, консультувався з останнім, отримував роз`яснення та відповіді на всі свої запитання. Захисник ОСОБА_6 в свою чергу протягом всього судового засідання займав активну позицію під час здійснення своїх обов`язків, відстоював позицію обвинуваченого ОСОБА_7 .

Об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 , передбачених частиною 3 статті 6 Конвенції, статтею 59 Конституції України, статтею 20 КПК, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, а також скарг засудженого на неналежне виконанням захисником ОСОБА_6 своїх обов`язків під час здійснення його захисту в даному кримінальному провадженні, у матеріалах справи не міститься.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та мотиви незгоди з судовими рішеннями не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Щодо клопотання засудженого ОСОБА_7 про дослідження певних доказів, то воно не підлягає задоволенню, оскільки це не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Доводи прокурора про необхідність зміни ухвали апеляційного в частині звільнення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження закриття кримінального провадження в цій частині є слушними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності не постановив та не конкретизував пункт частини або частину статті 49 КК, яку він застосовує та не зазначив процесуальний закон, а саме п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, якою передбачено підстави для закриття кримінального провадження.Разом з тим вищезазначене може бути усунуто судом касаційної інстанції.

Також суд касаційної інстанції вважає слушними доводи прокурора про те, що апеляційний суд, закриваючи кримінальне провадження по епізоду за ч. 2 ст. 185 КК не виключив із вироку місцевого суду посилання на застосування ст. 70 КК.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі: -за ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 186 КК на строк 5 років. Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Водночас, судом апеляційної інстанції вирок місцевого суду відносно ОСОБА_7 в частині засудження його за ч. 2 ст. 185 КК на підставі ст. 49 КК скасовано, а кримінальне провадження в цій частині закрито у зв`язку із закінченням строків давності, проте не виключено з вироку суду першої інстанції посилання на застосування ст. 70 КК.

Оскільки у даному кримінальному провадженні, з врахуванням рішення апеляційного суду, відсутні правові підстави для подальшого застосування положень ч. 1 ст. 70 КК, відповідне посилання підлягає виключенню з рішень судів попередніх інстанцій.

Також суд касаційної інстанції погоджується з доводами касаційних скарг засудженого та прокурора щодо не віднесення апеляційним судом процесуальних витрат на проведення експертизи по епізоду за ч. 2 ст. 185 КК на рахунок держави у зв`язку закриттям кримінального провадження в цій частині.

Так, питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 126 КПК).

Як визначено у висновку щодо застосування норми права, сформульованому в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 (№51-4251кмо21), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

В межах цього кримінального провадження під час досудового розслідування було проведено судово-товарознавчої експертизи від 12 вересня 2017 року № 2/20-749 по епізоду викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 від 25 серпня 2017 року.

Отже, апеляційний суд скасовуючи вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК та закриваючи кримінальне провадження щодо нього в цій частині у зв`язку із закінченням строків давності, мав віднести на рахунок держави відшкодування процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування на проведення вищевказаної експертизи, чого не зробив.

За таких обставин, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року та в порядку ст. 433 КПК вирок Краматорського міського суду Донецької області від 22 листопада 2021 року підлягають зміні, а касаційні скарги засудженого та прокурора до задоволення частково.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого та прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року та в порядку ст. 433 КПК вирок Краматорського міського суду Донецької області від 22 листопада 2021 року змінити.

Звільнити ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185 КК та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Виключити із вказаних судових рішень посилання на застосування ст. 70 КК.

Процесуальні витрати на проведення судово-товарознавчої експертизи від 12 вересня 2017 року № 2/20- 749 в розмірі 494,35 грн віднести на рахунок держави.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3