Справа № 357/7760/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001737 від 25 березня 2025 року, стосовно

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Житомир, громадянин України, розлучений, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

вироком Апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2006 року, за ч. 2 ст. 15 п. 5, 9 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, до позбавлення волі на строк 10 (десять) років 6 (шість) місяців;

вироком Богунського районного суду м. Житомира від 25 квітня 2019 року, за ч. 2 ст. 345 КК України, до обмеження волі на строк 3 (три) роки, від відбування якого звільнений, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки;

вироком Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року, за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 71 КК України, до позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців, від відбування якого звільнений згідно з ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 серпня 2024 року, умовно-достроково, на підставі ст. 81-1 КК України, з невідбутим строком покарання 4 (чотири) роки 9 (дев`ять) місяців 7 (сім) днів;

за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, установив таке.

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_4 , під час дії воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів, без дозволу командира (начальника), з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 16 листопада 2024 року самовільно залишив місце служби - розташування особового складу стрілецької спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_1 , що дислокувалось в АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби, до 08 січня 2025 року.

Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення місця служби військослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

У подальшому, під час дії воєнного стану ОСОБА_4 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів, без дозволу командира (начальника), з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 10 січня 2025 року самовільно залишив місце служби - місце розташування особового складу стрілецької спеціалізованої роти військової частини НОМЕР_1 , що дислокувалось в АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби, та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця військової служби до 11 квітня 2025 року.

Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення місця служби військослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

ІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, отримавши згоду учасників кримінального провадження, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ними не оспорювались, оскільки вони розуміли правильно їх зміст, сумнівів у добровільності їх позиції не було, а їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На підставі ч. 4 ст. 349 КПК України, суд допитав обвинуваченого ОСОБА_4 , який винуватість визнав та надав показання, які збігаються з обставинами, викладеними в обвинувальному акті. У вчиненому кається, просив обмежитись мінімальним покаранням.

ІІІ. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання: щире каяття, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_4 розкаявся, засудив свою поведінку, висловив щирий жаль стосовно вчиненого та пообіцяв більше злочинів не вчиняти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, суд визнає обставинами, які обтяжують покарання: рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_4 маючи судимості за умисні злочини, передбачені ст. 115, 186, 187, 345, 121 КК України, вчинив нові умисні злочини, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України.

IV. Мотиви призначення покарання.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 65 КК України).

Відповідно до практики Верховного Суду, керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 січня 2024 року, у справі ЄУН 715/2635/22).

Судом установлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Визначаючи вид та строк покарання. яке необхідно призначити ОСОБА_4 суд враховує, що ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України віднесене до тяжких злочинів.

Суд враховує і конкретні обставини злочину (форму вини, мотив, мету, обстановку вчинення кримінального правопорушення тощо).

Що стосується врахованих при призначенні покарання даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , то судом з`ясовано, що останній раніше неодноразово судимий, медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує.

Суд враховує установлені вище обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Отже, за викладених обставин, керуючись принципами справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд вважає, що досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення ОСОБА_4 , а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами, можливе, шляхом призначення покарання у межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Своєю чергою, судом установлено, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року.

Як свідчить ухвала Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 серпня 2024 року, ОСОБА_4 звільнений умовно-достроково, на підставі ст. 81-1 КК України, з невідбутим строком покарання 4 (чотири) роки 9 (дев`ять) місяців 7 (сім) днів.

Отже, злочин у даній справі вчинений ОСОБА_4 після умовно-дострокового звільнення для військової служби за контрактом в період невідбутої частини покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 КК України, у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, остаточне покарання ОСОБА_4 суд визначає за правилами ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання призначеного цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з 11 квітня 2025 року по 06 листопада 2025 року перебував під вартою.

Суд зараховує цей період у строк відбутого покарання, за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Судом установлено, що арешти судом не накладалис, процесуальні витрати не здійснювались, речові докази відсутні.

Разом з цим, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2025 року до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 15 грудня 2025 року (включно).

Згідно з ч. 3 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

Відповідно до пар. 1 (а) статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «… За правом багатьох країн … затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. … Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1 (а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» («Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення ЄСПЛ від 02 березня 1987 року § 47).

«Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» («Руслан Яковенко проти України», рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року, заява № 5425/11, § 46)

«Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження... Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6». («Wemhoff v. Germany», рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 року, § 9).

Отже, відсутня необхідність у будь-якому клопотанні, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами.

Також, відсутня потреба аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку; розумна підозра стає неактуальною, оскільки є вже висновок про винуватість; ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання; обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду.

Отож, з огляду на те, що до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виключних обставин, встановлених під час кримінального провадження, для зміни цього запобіжного заходу, судом не установлено, а також враховуючи вид покарання, яке призначене судом (позбавлення волі), до набрання вироком законної сили суд обирає запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. 368, 374, 381-382, 395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднати до призначеного покарання, невідбуту частину покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 08 листопада 2021 року, визначивши ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 у строк відбутого покарання, строк його попереднього ув`язнення з 11 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом тридцяти днів з дня його оголошення, окрім як з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_6

Київської області