ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/708/26 Справа № 175/4208/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження №0000175 від 08.10.2022 за апеляційними скаргами заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого як ФОП ОСОБА_7 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.2 ст.59-1 КК на ОСОБА_7 покладено обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду ухвалено обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 575,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., а всього 20 575 (двадцять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) грн. 50 копійок.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

16.09.2022 приблизно о 17:30 год., більш точний час кримінальним провадженням не встановлено, ОСОБА_12 перебував на вулиці біля ділянки №141 у садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_2 » с. Перемога Дніпровського району Дніпропетровської області, де у нього на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків із ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_13 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ..

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 правою рукою стиснутою в кулак умисно наніс один удар ОСОБА_9 в область лівої скроні та лівого ока.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця - на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом на проекцію гайморової пазухи ліворуч, трьох поверхневих забійних ран - на верхній повіці лівого ока, двох саден на спинці носа, в лобній області ліворуч та на спинці носа ліворуч, внутрішньо-шкірного крововиливу в скроневій області ліворуч, які в сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор, не спорюючи висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 вважає, що вирок підлягає зміні в частині призначення покарання з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Посилається на те, що ОСОБА_7 обвинувачується, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК, яке відповідно до ч.2 ст.12 КК є кримінальним проступком, оскільки санкція зазначеної норми, передбачає найбільш суворий вид покарання - обмеження волі до двох років.

Отже, з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК 16.09.2022 минув строк давності, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК (15.09.2025).

Разом з тим, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, а також роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого, таке звільнення є обов`язковим.

Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави, що передбачено абз. 7 п. 2 зазначеної постанови.

У тому разі, коли обвинувачений відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК заперечує проти закриття провадження з підстав його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому КПК, і суд ухвалює вирок, зі звільненням обвинуваченого від призначення покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Приймаючи рішення про звільнення від покарання, відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК, суд ухвалює вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, але звільняє його від призначення покарання, тобто не визначає його конкретний вид і розмір за вчинене кримінальне правопорушення.

Отже, суд першої інстанції, приймаючи рішення, повинен був з`ясувати думку ОСОБА_7 щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, роз`яснивши право щодо можливості звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття провадження і, у разі його згоди, звільнити від кримінальної відповідальності та закрити провадження, а при незгоді - звільнити останнього від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК. Однак суд цього не зробив, що призвело до неправильного застосування закону країни про кримінальну відповідальність

Враховуючи вищевикладене прокурор просить вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК змінити, виключити із вироку рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК.

Вважати останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, з урахуванням положень ч.5 ст.74 КК, звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В своїй апеляційній скарзі захисник вважає вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 незаконним та необґрунтованим, судовий розгляд - неповним, а висновки суду, викладені у судовому рішенні - такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що відповідно до звіту про автоматизований розподіл від 22.12.2022 справу №175/4208/22 розподілено на суддю ОСОБА_14 , яким проведено підготовче судове засідання, призначено обвинувальний акт до судового розгляду, допитано потерпілого та ряд свідків обвинувачення. Не було допитано свідка - сина потерпілого ОСОБА_15 , а допит свідка ОСОБА_16 був здійснений за відсутністю захисника ОСОБА_17 , який брав участь в режимі відеоконференції та мав проблеми зі зв`язком, хоча обвинувачений наполягав на допиті свідка за участі захисника у залі судового засідання, а сам суд зобов`язав сторону обвинувачення забезпечити явку вказаного свідка, щоб захист мав можливість поставити йому запитання, але наступного судового засідання за головуванням судді ОСОБА_14 не відбулося через його вихід у відставку.

Відповідно до звіту про автоматизований розподіл від 13.05.2025 справу розподілено на суддю ОСОБА_1 . У судовому засіданні 11 серпня 2025 року вирішувалися питання передбачені ст. 319 КПК та за наявності заперечень з боку обвинуваченого та його захисника, суд прийняв рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку, однак вмотивованої ухвали суду з цього приводу суддя не виносив.

До того ж, суддя Дніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 у період з 23.07.2025 року призначав наступні судові засідання: 23.07.2025 року; 11.08.2025 року; 15.08.2025 року; 19.08.2025 року; 05.09.2025 року; 10.09.2025 року; 12.09.2025 року; 16.09.2025 року. При цьому з інформації, що міститься на сайті «Судова влада України» вбачається, що суддя ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 по іншим кримінальним справам не призначав у вказаний вище проміжок часу таку кількість судових засідань.

Після допиту в судовому засіданні 10.09.20205 свідка ОСОБА_18 головуючий, посилаючись на безперервність судового розгляду, ухвалив продовжити судове засідання та дослідити письмові докази у відповідності до встановленого порядку дослідження доказів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 349 КПК обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Оскільки в матеріалах справи відсутня ухвала якою встановлений обсяг доказів, які будуть досліджуватися, захисник вважав, що суд буде досліджувати усі матеріали кримінального провадження, однак прокурор заявив клопотання про вибіркове дослідження доказів, у зв`язку з чим захисником було заявлено усне клопотання про надання стороні захисту примірника клопотання прокурора про обсяг письмових доказів, які він вважає за доцільне дослідити та про оголошення перерви у судовому засіданні для забезпечення права на захист обвинуваченого шляхом підготовки та подання клопотання про дослідження доказів з матеріалів кримінального провадження, які сторона захисту вважає доказами на користь обвинуваченого.

Також сторона захисту звертала увагу, що до стадії дослідження доказів, захиснику необхідно заявити ряд клопотань, зокрема про визнання доказів недопустимими. Це клопотання сторони захисту судом залишено без задоволення та фактично досліджено письмові докази, за виключенням відеозаписів та висновку експерта №3376е від 29.11.2022 року.

З огляду на той факт, що суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про відкладення розгляду справи й надання часу для належної організації та непорушення права на захист його підзахисного без належного і розумного обґрунтування своєї відмови, посилаючись виключно на необхідність забезпечення безперервності судового розгляду (ст. 322 КПК), він порушив принципи юридичної рівності, змагальності та справедливості судового розгляду, що не узгоджується зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Суддею ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 безпідставно, без винесення вмотивованих ухвал відмовлено у задоволенні заявлених захисником клопотань (зокрема визнання доказів недопустимими та про надання тимчасового доступу) у судовому засіданні 12 вересня 2025 року.

У судовому засіданні 16.09.2025 суддею ОСОБА_1 після судових дебатів, відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про оголошення перерви для надання достатнього часу для підготовки обвинуваченого до останнього слова. З огляду на ці обставини обвинуваченим було оголошено заяву про відвід головуючому судді. Однак судом, після оголошення обвинуваченим заяви про відвід було повідомлено про те, що обвинуваченим висловлено останнє слово (а не заяву про відвід судді), а суд видаляється в нарадчу кімнату.

При цьому з журналу судового засідання від 16.09.2025 убачається, що суд видалився в нарадчу кімнату о 18 годині 55 хвилині, однак інформації про вихід суду із нарадчої кімнати та оголошення вироку журнал судового засідання від 16.09.2025 не містить.

З інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що судом не оголошувалася вступна та резолютивна частини вироку, а виготовлено одразу повний текст вироку по справі №175/4208/22. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що вирок по справі №175/4208/22 надіслано судом лише 18.09.2025.

Таким чином, суддею не оголошувався вирок 16 вересня 2025 року, а текст такого вироку був надісланий судом до ЄДРСР лише 18 вересня 2025 року, тобто поза межами граничного строку притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, який закінчувався саме 16 вересня 2025 року.

З відеозапису судового засідання від 16.09.2025 вбачається, що тривалість відеофайлу становить 1 годину 11 хвилин 50 секунд, при цьому з журналу судового засідання вбачається, що судове засідання розпочате о 17 годині 09 хвилині 50 секунд, а закінчено о 18 годині 55 хвилині, тобто, судове засідання тривало 1 годину 46 хвилин. З викладеного вбачається, що судом не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження, оскільки, як вбачається з журналу судового засідання від 16.09.2025 року, відеозапис вимкнено о 18 годині 31 хвилині 56 секунд, а закінчено о 18 годині 55 хвилині, не зафіксовано заявлення обвинуваченого відводу судці та вихід судді у нарадчу кімнату.

Для підтвердження обставин вчинення злочину ОСОБА_7 , що викладені в обвинувальному акті, стороною обвинувачення надані письмові докази, що досліджені в ході судового розгляду, а також допитані свідки сторони обвинувачення, допитані свідки сторони захисту. При цьому не допитано свідка - сина потерпілого ОСОБА_15 та фактично не закінчено допит свідка ОСОБА_16 , хоча сторона захисту наполягала на допиті цих свідків.

З протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення з ними вбачається, що стороні захисту відкрито матеріали досудового розслідування (т. 1 а.р. 179).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою дізнавача від 11.10.2022 призначено судово-медичну експертизу.

Супровідним листом від 12.10.2022 ця постанова із додатками, серед яких оригінал медичної карти стаціонарного хворого №22861, яка містить 26 аркушів та 2 рентген знімки, направлені до КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Супровідним листом від 18.11.2022 КЗ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » направляється дізнавачу висновок експерта №3237е із додатками, серед яких оригінал медичної карти стаціонарного хворого №22861 та 2 рентген знімки.

При цьому 17.10.2022 дізнавач надіслав до КНП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР запит, в порядку ст. 93 КПК України, яким прохав надати історію хвороби ОСОБА_9

КНП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР своєю письмовою відповіддю від 21.10.2022 відмовило у наданні історії хвороби.

Постановою в.о. керівника Слобожанської окружної прокуратури від 03.11.2022 вирішено надати тимчасовий доступ до оригіналу медичної карти ОСОБА_9 , що перебуває у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР.

Протоколом тимчасового доступу від 07.11.2022 вилучено у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР оригінал медичної карти стаціонарного хворого №22861, яка містить 26 аркушів та 2 рентген знімки.

Супровідним листом від 13.12.2022 дізнавачем повернуто за минуванням потреби до КНП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР оригінал медичної карти стаціонарного хворого №22861, яка містить 26 аркушів та 2 рентген знімки.

Тобто дізнавач 12.10.2022 направила супровідним листом до експертної установи оригінал медичної карти стаціонарного хворого №22861, яка містить 26 аркушів та 2 рентген знімки, які відповідно до протоколу тимчасового доступу отримані стороною обвинувачення лише 07.11.2022.

До того ж, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що виписка з медичної карти стаціонарного хворого №22861 містить інформацію про те, що ОСОБА_9 травму отримав 19.09.2022 (долучено до матеріалів заявою від 11.10.2022). Однак копія цієї ж виписки, яка долучена потерпілим разом із цивільним позовом вже містить виправлення, а саме: виправлена дата отримання травми з 19.09.2022 на 16.09.2022.

Захисником 22.12.2022 подано клопотання про надання можливості ознайомитися із медичною картою стаціонарного хворого №22861 щодо ОСОБА_9 . Постановою від 22.12.2022 у задоволенні клопотання було відмовлено.

Тобто стороні захисту не надано доступу в порядку ст.290 КПК до медичних документів, які лягли в основу судово-медичної експертизи, з якої вбачається ступінь тяжкості тілесних ушкоджень.

Листом №43.8/14-5409 від 23.11.2022 дізнавач ОСОБА_19 прохає медичного директора НКП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР повідомити, чи не було допущено опечатку у «Виписці з медичної картки стаціонарного хворого №22861» у графі Анамнез хвороби, де в свою чергу вказано, що потерпілий травму отримав 19.09.2022 від відомої особи.

Тобто станом на 23.11.2022 у органу досудового розслідування були наявні аргументовані сумніви у даті спричинених тілесних ушкоджень, наявність яких вбачається саме з виписки з медичної картки стаціонарного хворого №22861.

Генеральний директор КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ОСОБА_20 , листом №9/331 від 01.12.2022 повідомив, що згідно медичної документації громадянин ОСОБА_9 звернувся до приймального відділення 16.09.2022 о 20:52 з хуліганською травмою (побитий 16.09.2022 о 17:30 відомими особами). Був встановлений діагноз та надана медична допомога амбулаторно. Вказаний лист зареєстровано 16.12.2022 у ВП №8 ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області за вх. №3350.

Тобто вказаним листом КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ДМР повідомило орган досудового розслідування про факт звернення ОСОБА_9 до приймального відділення саме КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ДМР 16.09.2022. Жодної інформації про наявність або відсутність опечаток у «Виписці з медичної картки стаціонарного хворого №22861» у графі Анамнез хвороби даним листом не надано, оскільки вказана Виписка з медичної картки стаціонарного хворого №22861 видана НКП « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ДМР, а не КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ДМР.

Адвокат зазначає, що виписка з медичної картки стаціонарного хворого №22861, що видана КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ДМР є неналежним доказом, оскільки містить інформацію, що потерпілий травму отримав 19.09.2022 від відомої особи, в той час як спірні правовідносини відбувалися 16.09.2022. Орган досудового розслідування таку наявну суперечність не усунув, в ході судового розгляду стороною захисту було заявлене клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів для усунення такої суперечності, однак судом у задоволенні такого клопотання відмолено.

З урахуванням викладеного наявні підстави для визнання неналежними та недопустимими доказів, а саме: Висновку експерта №3237е від 17.11.2022 та Висновку експерта №3376е від 29.11.2022, оскільки вони виготовлені на підставі медичної карти стаціонарного хворого №22861, яка містить 26 аркушів та 2 рентген знімків.

З матеріалів справи у їх сукупності та з пояснень свідків убачається те, що саме потерпілий цілеспрямовано зупинив свій автомобіль біля земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності матері обвинуваченого, після чого здав назад, вирівнявши автомобіль навпроти відкритих воріт на вказану земельну ділянку. Потім потерпілий безпідставно, без запрошення фактично вторгся на територію земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності матері обвинуваченого. На неодноразові вимоги щодо залишення земельної ділянки потерпілий не реагував, а здійснив активних дій, які у об`єктивного спостерігача не викличуть сумніву щодо наявності суспільно небезпечного посягання потерпілим. Зокрема, потерпілий вжив активних дій щодо спричинення (в тому числі на території земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності матері обвинуваченого) тілесних ушкоджень обвинуваченому та його матері. З урахуванням того, що на вказаній земельній ділянці окрім потерпілого та обвинуваченого перебувала його матір (яка в результаті спірних правовідносин все ж таки отримала тілесних ушкоджень), його сестра із дитиною та його дружина із дітьми, у зв`язку з тим, що потерпілий використовував заздалегідь пристосований для подальших активних дій перцовий балон, обвинувачений, після отримання тілесних ушкоджень у вигляді хімічного опіку очей, будучи дезорієнтованим, тимчасово втративши можливість бачити, побоюючись за життя та здоров`я своїх близьких, вимушений був вжити дій направлених на припинення протиправних дій з боку потерпілого. При цьому обвинувачений, будучи дезорієнтованим, тимчасово втративши можливість бачити, намагався вихватити перцовий балон у потерпілого, використовуючи відкриті долоні обох рук.

З урахуванням шокового стану обвинуваченого у спірних правовідносинах, його дезорієнтацію та тимчасову втрату зору, він не в змозі надати категоричну відповідь про те, чи завдав він тілесне ушкодження потерпілому в ході дій направлених на припинення протиправного діяння з боку потерпілого.

Обвинувачений вчиняв дії з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів, а також прав та інтересів його матері, сестри і її дитини, його дружини та їх дітей, від суспільно небезпечного посягання потерпілим.

Додатковим фактом, того, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони свідчить і той факт, що в результаті спірних правовідносин і він і його мати отримали тілесних ушкоджень. Тобто, в даному випадку необхідна оборона не уявна, а документально підтверджена.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 , відобразив ряд показів свідків лише в тій частині, на яку посилалася сторона обвинувачення як на доказ винуватості, залишивши поза увагою суперечність доказів показам свідків сторони обвинувачення та самого потерпілого ОСОБА_9 , а аргументи сторони захисту залишились поза увагою суду або їх було перекручено, що призвело до невідповідності судового рішення фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, вказане кримінальне провадження стосувалось подій, які мале місце 16.09.2022 на території належної матері ОСОБА_7 - ОСОБА_18 ділянки 141 в садовому товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в с. Перемога Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а не на вулиці біля ділянки, як те зазначено у обвинувальному акті), де ОСОБА_7 знаходився разом зі своєю родиною. Приблизно о 17:30 до воріт ділянки під`їхало авто ОСОБА_9 , з якого вийшов останній та без дозволу, користуючись тим, що ворота були відчинені, зайшов на територію ділянки і, використовуючи нецензурну лайку, почав висловлювати своє невдоволення з приводу собаки, яка приблудилась та жила на території ділянки ОСОБА_7 , на що останній наполегливо попросив ОСОБА_9 залишити територію ділянки, потім це зробила і матір ОСОБА_7 - ОСОБА_18 , яка почала наближатися при цьому до ОСОБА_9 , на що він її відштовхнув, після чого до матері підбігла собака, до якої ОСОБА_9 почав застосовувати заздалегідь заготований газовий балончик, який в подальшому застосував і до ОСОБА_18 . Побачивши це, ОСОБА_7 почав рухатись в сторону ОСОБА_9 , який тримаючи балончик на витягнутій руці почав розпилювати його і на нього. Коли ОСОБА_7 наблизився, то він вже не бачив нічого, так як рідина потрапила в очі, і він, пам`ятаючи візуальне розташування руки ОСОБА_9 та балончика в ній, зробив декілька змахів руками, намагаючись вибити його з рук ОСОБА_9 , але відчуваючи, що той продовжує розпилювати на нього рідину, зрозумів, що це йому не вдалося та припинив свої спроби. Потім він відчув, як його хтось схопив (як потім виявилось - це була дружина ОСОБА_9 , яку відтягнула його мама та впала разом з нею біля машини). У подальшому він почув, як ОСОБА_9 кричав своєму сину, щоб той подав йому пістолет. Після цього ОСОБА_9 викрикнув, що дістане його сам і через короткий проміжок часу ОСОБА_7 почув звук багажника автомобіля, що відкривається і голос матері, до якої пішов навпомацки. Після цього ОСОБА_9 сів у авто і поїхав з місця події. Потім його мати ОСОБА_18 повідомила, що ОСОБА_9 завдав тілесних ушкоджень і їй.

Вказані обставини протягом досудового розслідування та судового провадження підтверджувала мати ОСОБА_7 - ОСОБА_18 та його дружина ОСОБА_21 . Також частково ці обставини бачила і підтверджувала сестра ОСОБА_7 - ОСОБА_22 , яка на певний час відволіклася, пішовши до дітей в альтанку, переймаючись за них.

На всі ці обставини вказувала сторона захисту, як на докази невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, відсутності у нього жодного умислу на умисне завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , не виключаючи при цьому можливе спричинення якихось легких тілесних ушкоджень під час спроб вибити/вихватити відкритими долонями з рук ОСОБА_9 перцовий балончик, який розпирскувався прямо у обличчя ОСОБА_7 , через що останній робив такі спроби вибити/вихватити перцовий балончик наосліп.

Враховуючи обставини, за яких ОСОБА_9 отримав легкі тілесні ушкодження, а також хронологію подій, суд мав кваліфікувати дії ОСОБА_7 за статтею 36 КК та виправдати його. При цьому дії ОСОБА_7 не були перевищенням меж необхідної оборони, адже за змістом ч.3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Про схильність до хуліганства ОСОБА_9 та водночас про невідповідність твердження про наявність з боку ОСОБА_7 «раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_9 » свідчать надані ОСОБА_7 докази та пояснення, що ОСОБА_9 він знає з того часу, як матір останнього ( ОСОБА_23 ) була членом правління садового товариства « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». На той час ОСОБА_7 , як і деякі інші учасники садового товариства, висловлював незадоволення щодо діяльності та бездіяльності керівництва, намагався власноруч вирішити існуючі проблеми, звертався зі скаргами на правління, що на думку ОСОБА_7 не подобалось ОСОБА_9 . Коли ОСОБА_7 став заступником голови правління садового товариства, разом з іншими зацікавленими у вирішенні проблеми учасниками садового товариства, вони намагалися вирішити цю проблему, але ОСОБА_9 з підтримуючою його особою звели нанівець всі здійсненні заходи (прибрали тимчасові споруди, які допомогли розчистити річку). Більш того, ОСОБА_9 після цього почав погрожувати ОСОБА_7 .

На підтвердження вказаного ОСОБА_7 долучав до матеріалів кримінального провадження скріншоти із застосунку Vіbеr, які підтверджували той факт, що неприязні стосунки у ОСОБА_9 до ОСОБА_7 виникли щонайменше з 01.08.2021.

На думку захисника, судовий розгляд здійснювався у обвинувальному напрямку, попри вищевказане та при наявності суперечностей доказів одне одному, суд першої інстанції цим обставинам належної оцінки не надав, відхиливши їх загальними фразами.

Суд у вироку зазначив, що «Надані обвинуваченим ОСОБА_7 показання в судовому засіданні про те, що потерпілий ОСОБА_9 зайшов на його садову ділянку та безпідставно застосував газовий балончик, а він із засліпленими очима, намагаючись захистити свою родину та вихопити балончик робив махи руками і можливо неумисно завдав удар потерпілому не узгоджуються із обставинами, які встановлені під час слідчих експериментів, показаннями свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_16 , а також висновків проведених СМЕ, згідно яких тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли утворитися від механічної дії тупого твердого предмету (предметів), яким могла бути і рука, стиснена у кулак, або інший предмет з аналогічними властивостями.»

Однак у протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_24 вказано, що ОСОБА_9 штовхнула ОСОБА_18 , від чого він відійшов назад, після чого ОСОБА_9 намагався нанести удари ОСОБА_7 , від яких він ухилявся та відходив назад.

На думку захисту суперечність полягає у тому, яким чином ОСОБА_9 міг робити стільки кроків назад, враховуючи невелику ширину вулиці в садовому товариству та його припаркований автомобіль прямо перед воротами території домоволодіння ОСОБА_7 , не заходячи у двір домоволодіння (про що стверджували свідки сторони захисту). Однак суд першої інстанції ці суперечності не усунув.

Свідок ОСОБА_24 у протоколі слідчого експерименту зазначала, що не може вказати, як саме та яка кількість ударів була нанесена ОСОБА_9 , оскільки лежала на землі з відвернутим у інший бік обличчям та не бачила моменту завдання удару.

Свідок ОСОБА_16 як під час допиту, так і під час слідчого експерименту зазначав, що куди саме був нанесений удав ОСОБА_9 та чи була рука стиснута у кулак чи удар наносився долонею - він відповісти не може, оскільки стояв на значній відстані та не бачив.

Висновки судово-медичних експертиз за результатами цих слідчих експериментів не підтвердили механізму спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ОСОБА_7 , а питань щодо можливості спричинення наявних у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень відкритою долонею руки на вирішення СМЕ не ставилось.

У вироку покази свідків сторони захисту викладені таким чином, щоб створити у стороннього спостерігача враження незначущості певної події («приснув на собаку з балончика сльозоточивим газом, а потім на нього і маму», «приснув балончиком на собаку та попав газом на неї та сина», при тому, що ОСОБА_9 сам повідомляв, що використав перцевий балончик повністю до кінця, що дає підстави обґрунтовано стверджувати про те, що ОСОБА_7 у той момент був осліплений внаслідок дії перцевого балончика.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції послався на:

- акт СМЕ № 2547 від 19.09.2022, який проводився за результатами особистого огляду ОСОБА_9 і який давав підставі для кваліфікації за ч.1 ст. 125 КК. Проте із супровідного листа до нього вбачається, що вказаний акт СМЕ був отриманий ВП № 8 Дніпровського РУП 21.09.2022, хоча відомості до ЄРДР були внесені 07.10.2022;

- довідку приймального відділення КНП « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (у якій не зазначалось про наявність у ОСОБА_9 струсу головного мозку);

- виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 22861 (у якій зазначено про ургентну госпіталізацію 20.09.2022, хоча які самі тілесні ушкодження вимагали негайних лікувальних заходів для порятунку життя залишається не з`ясовано, враховуючи також і те, що того ж дня ОСОБА_9 був на судово-медичному обстеженні і там також не було встановлено наявності струсу головного мозку і решти діагнозів, зазначених у виписці);

- слідчий експеримент від 11.10.2022 за участю ОСОБА_9 (під час якого останній вказував, що не бачив чим саме та як саме йому було завдано удар);

- висновок CME № 3237е від 17.11.2022 (який став підставою для перекваліфікації на ч. 2 ст. 125 КК та у якому з експерт зазначив, що «локалізація та характер спричинених тілесних ушкоджень в області обличчя не суперечить механізму їх утворення, на який вказує останній в ході проведення слідчого експерименту за його участю», хоча у описовій частині цього висновку зазначені дані з протоколу проведення слідчого експерименту щодо того, що ОСОБА_9 не може вказати як саме та чим саме йому був завданий удар);

- слідчий експеримент від 11.10.2022 за участю ОСОБА_24 та висновок СМЕ №3238е від 17.11.2022 (у яких свідок ОСОБА_24 зазначала, що не може вказати, як саме та яка кількість ударів була нанесена ОСОБА_9 , оскільки лежала на землі з відвернутим у інший бік обличчям та не бачила моменту завдання удару);

- слідчий експеримент від 25.11.2022 за участю свідка ОСОБА_15 (який під час допиту на стадії досудового розслідування зазначав про нанесення ОСОБА_9 декількох ударів в область голови, що суперечить усім доказам по справі, а вже під час слідчого експерименту вказав про один удар. На допиті вказаного свідка у судовому засіданні наполягав захист, що співпало з заміною складу суду, але суд відмовив у задоволенні цього клопотання, що свідчить про неповноту судового розгляду;

- висновок СМЕ № 3376е від 29.11.2022 (який також став підставою для перекваліфікації на ч. 2 ст. 125 КК та який проводився вже на підставі медичної карти стаціонарного хворого № 22851/1440, яка стороні захисту не відкривалася в порядку ст. 290 КПК України);

- слідчий експеримент від 05.12.2022 за участю свідка ОСОБА_16 та висновок СМЕ № 345le від 08.12.2022 (у яких свідок ОСОБА_16 зазначав, що куди саме був нанесений удав ОСОБА_9 та чи була рука стиснута у кулак чи удар наносився долонею він відповісти не може, оскільки стояв на значній відстані та не бачив).

На думку захисника достатніх та беззаперечних доказів спричинення ОСОБА_7 умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять доказів, які б спростовували покази ОСОБА_7 та інших свідків сторони захисту, що саме ОСОБА_9 зайшов на територію чужого домоволодіння та розпочав словесну перепалку, штовханину з матір`ю ОСОБА_7 , першим застосував відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_7 перцевий балон, внаслідок чого ОСОБА_7 почав намагатись всліпу вибити його із рук ОСОБА_9 , і внаслідок чого, можливо, зачепив ОСОБА_9 рукою, відмахуючись від розпилюваного на нього перцевого балону.

Стороною захисту було долучено до матеріалів справи висновки СМЕ, які підтверджують покази ОСОБА_7 та інших свідків сторони захисту і свідчать про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 та його матері ОСОБА_18 , що підтверджує хронологію і черговість подій, про які стверджує ОСОБА_7 і інші свідки сторони захисту.

На підставі викладеного, захисник просить вирок ІНФОРМАЦІЯ_3 від 16 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

На апеляційні скарги прокурора та захисника представником потеплілого ОСОБА_15 - адвокатом ОСОБА_25 подані заперечення, в яких він наводить свої аргументи на спростування доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення та захисту, просить залишити їх без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- прокурора, який підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення та просив вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 змінити, виключити із вироку рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК, вважати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, з урахуванням положень ч.5 ст.74 КК, звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку з закінченням строків давності, в іншій частині вирок залишити без змін. Апеляційну скаргу захисника просив залишити без задоволення;

- обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги, просили їх задовольнити, вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. Одночасно ОСОБА_7 заперечував проти застосування до нього положень ст.49 КК та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК. Апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення;

- потерпілого та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора та захисника, просили залишити без змін вирок суду;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 409 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з положень ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.319 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та статтею 320 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 319 КПК передбачає, що суд вмотивованою ухвалою може прийняти рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку та здійснювати повторно всі або частину процесуальних дій, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді, якщо таке рішення не може негативно вплинути на судовий розгляд та за умови дотримання таких вимог:

1) сторони кримінального провадження, потерпілий не наполягають на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійсненні судом до заміни судді;

2) суддя, що замінив суддю, який вибув, ознайомився з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду, згоден з прийнятими судом процесуальними рішеннями і вважає недоцільним нове проведення процесуальних дій, що вже були проведені до заміни судді.

У випадку, передбаченому цією частиною, докази, що були дослідженні під час судового розгляду до заміни судді, зберігають доказове значення та можуть бути використані для обґрунтування судових рішень.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, після надходження обвинувального акта щодо ОСОБА_7 до ІНФОРМАЦІЯ_3 було визначено суддю для його розгляду - головуючого ОСОБА_14 (протокол від 22.12.2022, т.1 а.п.15). У цьому складі суду 02 листопада 2023 було проведено підготовче судове засідання, за результатами якого призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

В судовому засіданні 18.04.2024 було допитано свідка ОСОБА_24 , а 07.11.2024 свідка ОСОБА_16 (т.1 а.п. 65, 71).

Надалі згідно протоколу повторного автоматичного розподілу справи між суддями від 13.05.2025, у зв`язку із закінченням строку повноважень судді ОСОБА_14 , кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 передано для розгляду у провадження судді ОСОБА_1 (т.1 а.п.76).

У судовому засіданні 11 серпня 2025 року учасникам судового провадження було повідомлено про зміну складу суду та поставлено на обговорення учасникам судового провадження питання щодо можливості продовження судового розгляду в новому складі суду. Прокурор не заперечував проти продовження судового розгляду, натомість сторона захисту наполягала на тому, щоб судовий розгляд розпочати спочатку. Вислухавши думку сторін, суд дійшов висновку про можливість продовження судового розгляду, про що було постановлено усну ухвалу, яку занесено до журналу судового засідання (т. 1 а.п.92-93).

Отже, процесуальні дії, які проведено в судових засіданнях 18.04.2024 та 07.11.2024, а саме допит свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_16 , в порядку ст. 352 КПК повторно не здійснювалися після заміни судді, на чому наполягала сторона захисту, а їх показання в подальшому були використані для обґрунтування вироку.

Тим самим місцевий суд, усупереч вимогам процесуального закону, здійснив розгляд кримінального провадження з істотним порушенням положень, що забезпечують незмінність складу суду та повноту судового розгляду.

Оскільки допущені порушення є істотними, колегія суддів вважає за необхідне на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК вирок місцевого суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого суду слід врахувати наведене, розглянути кримінальне провадження з додержанням вимог матеріального та процесуального законів, й ухвалити законне і справедливе рішення, яке відповідатиме положенням ст. 370 КПК. Наведене узгоджується з практикою ККС ВС, викладеної зокрема у постанові від 24 листопада 2020 рок у справі № 753/17740/16.

Виходячи із забезпечення принципу верховенства права, законності та права обвинуваченого ОСОБА_7 на справедливий розгляд справи, колегія суддів, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 та ч.1 ст.412 КПК вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Водночас, згідно з положеннями ч.2 ст.415 КПК, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційних скарг, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 є передчасною, а отже безпідставною та задоволенню не підлягає, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 слід задовольнити частково, а вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16.09.2025 щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 125 КК скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 125 КК - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4