Провадження № 1-о/947/2/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря с/з ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

учасники судового провадження (особи, що яких розглядається заява) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про перегляд ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2021 року за нововиявленими обставинами

ВСТАНОВИВ:

Прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2021 року, якою закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України та ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст. 368 КК України.

Заява обґрунтована тим, що в межах досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0001753 від 13.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 376-1 КК України, слідчим на підставі показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , іншими доказами, а саме: реєстр № ФФ3554 від 01.12.2020 року, протоколом огляду реєстру, встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0277 від 13.03.2020 року відносно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України та ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст. 368 КК України до суду надійшов 02.12.2020 року о 09 год. 54 хв., тобто в межах строку досудового розслідування.

Таким чином на думку прокурора наведену обставину слід вважати нововиявленою, про яку не було відомо і не могло бути відомо суду, та прокурору, який звертається з заявою під час судового розгляду кримінального провадження № 0277, у зв`язку з тим, що про дану подію йому стало відомо тільки 19.03.2024 року з рапорту заступника начальника відділу 17/2/1

ОСОБА_15 судовому засіданні прокурор підтримав в повному обсязі заяву про перегляд ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2021 року за нововиявленими обставинами на підставах викладених в письмовому вигляді.

Захисники та учасники судового провадження (особи, що яких розглядається заява) категорично заперечували проти заяви прокурора та просили суд відмовити у повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях що долучені до матеріалів справи.

Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі обставини у сукупності, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000277, здійснювалося за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з надходженням обвинувального акта до суду поза межами строку досудового розслідування.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами факт своєчасного звернення до суду з обвинувальним актом у межах строку досудового розслідування, визначеного КПК України. Суд детально дослідив надані стороною обвинувачення докази, зокрема копії реєстрів урядового фельд`єгерського зв`язку, супровідні листи, відомості автоматизованих систем документообігу, та дійшов висновку, що достовірно підтвердженою датою надходження обвинувального акта до суду є 14 грудня 2020 року, тобто після спливу встановленого законом строку.

Зазначене судове рішення було предметом апеляційного та касаційного перегляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо недоведеності стороною обвинувачення факту направлення обвинувального акта до суду в межах строку досудового розслідування, зазначивши, що подані документи мають суперечливий характер та не усувають сумнівів щодо моменту фактичного надходження обвинувального акта до суду.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 квітня 2023 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій без змін. Касаційний суд, зокрема, вказав, що не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо фактичних обставин кримінального провадження, у тому числі щодо дати направлення обвинувального акта до суду, та визнав наведені у касаційній скарзі доводи такими, що зводяться до переоцінки доказів.

Таким чином, на момент ухвалення постанови Касаційного кримінального суду від 25 квітня 2023 року питання своєчасності звернення прокурора до суду з обвинувальним актом було остаточно вирішене судами трьох інстанцій, а відповідні судові рішення набули законної сили та стали остаточними.

У подальшому прокурор звернувся до суду із заявою про перегляд ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на положення пункту 4 частини другої статті 459 КПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2024 року у задоволенні зазначеної заяви було відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор як на нововиявлені, не відповідають критеріям, визначеним статтею 459 КПК України, оскільки вони вже були предметом дослідження судів під час первісного розгляду справи та не є новими юридично значущими фактами, а спрямовані на повторну оцінку доказів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 листопада 2025 року судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій було скасовано, а справу направлено на новий розгляд, при цьому суддя Касаційного кримінального суду ОСОБА_16 виклав окрему думку, в якій не погодився з висновками більшості суддів щодо наявності підстав для такого перегляду.

За таких обставин суд, здійснюючи розгляд заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, виходить із того, що межі судового перегляду у цьому провадженні є виключно спеціальними та обмеженими, зумовленими правовою природою інституту нововиявлених обставин.

Суд наголошує, що перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не є продовженням апеляційного чи касаційного перегляду, не передбачає повторного встановлення фактичних обставин кримінального провадження та не може використовуватися як процесуальний механізм для усунення недоліків сторони обвинувачення, допущених під час первісного судового розгляду.

Предметом перевірки у цьому провадженні є виключно з`ясування того, чи існували на момент ухвалення рішення суду першої інстанції обставини, які: об`єктивно існували у той час; не були відомі суду та стороні, що звертається із заявою, і не могли бути їм відомі за умови належної процесуальної обачності; є істотними для справи та такими, що самі по собі або в сукупності з іншими обставинами могли б поставити під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Будь-яке виходження за зазначені межі, зокрема шляхом повторної оцінки доказів, які вже досліджувалися судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, або шляхом виправлення процесуальної пасивності сторони обвинувачення, суперечило б як вимогам статей 459-467 КПК України, так і принципу правової визначеності та остаточності судових рішень.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд ухвали Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2021 року за нововиявленими обставинами, прокурор посилається на положення пункту 4 частини другої статті 459 КПК України, вважаючи, що після набрання зазначеною ухвалою законної сили були виявлені обставини, які не були відомі суду під час первісного розгляду справи та які самі по собі або в сукупності з іншими обставинами доводять неправильність судового рішення.

Як на таку нововиявлену обставину прокурор посилається на встановлення факту надходження обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000277 до Київського районного суду м. Одеси 02 грудня 2020 року о 09 год. 54 хв., тобто, за твердженням заявника, у межах строку досудового розслідування.

На обґрунтування зазначеного прокурор вказує, що в межах іншого кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001753 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 376-1 КК України, були зібрані докази, які підтверджують факт передачі обвинувального акта до суду шляхом урядового фельд`єгерського зв`язку ще 01 грудня 2020 року, а саме: реєстр Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Держспецзв`язку № ФФ3554 від 01 грудня 2020 року; протокол огляду зазначеного реєстру; показання свідків, допитаних у межах вказаного кримінального провадження.

Прокурор зазначає, що про наявність та значення цих обставин йому стало відомо лише 19 березня 2024 року після отримання відповідного рапорту та копій матеріалів з кримінального провадження № 0001753, у зв`язку з чим строк звернення з заявою, передбачений статтею 461 КПК України, на його думку, не порушено.

На переконання сторони обвинувачення, врахування зазначених обставин могло б призвести до іншого висновку суду щодо своєчасності направлення обвинувального акта та, відповідно, до відсутності підстав для закриття кримінального провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 284 КПК України.

Захисники та обвинувачені заперечили проти задоволення заяви прокурора, вказуючи на її безпідставність як з процесуальних, так і з матеріально-правових підстав.

Насамперед сторона захисту звернула увагу суду на порушення строків звернення, встановлених статтею 461 КПК України. На їх думку, обставини, на які посилається прокурор, були або мали бути відомі стороні обвинувачення значно раніше, зокрема ще під час первісного розгляду справи, а також під час апеляційного та касаційного перегляду, оскільки саме на ці документи (реєстр фельд`єгерського зв`язку, опис відправлення, супровідні листи) прокурор неодноразово посилався у своїх скаргах. Отже, тримісячний строк звернення з заявою був пропущений без поважних причин.

Крім того, сторона захисту зазначила, що наведені прокурором доводи не відповідають поняттю нововиявлених обставин, оскільки: факти, на які він посилається, вже були предметом дослідження судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій; подані матеріали не створюють нового юридично значущого факту, а лише спрямовані на іншу інтерпретацію та переоцінку вже наявних доказів; посилання на показання свідків, допитаних у межах іншого кримінального провадження, є неприйнятним, оскільки такі особи не були учасниками кримінального провадження № 0000277 і не допитувалися судом у порядку, передбаченому КПК України.

Окремо захисники наголосили, що оригінал реєстру фельд`єгерського зв`язку, на який посилається прокурор, фактично відсутній, оскільки, за поясненнями самого прокурора, був знищений, що позбавляє суд можливості перевірити його автентичність та надати належну оцінку. Натомість копія такого реєстру вже оцінювалася судами попередніх інстанцій та була визнана неналежним доказом своєчасного направлення обвинувального акта.

Також сторона захисту звернула увагу, що саме по собі внесення відомостей до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтями 366 та 376-1 КК України, не може вважатися підтвердженням фальсифікації доказів, оскільки станом на час розгляду заяви відсутній обвинувальний вирок або інше процесуальне рішення, яке б встановлювало відповідні обставини у передбаченому законом порядку.

У зв`язку з наведеним сторона захисту просила суд залишити заяву прокурора без задоволення, як таку, що спрямована на повторний перегляд справи та порушує принцип правової визначеності і остаточності судових рішень.

Таким чином, з урахуванням позицій сторін, суд констатує, що у межах даного провадження предметом судової перевірки є не питання фактичної дати направлення обвинувального акта як таке, а виключно з`ясування того, чи обставини, на які посилається прокурор: є новими юридично значущими фактами, а не новими доказами щодо раніше встановлених обставин; не були відомі суду та стороні обвинувачення під час первісного розгляду справи з причин, незалежних від них; відповідають вимогам статей 459-461 КПК України та стандартам правової визначеності, сформульованим у практиці Верховного Суду і Європейського суду з прав людини.

Суд також виходить із загальних положень Конституції України та Кримінального процесуального кодексу України, які визначають фундаментальні засади здійснення правосуддя та межі втручання у судові рішення, що набрали законної сили.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є безпосередньо діючим та підлягає застосуванню судами при тлумаченні й застосуванні норм процесуального права, у тому числі при вирішенні питань щодо допустимості перегляду остаточних судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Обов`язковість судових рішень означає не лише необхідність їх виконання, але й стабільність правових наслідків, які вони породжують, а також недопустимість їх довільного чи необґрунтованого перегляду після набрання законної сили.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України, суд при здійсненні кримінального провадження зобов`язаний застосовувати положення цього Кодексу з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зазначена норма зобов`язує суд тлумачити інститут перегляду за нововиявленими обставинами у світлі принципу правової визначеності та остаточності судових рішень.

Відповідно до статті 21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд, що включає, серед іншого, право на правову визначеність. Справедливість судового розгляду охоплює не лише можливість оскарження судового рішення у встановлених законом межах, але й захист від безпідставного багаторазового перегляду справи після завершення всіх передбачених законом стадій судового контролю.

Згідно з статтею 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Разом із цим, змагальність передбачає, що кожна сторона несе ризик наслідків своєї процесуальної поведінки. Невикористання стороною обвинувачення процесуальних можливостей щодо належного подання та дослідження доказів під час первісного розгляду справи не може компенсуватися шляхом подальшого перегляду остаточного судового рішення за відсутності нововиявлених обставин у розумінні статті 459 КПК України.

Відповідно до статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Цей принцип означає, що судове рішення ґрунтується на тих доказах, які були безпосередньо досліджені судом у межах відповідного провадження. Подання після завершення судового розгляду нових доказів або матеріалів з інших кримінальних проваджень не може слугувати підставою для перегляду рішення, якщо вони не утворюють новий юридично значущий факт, який відповідає критеріям нововиявленої обставини.

Крім того, стаття 26 КПК України закріплює принцип диспозитивності, відповідно до якого сторони є вільними у використанні наданих їм процесуальних прав у межах та спосіб, передбачений законом. Зазначене означає, що сторона обвинувачення самостійно визначає тактику доведення та несе процесуальні наслідки неналежної реалізації своїх повноважень, у тому числі пов`язані з недоведеністю певних обставин у межах первісного провадження.

У системному зв`язку з наведеними положеннями перебуває і стаття 370 КПК України, яка визначає вимоги до судового рішення, зокрема його законність, обґрунтованість та вмотивованість. Судове рішення, що набрало законної сили і було перевірене судами апеляційної та касаційної інстанцій, презюмується законним і обґрунтованим, доки не буде встановлено інше у порядку, прямо передбаченому законом.

Таким чином, сукупний аналіз положень Конституції України та КПК України дає підстави для висновку, що: обов`язковість судових рішень та їх остаточність є складовими верховенства права; перегляд судових рішень, що набрали законної сили, допускається виключно у випадках і в порядку, прямо передбачених законом; інститут нововиявлених обставин не може використовуватися як спосіб усунення процесуальних прорахунків сторони або як альтернатива апеляційному чи касаційному перегляду; будь-який відступ від принципу остаточності судового рішення має бути обґрунтований наявністю дійсно нових, істотних і достовірних обставин, які не були і не могли бути відомі суду та сторонам під час первісного розгляду справи.

Суд виходить із того, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад, визначених Конституцією України та Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема засад верховенства права, законності, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, доступу до правосуддя та обов`язковості судових рішень. Застосування норм кримінального процесуального права має здійснюватися з урахуванням стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України є джерелом тлумачення національного законодавства.

Одним із фундаментальних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який охоплює, inter alia, принцип res judicata, тобто остаточності та обов`язковості судового рішення, що набрало законної сили. Зміст цього принципу полягає в тому, що судове рішення, ухвалене у встановленому законом порядку та перевірене судами вищих інстанцій, не може бути переглянуте лише з мотивів незгоди сторони з його висновками або з метою отримання повторного розгляду справи.

Відступ від принципу остаточності судового рішення допускається виключно за наявності обставин виняткового характеру, які є суттєвими, належним чином підтвердженими та такими, що об`єктивно не могли бути враховані судом під час первісного розгляду справи. Саме в цьому контексті інститут перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами має розглядатися як виключення із загального правила правової стабільності, а не як альтернативна чи додаткова форма апеляційного або касаційного перегляду.

Отже, процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є екстраординарним процесуальним механізмом, спрямованим не на повторний розгляд справи по суті, а на усунення істотної судової помилки, яка стала наслідком того, що під час первісного судового розгляду суду не були і не могли бути відомі певні юридично значущі факти.

Відповідно до статті 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті виключно за нововиявленими або виключними обставинами. Законодавець, визначаючи можливість такого перегляду, свідомо встановив вичерпний перелік підстав, що виключає розширене або довільне тлумачення цього інституту.

Частина друга статті 459 КПК України відносить до нововиявлених обставин, зокрема, встановлені у визначеному законом порядку факти штучного створення або підроблення доказів, завідомо неправдиві показання учасників кримінального провадження, на яких ґрунтується судове рішення, а також інші обставини, які не були відомі суду на час ухвалення судового рішення та які самі по собі або в сукупності з раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Таким чином, можливість перегляду судового рішення пов`язується не з будь-якими новими відомостями чи матеріалами, а виключно з такими обставинами, які мають характер юридично значущих фактів, об`єктивно існували на момент первісного розгляду справи, не були і не могли бути враховані судом та мають потенціал істотно вплинути на правильність висновків суду.

Процесуальний порядок подання та розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами регламентований статтями 460464 КПК України. Дотримання цього порядку є обов`язковою умовою допустимості відповідного провадження.

Згідно зі статтею 461 КПК України така заява подається не пізніше трьох місяців з дня, коли особа, яка звертається до суду, дізналася або повинна була дізнатися про відповідні обставини. Зазначений строк має імперативний характер і є процесуально-правовою гарантією стабільності судових рішень.

Оцінюючи дотримання цього строку, суд зобов`язаний встановити не лише формальну дату отримання заявником певної інформації, а й те, чи мав він реальну можливість дізнатися про відповідні обставини раніше, діючи з належною процесуальною обачністю, сумлінністю та професійною старанністю, з урахуванням перебігу первісного, апеляційного та касаційного проваджень.

Відповідно до статті 467 КПК України за результатами розгляду заяви суд має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення, скасувати судове рішення і постановити свою ухвалу або залишити заяву без задоволення. Зазначений перелік є вичерпним.

При цьому суд у провадженні за нововиявленими обставинами не здійснює повторний повний розгляд справи по суті та не підміняє собою апеляційний чи касаційний суд. Його повноваження обмежуються перевіркою наявності або відсутності передбачених законом критеріїв нововиявленості та оцінкою того, чи дають ці обставини правові підстави для втручання в остаточне судове рішення.

Усталена практика Верховного Суду виходить із того, що провадження за нововиявленими обставинами є виключною процесуальною формою перегляду, застосування якої можливе лише після завершення всіх ординарних стадій судового контролю.

Верховний Суд послідовно наголошує, що нововиявлені обставини повинні відповідати сукупності взаємопов`язаних критеріїв. Така обставина має об`єктивно існувати на момент ухвалення судового рішення, не бути відомою суду та стороні, яка звертається із заявою, і водночас не могла бути виявлена за умови належної процесуальної обачності. Крім того, вона повинна бути істотною, тобто такою, що могла б призвести до іншого висновку суду, та підтверджуватися належними, допустимими і достовірними доказами.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що інститут нововиявлених обставин не може використовуватися для переоцінки доказів, які вже були предметом дослідження судів, або як засіб усунення наслідків процесуальної пасивності сторони після програшу справи в ординарному порядку.

Суд бере до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 675/1600/21 (провадження № 51-1601км22), відповідно до яких перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою, що не має резервного характеру щодо апеляційного та касаційного перегляду і не спрямована на ревізію судового рішення, повторне встановлення фактичних обставин або усунення суперечностей у доказах. Верховний Суд наголосив, що нововиявлені обставини є юридично значущими фактами, які об`єктивно існували на час ухвалення рішення, але не були і не могли бути відомі суду та принаймні одній стороні, а відступ від принципу правової визначеності (res judicata) можливий лише за наявності суттєвих і належно підтверджених підстав.

Застосовуючи наведені підходи до обставин цієї справи, суд виходить з того, що доводи заявника про «виявлення» додаткових матеріалів щодо часу направлення/надходження обвинувального акта (зокрема, посилання на реєстр фельд`єгерського зв`язку та пов`язані з ним документи) за своєю суттю стосуються тієї самої обставини, яка вже була предметом дослідження та оцінки під час первісного розгляду і перевірки судами апеляційної та касаційної інстанцій. За відсутності доведення того, що відповідний юридично значущий факт не був і не міг бути відомим стороні обвинувачення за умови належної процесуальної старанності в межах ординарного провадження, такі посилання не можуть розцінюватися як нововиявлені обставини у розумінні статті 459 КПК України і не створюють підстав для відступу від принципу остаточності судового рішення.

Суд наголошує на принциповій відмінності між новими доказами та нововиявленими обставинами. Нові докази є лише засобами підтвердження певних фактів і не утворюють самі по собі нововиявлену обставину, якщо вони стосуються обставин, які вже були встановлені судом та отримали правову оцінку.

Несвоєчасне подання доказів, непред`явлення їх оригіналів, а також спроби повторно довести ті самі факти іншими доказами після завершення судового розгляду не можуть визнаватися нововиявленими обставинами. Такі дії свідчать не про виявлення нового юридично значущого факту, а про прагнення сторони змінити результат справи шляхом повторної оцінки доказів.

Так само не утворюють нововиявлених обставин посилання на ймовірні фальсифікації, службові підроблення чи інші злочинні дії за відсутності їх встановлення у передбаченому законом порядку, зокрема обвинувальним вироком суду або іншими процесуальними рішеннями, які мають достатній рівень доказової достовірності.

Суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини розглядає принцип правової визначеності як складову права на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що остаточне судове рішення не повинно ставитися під сумнів інакше як за наявності виняткових та неспростовних підстав.

Перегляд судового рішення не може перетворюватися на приховану форму апеляції або касації та використовуватися для досягнення іншого результату в умовах, коли сторони лише пропонують альтернативну оцінку тих самих матеріалів справи. Обов`язок доведення того, що відповідні обставини не могли бути представлені раніше, покладається на заявника.

У межах цього провадження суд вирішує питання не про повторний розгляд кримінального провадження по суті та не про ревізію висновків, покладених в основу судових рішень, ухвалених у межах ординарного процесу (перша інстанція, апеляція, касація), а про наявність або відсутність у справі нововиявлених обставин у розумінні статті 459 КПК України, які дають правові підстави для втручання в остаточне судове рішення, що набрало законної сили, з урахуванням принципу правової визначеності (res judicata).

Суд виходить із того, що первісним судовим рішенням, перегляд якого ініційовано, є ухвала Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2021, якою кримінальне провадження № 0000277 щодо ОСОБА_6 (ч. 4 ст. 368 КК України) та ОСОБА_7 (ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України) закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. В основі цього рішення лежав встановлений судами висновок, що обвинувальний акт був поданий/надійшов до суду поза межами строку досудового розслідування, а доводи сторони обвинувачення про своєчасність направлення через фельд`єгерський зв`язок не доведені поза розумним сумнівом належними та достовірними доказами.

В подальшому ухвалу від 17.12.2021 було перевірено в апеляційному порядку ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.11.2022, а також у касаційному порядку постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.04.2023, якими висновки суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, визначальна для результату справи фактична обставина момент звернення до суду з обвинувальним актом (час його надходження/отримання судом) вже була предметом судового контролю в трьох інстанціях і отримала остаточну процесуальну оцінку.

Отже, у цьому провадженні суд перевіряє виключно те, чи з`явилися такі юридично значущі факти, які: об`єктивно існували на момент ухвалення рішення 17.12.2021; не були і не могли бути відомі суду та хоча б одній зі сторін; є істотними і здатними вплинути на правильність рішення; підтверджені належними, допустимими і достовірними доказами; заявлені з дотриманням процесуального строку; і не перетворюють перегляд за нововиявленими обставинами на приховану апеляцію/касацію.

Суд встановлює, закриття провадження за п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України була зумовлена однією ключовою фактичною площиною: чи доведено, що обвинувальний акт у провадженні № 0000277 був направлений/переданий до суду в межах строку досудового розслідування, і чи підтверджено належними доказами факт передання його фельд`єгерській службі (як перевізнику) та факт і час отримання судом.

Суд першої інстанції у рішенні від 17.12.2021 детально дослідив подані стороною обвинувачення матеріали на підтвердження версії про своєчасність направлення обвинувального акта: зокрема копії документів фельд`єгерського зв`язку (реєстр № ФФ3554), опис відправлень № 726, листи/довідки, а також порівняв ці документи з даними автоматизованих систем документообігу органів прокуратури та суду. За результатом оцінки суд дійшов висновку, що факт передання й доставки обвинувального акта фельд`єгерською службою у строк не доведено з достовірністю, натомість дата 14.12.2020 як дата надходження до суду підтверджена штампом вхідної кореспонденції суду на супровідному листі та є надійною фактичною опорою для висновку про подання поза межами строку.

Апеляційний суд 07.11.2022 і касаційний суд 24.04.2023 перевірили саме ці доводи сторони обвинувачення (про 0102.12.2020 як про «вчасне» направлення/отримання), надали їм оцінку та погодилися, що представлені матеріали не усувають сумнівів і не доводять заявлений факт своєчасного подання, а тому підстави для скасування ухвали про закриття провадження відсутні.

Отже, предметом теперішньої перевірки може бути лише те, чи з`явився новий юридично значущий факт, який був об`єктивно недоступний та невідомий у первісному, апеляційному та касаційному провадженні і який за своєю природою не є пізнішим підсиленням раніше заявленої позиції сторони обвинувачення.

У цій справі сторона обвинувачення у провадженні за нововиявленими обставинами фактично повертається до тієї ж самої визначальної теми: дати та способу направлення/отримання обвинувального акта. Як випливає з матеріалів первісного розгляду і рішень апеляції та касації, у 20212023 роках сторона обвинувачення вже: стверджувала, що обвинувальний акт передано фельд`єгерському зв`язку 01.12.2020; посилалася на документи фельд`єгерського зв`язку, зокрема на копію реєстру ФФ3554 і опис № 726; наполягала, що суд отримав відправлення 02.12.2020; просила суди надати цим документам переважне значення порівняно з відміткою суду про надходження 14.12.2020.

Саме ця сукупність тверджень і доказів була предметом безпосереднього дослідження та оцінки судів усіх інстанцій. Отже, коли у подальшому сторона обвинувачення намагається знову обґрунтувати ті самі факти (0102.12.2020) посиланням на «нові матеріали» щодо реєстру/огляду реєстру або на свідчення осіб, допитаних в іншому кримінальному провадженні, це за своєю процесуальною природою є не появою нового факту, а спробою інакше довести той самий факт, який уже був поставлений під сумнів та відхилений судами.

Такий підхід не відповідає природі нововиявлених обставин, оскільки інститут глави 34 КПК України призначений для реагування на нові юридично значущі факти, а не для повторного формування доказової конструкції сторони обвинувачення на підтвердження вже заявленої позиції, яка виявилася недоведеною в ординарному процесі.

Суд виходить із того, що дані про відправлення/доставку обвинувального акта, записи в реєстрі фельд`єгерського зв`язку, відповідний опис і конверт як матеріальні носії інформації, безумовно стосуються подій грудня 2020 року і, як такі, могли об`єктивно існувати на момент первісного судового розгляду.

Однак у цій справі критерій «об`єктивного існування» сам по собі не є визначальним, оскільки він не відмежовує «ново виявлене» від «раніше відомого»: документи та інформація про фельд`єгерське відправлення не з`явилися «після» первісного розгляду вони вже були предметом процесуального використання стороною обвинувачення ще у 2021 році. Тому ключовим стає наступний критерійневідомість та неможливість бути відомою за належної процесуальної старанності.

Суд констатує, що вже під час первісного розгляду у 2021 році сторона обвинувачення посилалася на реєстр фельд`єгерського зв`язку № ФФ3554 та інші супровідні матеріали, використовуючи їх для доведення твердження про отримання відправлення судом 02.12.2020. Суди в межах ординарного розгляду вказували на проблеми доказової якості цих матеріалів, їх суперечність або ненадійність, а також на відсутність можливості усунути сумніви шляхом перевірки оригіналів.

За таких умов «виявлення» оригіналу або додаткових відомостей про той самий реєстр не може розцінюватися як обставина, яка не могла бути відомою стороні обвинувачення. Подання копії документа ще в первісному провадженні об`єктивно означає, що сторона обвинувачення усвідомлювала існування оригіналу або принаймні мала всі підстави і процесуальні можливості поставити питання про його витребування, огляд або забезпечення доказів у законний спосіб.

Суд окремо наголошує: критерій «не могла бути відомою» оцінюється не через суб`єктивне пояснення конкретної посадової особи щодо моменту «фактичного ознайомлення» з певним документом, а через призму об`єктивної можливості сторони обвинувачення як процесуального суб`єкта діяти належно та своєчасно. У цій справі сторона обвинувачення мала: можливість заявляти клопотання про витребування оригіналів; можливість ініціювати огляд/долучення первинних носіїв інформації; можливість усунути сумніви в апеляційній та касаційній інстанціях, де питання фактичної дати направлення було центральним.

Натомість подальше посилання на те, що оригінал «згодом встановлено/отримано», за своєю суттю вказує не на «випадкове відкриття» невідомого факту, а на спробу компенсувати недоліки доведення, які були критичними у первісному провадженні та не були усунені в апеляції й касації.

Суд виходить із того, що для ухвали від 17.12.2021 істотним було не існування копій документів чи загальна згадка про одержання 02.12.2020, а усунення ключових сумнівів, які суд встановив при оцінці наданих матеріалів, та доведення факту своєчасного подання обвинувального акта поза розумним сумнівом у частині: реального передання обвинувального акта фельд`єгерській службі саме у заявлений час; тотожності відправлення змісту обвинувального акта; реального отримання саме цим судом саме цього відправлення у час, який заявляється (02.12.2020 о 09:54), із належною фіксацією вхідної кореспонденції суду.

При цьому в рішенні 17.12.2021, підтвердженому апеляцією і касацією, суди виходили з того, що: наявні документи фельд`єгерського зв`язку в копіях не усувають сумніви щодо достовірності, а інформація в них є суперечливою або ненадійною; найбільш надійним підтвердженням фактичного надходження до суду є штамп вхідної кореспонденції суду із датою 14.12.2020; не доведено, що саме 02.12.2020 обвинувальний акт був фактично отриманий судом як вхідний документ із фіксацією реєстрації.

Отже, навіть припущення про наявність додаткових відомостей щодо реєстру не є істотним саме по собі, якщо ці відомості: не подані в формі, яка дозволяє суду перевірити їх достовірність, походження, цілісність; не усувають попередні сумніви, констатовані судами; не спростовують достовірного факту надходження 14.12.2020 у спосіб, який процесуально витриманий і доказово надійний.

Суд враховує, що у провадженні за нововиявленими обставинами обставини повинні бути підтверджені доказами, які дозволяють суду здійснити перевірку їх походження та достовірності у процесуально прийнятний спосіб.

У цій справі ключова проблема, полягає в тому, що вирішальне значення надається документу (реєстру фельд`єгерського зв`язку), щодо якого: у первісному розгляді використовувалися копії, надійність яких ставилася під сумнів; питання дослідження оригіналу було ключовим для усунення сумнівів; надалі повідомлялося про знищення оригіналу, що унеможливлює безпосередню судову перевірку первинного носія.

Окрім того, посилання на показання осіб, допитаних у межах іншого кримінального провадження, не замінює стандарту безпосередності та не може автоматично усунути дефіцит первинних документів, якщо ці показання не трансформуються у процесуально придатний механізм встановлення саме тієї обставини, яка була критичною для рішення 17.12.2021 року.

У цій справі строковий критерій не може розглядатися ізольовано від критерію «могла/не могла бути відомою». Оскільки обставина «реєстр/фельд`єгерська доставка 0102.12.2020 була відома стороні обвинувачення ще у первісному провадженні та була предметом апеляції і касації, то прив`язка початку тримісячного строку до «дати отримання рапорту/копій у 2024» не може бути прийнята як достатня, якщо за об`єктивними ознаками ця фактична площина була доступною значно раніше і підлягала реалізації в межах ординарного процесу.

З урахуванням практики ЄСПЛ і вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, суд додатково перевіряє, чи не перетворюється дане провадження на приховану форму апеляційного/касаційного перегляду.

У цій справі повторне порушення питання про час направлення/отримання обвинувального акта, коли ця обставина була стрижнем спору і вже отримала остаточну оцінку судів трьох інстанцій, за відсутності об`єктивно нової, раніше недоступної обставини, означало б підрив правової визначеності.

Сторона обвинувачення не довела наявності такого юридично значущого факту, який не був і не міг бути відомим у межах первісного, апеляційного та касаційного проваджень за умови належної процесуальної старанності, а також не усунула ключових сумнівів щодо доказової надійності матеріалів фельд`єгерського зв`язку, які стали підставою для висновку про недоведеність своєчасного звернення до суду з обвинувальним актом.

У зв`язку з цим відсутні правові підстави для відступу від принципу правової визначеності та втручання в остаточне судове рішення, що набрало законної сили.

Суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається сторона обвинувачення, пов`язані з часом направлення та надходження обвинувального акта до суду, вже були предметом дослідження та оцінки під час первісного розгляду кримінального провадження, а також перевірені судами апеляційної та касаційної інстанцій. Подані матеріали не свідчать про існування нових юридично значущих фактів, які не були і не могли бути відомі суду та сторонам на момент ухвалення рішення, що переглядається, і не змінюють фактичних підстав, покладених в основу ухвали про закриття провадження.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для втручання в остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, та вважає, що принцип правової визначеності і обов`язковості судових рішень у цій справі має бути збережений.

За наведених обставин суд доходить висновку, що підстави, передбачені статтею 459 КПК України, для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відсутні, а тому у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами слід відмовити.

Такий підхід суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з рішенням у справі «Желтяков проти України» (Zheltyakov v. Ukraine, заява № 4994/04, рішення від 09 червня 2011 року), в якому Європейський суд з прав людини наголосив, що одним із фундаментальних елементів верховенства права є принцип правової визначеності (res judicata). ЄСПЛ зазначив, що остаточне судове рішення, яке набрало законної сили, не може бути скасоване або переглянуте лише з мотивів незгоди сторони з його висновками чи з метою повторного розгляду справи, а відступ від принципу остаточності допустимий виключно за наявності суттєвих і неспростовних підстав.

У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, що процедура перегляду за нововиявленими обставинами не повинна використовуватися як прихована форма апеляції або касації, а має застосовуватися лише для виправлення істотної судової помилки, зумовленої появою нових фактів, які не були і не могли бути відомі під час первісного розгляду. За відсутності таких обставин втручання в остаточне судове рішення порушує принцип правової визначеності та право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції.

Крім того, відповідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, рішення від 03 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що принцип правової визначеності вимагає поваги до остаточності судових рішень, які набрали законної сили. ЄСПЛ зазначив, що повторний перегляд такого рішення не може використовуватися як засіб домогтися нового розгляду справи або іншого результату за відсутності виняткових обставин, а втручання у res judicata допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав істотного характеру.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 9, 10, 21, 22, 369-372, 392-395, 459-467 КПК України, статтею 129? Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Київського районного суду міста Одеси від 17.12.2021 року, якою закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України та ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст. 368 КК України залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Київського районного

суду м. Одеси ОСОБА_1