Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/3877/25
У Х В А Л А

18.12.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючий суддя ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участі прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м.Виноградів клопотання обвинуваченого та захисника про часткове скасування арешту майна у рамках судової справи з розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000195 від 17.04.2025 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

17.09.2025 обвинувачений ОСОБА_4 та захисник адвокат ОСОБА_5 подали клопотання про часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна у вказаному кримінальному провадженні.

Клопотання мотивовано тим, що 08.05.2025 на стадії досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_6 у справі №308/6452/25 за клопотанням прокурора накладено арешт на тимчасово вилучене 07.05.2025 майно у вказаному кримінальному провадженні. Арешт накладено із забороною відчуження, розпорядження та користування тимчасово вилученим майном, а у тому числі автомобілем марки «Ford Transit Connect» білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрованим власником якого є ОСОБА_7 . Арешт накладено з метою збереження речових доказів. ОСОБА_4 запевняє, що власник автомобіля не знав і не міг знати про те, коли і з якою метою використовувався автомобіль.

У судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали клопотання та просили задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання, бо автомобіль як речовий доказ належить дослідити в ході судового розгляду справи.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши зміст клопотання та дослідивши додані письмові докази, суд вирішив наступне.

Встановлено, що у рамках кримінального провадження №0000195 від 17.04.2025 Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_6 у справі №308/6452/25 за клопотанням слідчого накладено арешт на тимчасово вилучене 07.05.2025 майно у вказаному кримінальному провадженні. Арешт накладено із забороною відчуження, розпорядження та користування тимчасово вилученим майном, а у тому числі автомобілем марки «Ford Transit Connect» білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

За змістом Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , зареєстрованим власником автомобіля є ОСОБА_7 . Заявники надали суду копію Довіреності, даної ОСОБА_7 , посвідченої Командиром в/ч НОМЕР_3 полковником ОСОБА_8 , за якою ОСОБА_7 уповноважує ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_1 , вчиняти правочини за наведеним переліком щодо належного ОСОБА_7 автомобіля марки «Ford Transit Connect», д.н.з. НОМЕР_1 ., у тому числі визначати на власний розсуд місце стоянки, зберігання цього ТЗ, керувати автомобілем під час здійснення визначених цією довіреністю повноважень.

Суд констатує, що власник вилучених транспортних засобів не є учасником кримінального провадження і зі слів заявників не знав і не міг знати про те, коли і з якою метою використовувався автомобіль.

Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Згідно ч.1 ст. 172 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки арешт накладено з метою збереження речових доказів, вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, кримінальне провадження не завершено, тому арешт накладено правомірно.

Разом із тим, згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При вирішені питання про арешт майна слідчий суддя також повинен врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаться на інтересах інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства»). Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забороняє будь-яке невиправдане втручання у право власності державних органів.

Заявник переконав, що застосований спосіб накладення арешту шляхом позбавлення фактичної можливості користування майном, з урахуванням тривалості розслідування та неповідомлення про підозру законному володільцю майна, не виправдовує у цьому випадку ступінь втручання у право власності особи та порушуватиме баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Суд вбачає законні підстави для передання арештованого майна на зберігання законному володільцю, при цьому накладений арешт продовжує свою дію та забезпечить завдання застосованого заходу забезпечення кримінального провадження та такий спосіб арешту не буде перешкодою проведенню слідчих дій.

Так, відповідно до ст.6 ст.100 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Відтак, суд вирішив, що клопотання слід задовольнити частково: арешт скасуванню не підлягає, а слід змінити спосіб застосування арешту, відновивши право законного володільця користуватися арештованим автомобілем.

Керуючись ст.ст.173, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити частково.

У кримінальному провадженні №0000195 від 17.04.2025 передати на відповідальне зберігання законному володільцю громадянину України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово вилучене майно, на яке Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_6 у справі №308/6452/25 накладено арешт: автомобіль «Ford Transit Connect» білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , є ОСОБА_7 .

- Заборонити власнику та/або законному володільцю автомобіля та будь-яким іншим особам розпоряджатися арештованим майном зокрема, відчужувати, перетворювати, переобладнувати, вносити зміни до конструкції та комплектації транспортного засобу, переміщати його за межі Закарпатської області.

У задоволенні клопотання у іншій частині відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1