Справа №574/786/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/723/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 09 грудня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з місць позбавлення волі,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_7 ,

засудженого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 09 грудня 2025 року, в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з місць позбавлення волі, відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII слід тлумачити таким чином, що в ній фактично використане родове поняття позбавлення волі, яке складає зміст відразу двох покарань: позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення волі.

Окрім цього, при призначенні покарання як за сукупністю злочинів, так і за сукупністю вироків, остаточне покарання визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі при складанні цих покарань. Саме тому довічне позбавлення волі у ч. 1 ст. 72 КК України не зазначено, так як для такого виду покарання законодавцем визначені інші правила складання покарань.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 09 грудня 2025 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а матеріали справи направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_6 вказує на те, що в ст. 51 КК України визначено такі види покарань, як позбавлення волі на певний строк (п. 11 ч. 1 ст. 51 КК України), так і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п. 12 ч. 1 ст. 51 КК України), що є різними видами покарань.

Таким чином, оскільки в ч. 1 ст. 72 КК України надано вичерпний перелік покарань, то враховуючи імперативність ч. 5 ст. 72 КК України, а також зворотну дію у часі закону, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи, суд зобов`язаний звільнити його від призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили ухвалу суду скасувати, а матеріали справи направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважав оскаржувану ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, позицію засудженого ОСОБА_6 , його захисника, прокурора, перевіривши матеріали даного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2005 року вирок Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року відносно ОСОБА_6 залишено без змін.

09 вересня 2025 року ОСОБА_6 звернувся до Буринського районного суду Сумської області з клопотанням про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке обґрунтував тим, що положеннями ч. 1 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-УІІІ від 26 листопада 2015 року) не передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому згідно ч. 5 цієї норми при призначенні основного покарання, не зазначеного в частині першій цієї статті, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого основного покарання.

Розглянувши клопотання ОСОБА_6 та ухваливши рішення про відмову в його задоволенні, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_6 у задоволенні його клопотання про звільнення від покарання на підставі Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 та звільнення з місць позбавлення волі, навівши в ухвалі мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і колегія суддів.

Законом України № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року, ч. 5 ст. 72 КК України викладено в редакції, яка діяла до 20.06.2017, згідно якої зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У разі призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, зарахування строку попереднього ув`язнення в межах того самого кримінального провадження здійснюється в такому порядку: 1) строк попереднього ув`язнення переводиться у строк позбавлення волі відповідно до співвідношення, визначеного абз. 1 цієї частини; 2) визначений відповідно до п. 1 цієї частини строк позбавлення волі переводиться в інший призначений вид покарання відповідно до співвідношення, визначеного ч. 1 цієї статті.

При призначенні основного покарання, не зазначеного в ч. 1 цієї статті, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого основного покарання.

У строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене ч. 1 цієї статті.

У разі якщо до винесення вироку строк попереднього ув`язнення, відбутий особою, перевищуватиме співвідношення, визначене абз. 1 цієї частини, максимально можливий строк позбавлення волі, передбачений Особливою частиною цього Кодексу для злочину (злочинів), у якому (яких) підозрюється така особа, така особа має бути негайно звільнена судом з-під варти за ініціативою суду або за ініціативою особи, яка звільняється, або її захисника (законного представника) чи прокурора. Таке звільнення допускається на стадії судового розгляду кримінального провадження і на стадії досудового розслідування такого кримінального провадження.

Положення ст. 72 КК України регламентують правила складання покарань (за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків) та зарахування строку попереднього ув`язнення, згідно яких менш суворий вид покарання переводиться у більш суворий вид виходячи з наведеного у статті співвідношення.

При цьому вказана норма закону України про кримінальну відповідальність не регламентує правила складання покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань.

Згідно ч. 1 ст. 51 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі.

Статтею 63 КК України визначено, що покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.

Довічне позбавлення волі - найсуворіше покарання у кримінальному праві України. Цей вид покарання передбачено в альтернативі з позбавленням волі на певний строк за обмежене коло особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КК України) та виокремлює правила щодо їх призначення та складання з іншими менш суворими видами покарань.

Так, при складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань (п. 1-11 ч. 1 ст. 51 КК України), необхідно застосовувати правила ч. 2 ст. 70 і ч. 2 ст. 71 КК України, згідно яких якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі, а загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Окрім цього, колегія суддів на спростування доводів апелянта про те, що довічне позбавлення волі є безстроковим видом покарання, зазначає наступне.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладений в постанові від 26 жовтня 2017 року, в справі № 344/7495/16-к, засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, а) про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування - після відбуття ним не менше п`ятнадцяти років призначеного покарання (ч. 7 ст. 151 КВК України); б) про виникнення права на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру - після відбуття п`яти років строку покарання (ч. 6 ст. 151 КВК України); в) про виникнення права на розгляд питання про переведення з багатомісних приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень виправної колонії максимального рівня безпеки - після фактичного відбуття у таких приміщеннях не менш як п`яти років строку покарання (ч. 2 ст. 151-1 КВК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що з 2022 року в Україні діє чітко визначений законодавчий механізм перегляду вироків, якими призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, на виконання рішень ЄСПЛ (зокрема у справі «Петухов проти України (№ 2)») та рішення Конституційного суду України № 6-р(ІІ)/2021. Статтею 82 КК України передбачено можливість заміни довічного позбавлення волі на строкове (від 15 до 20 років) після відбуття засудженим 15 років покарання. Саме цей механізм є легітимним способом реалізації «права на надію».

Відповідно, покарання у виді довічного позбавлення волі має часові межі відбування, що прямо впливає на реалізацію засудженим прав щодо зміни умов тримання, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, у тому числі права на звернення з клопотанням про помилування.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції клопотання засудженого було вирішено правильно, з констатацією того факту, що позбавлення волі в розумінні ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) охоплює також передбачене ст. 51 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі, водночас для цього виду покарання законодавцем визначено інші правила складання покарань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне й обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 09 грудня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення з місць позбавлення волі, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4