Провадження 1-кс/185/1028/25
У Х В А Л А

03 грудня 2025 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , обвинуваченого ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції з ДУ «Дніпровська УВП №4»), захисника адвоката ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції), прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про відвід судді ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України (єдиний унікальний номер судової справи 185/11365/25, провадження № 1-кп/185/1508/25),

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. Головуючим суддею є ОСОБА_6 .

02 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від захисника адвоката ОСОБА_4 надійшла заява про відвід судді ОСОБА_6 з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України (наявність інших обставин, що викликають сумнів у його неупередженості).

У заяві вказано, що обвинувачений ОСОБА_3 реалізував право на вільний вибір захисника, відмовившись від адвоката ОСОБА_7 (призначеного центром БВПД) та залучивши адвоката ОСОБА_4 ; 22.10.2025 суддя ОСОБА_6 , попри подане адвокатом ОСОБА_4 клопотання про ознайомлення з матеріалами та відкладення засідання, розглянув клопотання прокурора про продовження тримання під вартою за участю адвоката ОСОБА_7 , від якого обвинувачений відмовився; 12.11.2025 суддя ставив під сумнів повноваження адвоката ОСОБА_4 , вимагав договір із третіми особами, від`єднав її від відеоконференції, продовжував розгляд без її участі; суддя створив штучні перешкоди адвокатській діяльності, порушив право на захист, принцип змагальності та незалежність адвокатури. Такі дії судді свідчать про упередженість за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

У судовому засіданні 03 грудня 2025 року захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 підтримали заяву про відвід у повному обсязі. Захисник ОСОБА_4 також зазначила про те, що суддею ОСОБА_6 не було дотримано порядку вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду судової справи 185/11365/25, оскільки до вирішення питань відповідно до п.1-4 ч.2 ст.315 КПК України він розглянув питання щодо продовження запобіжного заходи, обраного щодо обвинуваченого, при тому що 20.10.2025 захисником було подано клопотання про надання можливості ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та відкладення судового засідання для забезпечення можливості здійснення захисту обвинуваченого.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення відводу, вказавши, що заява зводиться до незгоди з процесуальними рішеннями судді ОСОБА_6 , які не підлягають оскарженню в порядку відводу.

Суддя ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав письмові пояснення, в яких заперечив обґрунтованості заяви.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши заяву про відвід та додані до неї матеріали, матеріали судової справи 185/11365/25, провадження № 1-кп/185/1508/25, включаючи матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд дійшов таких висновків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися у безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями судді, з точки зору закону, не може вважатися належною підставою для відведення судді від участі у провадженні (справі). Також, не можна відводити суддю від участі у розгляді справи за відсутності відповідних доказів на підтвердження законних підстав для цього, як і не можна приймати таке рішення ґрунтуючись лише на припущеннях.

Наведені доводи та мотиви заявника не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, оскільки не підтверджені належними доказами, а їх частина, яка стосується законності процесуальних рішень за результатами розгляду клопотань сторони провадження, можуть бути предметом оцінки під час розгляду апеляційної скарги на відповідне судове рішення.

Отже, за відсутності доказів чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд, серед іншого, надає оцінку процесуальним рішенням слідчого судді, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади у механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Положеннями статей 75, 76 КПК України передбачено вичерпний перелік обставин, що виключають участь судді в кримінальному провадженні.

Обставини, на які посилається захисник ОСОБА_4 , за своєю суттю є іншими обставинами, які викликають сумнів у неупередженості судді (п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України).

Наведені заявником обставини зводяться до незгоди з процесуальними діями та рішеннями судді ОСОБА_6 щодо допуску захисника та продовження запобіжного заходу. Певні рішення не підлягають оцінці в порядку відводу, а можуть бути перевірені в апеляційному порядку (ч. 2 ст. 392 КПК України). Суд враховує, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 до 20 грудня 2025 року включно, без визначення розміру застави, а оскаржувану ухвалу залишено без змін.

Посилання на відмову обвинуваченого ОСОБА_3 від послуг адвоката Голіцина, який був призначений центром з надання безоплатної правової допомоги, суд при цьому оцінює у контексті п.80 рішення ЄСПЛ від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України», за яким «ані буква, ані дух ст. 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися (у відкритий чи мовчазний спосіб) від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови». у п. 65 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 2012 року у справі «Єрохіна проти України» ЄСПЛ вказав: «перед тим, як вважати обвинуваченого таким, що відмовився від важливого права за ст. 6 Конвенції, з огляду на непрямі ознаки його поведінки слід переконатися, що він міг розумно передбачити наслідки своєї поведінки» (п. 59 рішення від 27 березня 2007 року у справі Тунч проти Туреччини».

Станом на 03.12.2025 р. підготовче засідання у справі не закінчено, питання, які відповідно до п.1-4 ч.2 ст.315 КПК України мають вирішуватися судом, крім згаданого продовження запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого, головуючим ОСОБА_6 по суті не вирішувалися, та перешкод для такого вирішення не встановлено, що свідчить про відсутність реального та істотного обмеження прав ОСОБА_8 щодо права на захист та можливості надання захисником ОСОБА_4 практичної та ефективної правової допомоги обвинуваченому.

Відтак, доказів особистої упередженості судді ОСОБА_6 щодо обвинуваченого чи захисника ОСОБА_4 чи надання явної переваги стороні обвинувачення заявником не надано. Суб`єктивне сприйняття захисника та обвинуваченого про упередженість судді ОСОБА_6 без належного фактичного підтвердження не є підставою для відводу останнього.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 100, 132, 174, 372-376, 392, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви захисника адвоката ОСОБА_4 про відвід судді ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження за єдиним унікальним номером судової справи 185/11365/25 (провадження № 1-кп/185/1508/25) за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1