Справа № 302/1235/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

07.10.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу, яку подала захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 на вирок Міжгірського районного суду від 12 лютого 2024 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Вироком Міжгірського районного суду від 12 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст.135 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.286-1 КК України у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховано з 12 вересня 2022 року, згідно протоколу затримання від 12.09.2022 року та ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 вересня 2022 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, обраний ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 вересня 2022 року - залишено без змін, до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди - 1000000 (один мільйон) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів на проведення у даному кримінальному провадженні інженерно-транспортної експертизи від 03.10.2022 року за № СЕ-19/107-22/8247-ІТ на суму 1510 гривень 24 копійок, судової фототехнічної експертизи за № СЕ-19/107-22/8467-ВЗ від 11.10.2022 року на суму 1510 гривень 24 копійок, інженерно-транспортної експертизи від 04.10.2022 року за № СЕ-19/107-22/8247-ІТ на суму 943 гривень 90 копійок, а всього стягнути - 3964 (три тисячі дев`ятсот шістдесят чотири) гривні 38 копійок.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2022 року на автомобіль марки «Мерседес Віто», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 та перебував у фактичному користуванні ОСОБА_6 ; змиви з керма вказаного автомобіля; уламки пластмаси та дзеркала заднього виду.

Речовий доказ у даному кримінальному провадженні - автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області за адресою: м.Хуст вул.І.Франка Закарпатської області - повернуто за належністю власнику ОСОБА_10 , мешканцю АДРЕСА_1 .

Речові докази у даному кримінальному провадженні: уламки пластику та дзеркала; змиви з лівої та правої руки ОСОБА_6 ; змиви з керма, КПП, з ручки правої та лівої дверки автомобіля «Мерседес Віто»; чохол з керма та підголівника водійського сидіння автомобіля марки «Мерседес Віто», одяг потерпілої ОСОБА_11 , які зберігаються в кімнаті речових доказів відділення поліції №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області знищено.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

11 вересня 2022 року, біля 21 години 20 хвилин, в нічний час доби, водій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем марки «Мерседес Віто» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , разом з пасажиром, своєю дружиною ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рухаючись по автодорозі сполученням «Нижні Ворота-Колочава-Буштино» в селі Синевир у напрямку села Негровець Хустського району Закарпатської області, неподалік АЗС «Стелс ОЙЛ», проявив неуважність до дорожньої обстановки та не забезпечив безпечний бічний інтервал, тобто грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», п.п. 2.9 «а», п.12.1, п.12.3, п.12.4, п.12.9 «б», п.13.1 та п.13.3 Правил дорожнього руху України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року, будучи самовпевненим та самонадійним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, маючи можливість оцінити дорожні умови та дорожню обстановку в момент виявлення перешкоди для руху, несвоєчасно застосував гальмування, або безпечний маневр об`їзд перешкоди ліворуч, внаслідок чого допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканку АДРЕСА_2 , яка разом з неповнолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рухались по узбіччю та правому краю проїзної частини дороги в попутному з автомобілем напрямку.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди малолітня пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: перелому склепіння та основи черепа; забою головного мозку; субарахноїдального крововиливу; субдуральної гематоми; множинних крововиливів правої легені; гематоми лівої нирки; розриву селезінки; рвано-забійної рани голови; синця правої епігастральної ділянки, синця правої сідничної ділянки; садна правого стегна, група саден грудної клітки та черева.

Відповідно до п.2.1.3 (а,б,в,г,л,о) Наказу МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» тілесні ушкодження у вигляді перелому склепіння та основи черепа, забою головного мозку, субдуральної гематоми, субарахноїдального крововиливу, множинних крововиливів правої легені, гематоми лівої нирки, розриву селезінки виникли прижиттєво і кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті ОСОБА_11 .

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 2.3 «б», п.п. 2.9 «а», п.12.1, п.12.3, п.12.4, п.12.9 «б», п.13.1 та п.13.3 Правил дорожнього руку України, якими визначено:

п.2.3. ПДР - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.2.9. ПДР - водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

п.12.1ПДР - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

п.12.3 ПДР - у разі виникнення перешкоди або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

п.12.4 ПДР - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

п.12.9 «б» ПДР - водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7».

п.13.1 ПДР - водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

п.13.3 ПДР - під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Невиконання водієм ОСОБА_6 пунктів 2.9 «а», 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 «б», 13.1, 13.3 вказаних вимог Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали, а саме: отриманням неповнолітньою ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, що призвели до її смерті.

Окрім того, ОСОБА_6 вчинивши за вказаних обставин дорожньо-транспортну подію, внаслідок якої неповнолітня ОСОБА_11 отримала травми, від яких померла на місці пригоди, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходи щодо надання потерпілій медичної допомоги та транспортування її до медичного закладу, хоча сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, та після скоєння даного наїзду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин, не зупинився, а продовжив рух на своєму транспортному засобі, де через деякий час по місцю свого проживання був затриманий працівниками поліції та доставлений до відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Разом з тим, ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги п.2.10 ПДР України, згідно якого водій у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки), завідомо залишив без допомоги у небезпечному для життя стані травмовану малолітню ОСОБА_11 , не надав їй допомогу та не доставив у медичний заклад, хоча сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан.

Не погодившись з судовим рішенням, захисник обвинуваченого та представник потерпілого подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначає, що вирок підлягає скасуванню з наступних підстав: неповноти судового розгляду, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що у обвинуваченого не було фінансової можливості відшкодувати всю суму шкоди, потрібно було узгодити порядок часткового відшкодування та можливість розстрочки платежу. Саме через відсутність потерпілої у судовому засіданні, обвинувачений був позбавлений можливості попросити вибачення, щиро розкаятися та вирішити питання щодо відшкодування шкоди. Крім того, родичі обвинуваченого, а саме його дружина ОСОБА_12 та мама ОСОБА_14 неодноразово приходили до потерпілої для вибаченя та вирішення питання щодо відшкодування шкоди. Однак, потерпіла не приймала їх пропозицій та не бажала з ними спілкуватись. Також обвинуваченому з достовірних джерел було відомо, що потерпіла виїхала за кордон і він не мав можливості надсилати їй відшкодування. Обвинувачений ОСОБА_6 має середню освіту, дружину ОСОБА_12 та малолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Він є молодою за віком людиною, який нещодавно одружився та став батьком. Відповідно до характеристики, наданої секретарем Колочавської сільської ради, ОСОБА_6 характеризується позитивно. У вироку вказано, що обвинувачений свою вину в інкримінований йому злочинах визнав частково - визнав свою провину у вчиненні злочину за ст. 135 КК України, не заперечував факту вчинення ДТП, тобто скоєння злочину за ст. 286 КК України, однак заперечив факт вчинення ДТИ в стані алкогольного сп?яніння. Не визнання факту перебування в стані алкогольного сп?яніння в момент ДТП було навіяною позицією захисника, який здійснював його захист. ОСОБА_6 , будучи юридично необізнаним, маючи захисника, всеціло довірився його позиції захисту, будучи переконаним в її правильності. Повідомляє, що першочергово, під час затримання, обвинувачений ОСОБА_6 визнавав свою вину повністю, що підтверджується протоколом затримання від 12.09.2022 року. Такою ж його позиція була під час обрання запобіжного заходу, що підтерджується повним текстом ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду. Просить дослідити докази, заявлені у клопотанні про дослідження доказів, скасувати вирок та ухвалити новий.

В апеляційній скарзі представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 вказує, що призначене ОСОБА_6 покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 8 років, не відповідає тяжкості злочину, який він вчинив. Звертає увагу на те, що упродовж досудового розслідування та судового розгляду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину частково визнав, а саме визнав факт наїзду на потерпілу ОСОБА_11 , при цьому не визнав кваліфікуючу ознаку - стан алкогольного сп?яніння, уже після того, як у нього змінився захисник. Вина ОСОБА_6 є доведеною сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні першої інстанції. Зазначає, що завідоме залишення без допомоги особи означає, що винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов?язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє у цьому. У даному випадку, дружина обвинуваченого ОСОБА_16 повідомила йому, що вони збили людину, при цьому ОСОБА_6 не зупинився і не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій ОСОБА_11 . Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, не відповідає тяжкості злочину, який він вчинив, в цій частині просить вирок - скасувати, ухваливши в цій частині новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами.

На апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , прокурор ОСОБА_5 подала заперечення. Прокурор вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування доводів вказує, що захисник зазначаючи про те, що вирок підлягає зміні через неповноту судового розгляду не вказала у чому саме полягає ця неповнота та які саме обставини залишилися недослідженими чи з?ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а також те, як вказане вплинуло чи могло вплинути на висновки суду про винуватість або невинуватість обвинуваченого ОСОБА_6 . У той же час твердження захисника обвинуваченого про те, що саме відсутність у судовому засіданні потерпілої позбавила обвинуваченого ОСОБА_6 можливості вибачитися та відшкодувати шкоду є безпідставними та не свідчить про неповноту судового розгляду кримінального провадження. Прокурор зауважує, що потерпіла упродовж тривалого періоду розгляду кримінального провадження була присутня у судових засіданнях, надавала показання та брала участь у розгляді провадження, що не позбавляло обвинуваченого можливості просити вибачення та вирішувати питання відшкодування шкоди. Необґрунтованими є також доводи щодо безпідставності констатації місцевим судом того, що поведінка обвинуваченого не свідчить про його розкаяння та неврахування цієї обставини при призначенні покарання. Матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження того, що ОСОБА_6 вживав заходів для виправлення наслідків вчиненого. На досудовому розслідуванні вказані обставини не встановлені, в обвинувальному акті не зазначені. При цьому обвинувачений ОСОБА_6 на початку судового розгляду вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України не визнав, і тільки після допиту потерпілої, свідків, експерта та дослідження письмових документів під вагою незаперечних доказів його вини заявив, що визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а за ч. 1 ст. 135 КК України - лише в судових дебатах. Така поведінка обвинуваченого під час провадження в суді може свідчити про його намагання уникнути відповідальності, а не про щире каяття у вчиненому. Таким чином, ураховуючи, що у ході судового розгляду факт щирого каяття ОСОБА_6 також не знайшов свого підтвердження, тому обґрунтовано не визнаний судом першої інстанції обставиною, яка пом?якшує покарання.Прокурор вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром у даному випадку є справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність та є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Також прокурор вказує, що з матеріалів провадження слідує, що як на стадії досудового розслідування, так і в суді першої інстанції ОСОБА_6 користувався правовою допомогою захисників, які залучались до провадження в порядку, передбаченому ст. 48 КПК України. Доводи про те, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 був позбавлений ефективного захисту через неналежну якість наданої йому правової допомоги, викладені у апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, не грунтуються на вимогах закону і матеріалах провадження. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №520/2598/17.

Апеляційний розгляд проводиться за відсутності потерпілої ОСОБА_9 , неявка якої, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає розгляду справи. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілої береться до уваги: остання належним чином повідомлена про час та місце розгляду кримінального провадження, що підтверджується довідкою про доставку SMS-повідомлення від 19.09.2025; клопотань чи заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_9 не подавала; представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 просила проводити розгляд без участі потерпілої; учасники кримінального провадження не заперечували щодо продовження розгляду за відсутності потерпілої; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційних скарг захисника та представника потерпілої, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала подану нею апеляційну скаргу та заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг не має.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Зміст апеляційних скарг свідчить про те, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 КК України не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Апеляційний суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 України кваліфіковані правильно.

Судове рішення оскаржується у частині призначення обвинуваченому ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 покарання.

Твердження сторони захисту в апеляційній скарзі щодо неповного судового розгляду колегія суддів відхиляє.

Разом з цим, відповідно до приписів ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі заявила відповідне клопотання про дослідження доказів, однак в судовому засіданні відмовилася від нього, відтак з урахуванням вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд не вправі дати доказам іншу оцінку.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей Кримінального кодексу були дотримані.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що при призначенні покарання суд першої інстанції у достатній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), які відповідно до положень ст. 12 КК України, класифікуються як тяжкий та нетяжкий злочини, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його молодий вік, матеріальний та сімейний стан, відсутність судимостей, а також конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, його відношення до вчинених злочинів, відсутність щирого каяття та вибачення перед потерпілою, не визнання вини у скоєному, не відшкодування потерпілій заподіяної моральної шкоди та не вжиття обвинуваченим протягом тривалого періоду часу жодних заходів для відшкодування потерпілій такої шкоди, відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин, сукупність усіх характеризуючих обставин, обстановку та спосіб вчинення злочинних діянь та наслідки, що спричинили смерть малолітньої дитини ОСОБА_11 , 2008 року народження та думку потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на максимально суворій мірі покарання обвинуваченому.

Тобто, врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_6 покарання, яке на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що саме відсутність у судовому засіданні потерпілої позбавила обвинуваченого ОСОБА_6 можливості вибачитися та відшкодувати шкоду є безпідставними та не свідчить про неповноту судового розгляду кримінального провадження.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження слідує, що потерпіла упродовж тривалого періоду розгляду кримінального провадження була присутня у судових засіданнях, надавала показання та брала участь у розгляді провадження, що не позбавляло обвинуваченого можливості попросити вибачення та вирішувати питання відшкодування шкоди.

Разом з цим, у судовому засіданні встановлено, що родина обвинуваченого запропонувала потерпілій стороні часткове відшкодування шкоди у розмірі 10 000 доларів. Потерпіла відмовилася, оскільки бажає отримати компенсацію у повному розмірі, а не частинами. Адвокат ОСОБА_8 вказане підтримала.

Водночас слід зауважити, що з моменту вчинення злочину та протягом тривалого періоду перебування матеріалів у провадженні слідства і суду родина обвинуваченого мала достатньо часу для накопичення повної суми відшкодування. Це свідчить про те, що виплата лише частини шкоди не є наслідком об`єктивної фінансової неспроможності, а радше небажання чи зволікання зі сторони обвинуваченого належно компенсувати завдану шкоду.

Необґрунтованими є також доводи апеляційної скарги захисника щодо безпідставності констатації судом того, що поведінка обвинуваченого не свідчить про його розкаяння та неврахування цієї обставини при призначенні покарання.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 N?14 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом?якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Верховний Суд у своїй постанові від 18.09.2019 у справі №166/1065/18 зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об?єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 на початку судового розгляду вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України не визнав, і тільки після допиту потерпілої, свідків, експерта та дослідження письмових документів під вагою незаперечних доказів його вини заявив, що визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а за ч. 1 ст. 135 КК України - лише в судових дебатах. Така поведінка обвинуваченого під час провадження в суді може свідчити про його намагання уникнути відповідальності, а не про щире каяття у вчиненому.

Враховуючи ці обставини, факт щирого каяття обвинуваченого не знайшов підтвердження під час судового розгляду і така обставина обґрунтовано не була врахована місцевим судом як пом`якшуюча.

Крім того, колегія суддів вважає, що надані захисником документи, а саме характеристика з ДУ «Закарпатської УВП (№9)», відповідно до якої ОСОБА_6 за час перебування в установі характеризується позитивно (т. 4 а. с. 151) та свідоцтво про народження сина ОСОБА_6 (т. 4 а. с. 152) не впливають на висновки, зроблені місцевим судом щодо призначення покарання, оскільки ці обставини самі по собі не є винятковими і не свідчать про наявність підстав для пом`якшення покарання, призначеного відповідно до ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого та суспільної небезпеки його дій.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що як на стадії досудового розслідування, так і в суді першої інстанції ОСОБА_6 користувався правовою допомогою захисників, які залучались до провадження в порядку, передбаченому ст. 48 КПК України.

Твердження про те, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 був позбавлений ефективного захисту через неналежну якість наданої йому правової допомоги, викладені у апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах провадження.

З системного аналізу кримінального закону слідує, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов?язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №520/2598/17.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілої про те, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки судом встановлені обставини, які свідчать про врахування при призначенні покарання як характеру та ступеня тяжкості вчиненого злочину, так і особи обвинуваченого, а також інші обставини, що у сукупності дозволили суду першої інстанції призначити покарання, яке відповідає вимогам законності, справедливості та індивідуалізації.

Враховуючи ці обставини, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_6 вироком Міжгірського районного суду обґрунтовано призначено покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 286-1 КК України у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 8 (вісім) років та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Крім того, стороною захисту не заявлялось клопотань про дослідження таких доказів, результат дослідження яких спростовував би висновки суду першої інстанції чи свідчив би про істотні порушення вимог КПК України при проведенні досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

За цих обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, не підлягає задоволенню, а вирок Міжгірського районного суду від 12 лютого 2024 року зміні.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, яку подала захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , відхилити.

Вирок Міжгірського районного суду від 12 лютого 2024 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 286-1, ч. 1 ст. 135 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: