ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1291/22 (1-кп/638/559/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/572/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2025 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , -

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною ухвалою постановлено задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Продовжено відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 14 лютого 2026 року включно без визначення розміру застави.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції судом зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушень, зокрема і передбченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

З огляду на це судом констатовано наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду.

В той же час, судом зазначено, що існування ризиків передбачених п. 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Отже, врахувавши наявність ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, оцінивши сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 в разі визнання винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, дані про особу обвинуваченого, суд вважав, що застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу недостатнє для запобігання ризикам, передбаченим п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України.

З огляду на це, а також підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб без визначення суми застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою фактичного місця проживання обвинуваченого, а саме: АДРЕСА_1 .

У разі, якщо суд не знайде підстав для зміни запобіжного заходу, визначити розмір застави, який відповідає майновому стану обвинуваченого і який буде достатнім.

Також автор апеляційної скарги просить звернути увагу на судове засіданні від 15.07.2025 року - допит потерпілого в залі судового засідання.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що стороною обвинувачення не доведено вагомість аргументів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Стороною обвинувачення не було доведено, що ризики, передбачені ст.. 177 КПК України існують.

Судом проігноровано зауваження, що підозрюваний мас міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, мас постійне місце мешкання та реєстрації.

Крім того, допитаний в судовому засіданні потерпілий по кримінальному провадженню внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 000213 від 31 січня 2025 року не впізнав обвинуваченого, як особу, яка вчинила стосовно нього кримінальний злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, по якому стосовно обвинуваченого обирався та неодноразово продовжувався запобіжний захід у вигляди тримання під вартою.

По кримінальному провадженню N° 0000915 від 23 червня 2021 РОКУ за ч. 2 ст. 307. ч. 1 ст. 309. ч. 2 ст. 310 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався та строк дії запобіжного заходу продовжується по епізоду обвинувачення, за кримінальним провадженням № 000213 від 31 січня 2025 року за ч. 2 єт.15. ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, щодо ризику переховуватися від органів досудового розслідування або суду: ОСОБА_8 від працівників правоохоронних органів не переховувався. Під час проведення першочергових дій правоохоронних органів не чинив опору та надавав свідчення з приводу підозри відносно нього; обвинувачений є раніше не судимою особою, яка має міцні соціальні зв`язки, мас місце мешкання та реєстрації.

Лише тяжкістю покарання не може обґрунтовуватись ризик переховування. Жодних документів або інших доказів того, що обвинувачений скоїть дії направлені не переховування, в матеріалах справи відсутні. Крім того, такий запобіжний захід як домашній арешт, достатньою мірою здатен запобігти вчиненим: підозрюваним вказаного ризику.

Ризику впливу на свідків також не має, адже обвинувачений не має контакту ні : ким, хто на думку обвинувачення міг би бути свідком, та зводиться нанівець тим фактом, що сторона обвинувачення не змогла встановити будь-яку особу, яка могла і підтвердити версію обвинувачення і не мати прямого відношення до справи, та тим що домашній арешт в будь-якому вигляді не призведе до зустрічі підозрюваного з свідками, адже домашній арешт є підконтрольним правоохоронним органам і може бути здійснений моніторинг пересування, що унеможливлює навіть зустріч обвинуваченого і свідка (ів).

За таких обставин сторона захисту вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в нічний період доби буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, оскільки подальше перебування ОСОБА_9 - в умовах тримання під вартою з врахуванням проблем зі здоров`ям: туберкульозу, і гепатитних хвороб може бути в подальшому визнане як катування та порушення основоположних прав та свобод на життя, здоров`я та справедливий суд.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та їх захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, суд першої інстанції вважав, що на момент розгляду клопотань прокурора встановлено наявність обґрунтованої підозри та достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачений п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, та те, що інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків і їх належну поведінку, а також запобігти спробам переховування від суду, незаконного впливу на свідків у провадженні, перешкоджання судовому провадженні іншим чином, знищення, приховування чи спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та дійшов висновку про відсутність підстав для скасування, зміни запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України. Обвинувальні акти внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000915 від 23 червня 2021 року та № 000213 від 31 січня 2025 року тобто в тому числі і особливо тяжкого злочину.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Більше того, судом першої інстанції при продовженні ОСОБА_7 строку тримання під вартою констатовано, що існування ризиків передбачених п. 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відтак доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недоведеності ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України колегією суддів не перевіряються.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочинів, свідчать про стійке неприйняття загальновизнаних у суспільстві правил поведінки та моральності та свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, у сукупності із тяжкістю можливого покарання, що спростовує доводи апеляційної скарги їх захисника про необґрунтованість та незаконність судового рішення.

Враховуючи характер обставин вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме те, що він обвинувачуються у вчиненні злочинів, в тому числі такого який відноситься до особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого та наявність у цьому кримінальному провадженні суспільного інтересу, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

В той же час, беручи до уваги, що стороною захисту в апеляційній скарзі наголошувалось на незадовільному стані здоров`я, ОСОБА_10 та враховуючи, що апеляційний суд позбавлений можливості безпосередньо перевірити вказаний факт, колегія суддів приходить до висновку, що з метою недопущення порушення прав на життя та охорону здоров`я осіб, які перебувають під вартою, гарантованих ст. 3 та ст. 27 Конституції України, а також ст. 3 Європейської конвенції з прав людини, необхідно звернути увагу адміністрації медичної частини ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на потребу у проведенні обстеження обвинуваченого ОСОБА_11 з участю відповідних спеціалістів - лікарів та у разі необхідності надання йому відповідного лікування.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2025 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Звернути увагу адміністрації Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" на стан здоров`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та за наявності підстав вжити заходів для проведення його медичного огляду та відповідного медичного лікування.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді