КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5766/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

06 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ( в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено строк дії застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 24 листопада 2025 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, ступінь їх суспільної небезпечності, вважав допустимим висновок щодо критичної оцінки моральних якостей обвинуваченого та наявність високої ймовірності вчинення останнім позапроцесуальних дій з метою ухилення від кримінальної відповідальності, створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству, та дійшов висновку про наявність ризиків, а саме: можливість переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих, перешкоджання кримінальному провадженні іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України суд вважав за можливе не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, що спричинив загибель людей.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання відмовити та в порядку ч. 4 ст. 194 КПК України обрати більш м`який запобіжний захід обвинуваченому у виді цілодобового домашнього арешту або встановити розмір застави, яка може забезпечити належне виконання обвинуваченим обов`язків прибувати до суду.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що доказів того, що обвинувачений буде переховуватись від суду немає, натомість наявні міцні соціальні зв`язки, обвинувачений військовослужбовець, який захищався від нападу. Після події обвинувачений поїхав до знайомих, де попросив викликати поліцію, добровільно здав зброю, повідомив командирів про дану подію.

Щодо ризику впливати на потерпілих та свідків, захисник звертає увагу, що всі свідки вже допитані в суді, потерпілі не були учасниками події і таким чином сенсу впливати на свідків чи потерпілих в обвинуваченого немає , а тому цей ризик відпав.

Апелянт наголошує, що з допиту свідка ОСОБА_9 , яка була в автомобілі під час події, та слідчого експерименту вбачається, що на обвинуваченого було здійснено напад двома особами: ОСОБА_12 і ОСОБА_10 , які його душили, хапали за горло, намагались витягнути ключі з автомобіля та вдарити свідка ОСОБА_9. До того ж один з нападників відкрив задні ліві двері автомобіля та почав викидати звідти речі, зокрема зброю.

Також апелянт вказує, що ризик знищити або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, є необ`єктивним, оскільки документи та речові докази, надані прокурором, вже були досліджені судом, а крім того, не конкретизовано, які документи чи речі може знищити обвинувачений, тобто ризик формально зазначений, але фактично не обґрунтований.

Апелянт також наголошує, що обвинувачення є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи та сторона захисту не згодна з кваліфікацією за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України й вважає, що обставини справи свідчать про те, що обвинувачений перебував в стані необхідної оборони. Між тим, як вказує апелянт, стороною обвинувачення не було долучено результатів здійснення слідчих дій на перевірку обставин самозахисту.

Поміж іншим апелянт звертає увагу, що сторона обвинувачення перешкоджає стороні захисту в ознайомленні з матеріалами справи.

Крім того, апелянт звертає увагу, що обвинувачений є діючим військовослужбовцем і в разі звільнення з-під варти бажає брати участь в захисті Вітчизни. При цьому обвинувачений має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 120 221 111 400 001 90 від 08.04.2022 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, яке призвело до невідворотних наслідків у виді смерті двох людей, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, зважаючи на санкцію п.1 ч.2 ст.115 КК України, якою передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, дані щодо особи обвинуваченого, у сукупності з обставинами вчинення інкримінованого злочину, а також з огляду на воєнний стан та загрозу неконтрольованого обігу зброї, які створюють додаткові можливості для незаконних дій та ускладнюють контроль, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою уникнення кримінальної відповідальності, може ухилитись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, а саме неповнолітньої дитини у місці його постійного проживання, наявність родини, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки такі посилання захисника не підтвердженні жодними доказами. Окрім того, зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченому, наведені захисником обставини, не є достатніми стримуючими факторами та не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України

Те, що, обвинувачений є діючим військовослужбовцем, неспроможне слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 під загрозою можливого застосування покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на необґрунтованість обвинувачення, неправильність кваліфікації дій, показання свідків та фактичні обставини справи, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки в нарадчій кімнаті, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на потерпілих у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на потерпілих, які є близькими родичами загиблих, перебувають у стані психологічної вразливості, а тому залишаються потенційно чутливими до впливу з боку обвинуваченого.

Щодо доводів захисника про відсутність ризику спотворення будь-яких речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то колегією суддів вони не перевіряється, оскільки такий ризик згідно із оскаржуваною ухвалою не було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо прохання захисника про визначення його підзахисному розміру застави, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, правильно прийняв рішення не визначати обвинуваченому розмір застави, враховуючи положення ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави у кримінальному провадженні щодо злочину, що спричинив загибель людей.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, у виді цілодобового домашнього арешту, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року, якою продовжено строк дії застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 24 листопада 2025 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4