Провадження №: 1-кс/336/812/2025
УХВАЛА

Іменем України

17 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі сторін: прокурора ОСОБА_3 (в режимі ВКЗ),

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

адвоката ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ ВП № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області капітана поліції ОСОБА_4 по кримінальному провадженню № № 0000302 від 14 березня 2024 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорськ Донецької області, громадянина України, одруженого, який має середню спеціальну освіту, має на утриманні сина 2015 р.н., який проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 НГУ? відповідно до витягу із наказу № 354 від 02.12.2023? на посаді кулеметника 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий за погодженням з прокурором, звернувся до суду з клопотанням в якому просив застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 , строком на 60 діб.

Клопотання обґрунтовано тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, в посаді кулеметника 2-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 01.01.2024, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, з метою ухилитись від військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділу - військове містечко № НОМЕР_2 , що дислокується на території АДРЕСА_3 , проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до пункту дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та був незаконно відсутній на військовій службі, до моменту виявлення, а саме до 16.10.2025.

ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України - у дезертирстві, тобто у самовільному залишенні місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених пунктами 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме підозрюваний ОСОБА_5 може:

переховуватися від органів досудового розслідування;

незаконно впливати на свідків;

вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, усе вищевикладене, на думку слідства, дає змогу застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та створити необхідні умови для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні.

Прокурор та слідчий в судовому засіданні клопотання підтримали з підстав, викладених в ньому, просили його задовольнити та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Слідчий клопотав про застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Підозрюваний та його захисник заперечили проти задоволення клопотання, захисник клопотав застосувати до ОСОБА_5 міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, зазначивши, що останній має міцні соціальні зв`язки, має зареєстроване та постійне місце проживання, одружений та має на утриманні малолітню дитину. Підозрюваний зазначив, що у січні 2025 року він самостійно повернувся до ВЧ НОМЕР_1 та протягом 3х місяців перебував у ній, оскільки бажав у подальшому проходити військову службу. Протягом 3х місяців він проживав на орендованій квартирі, яка знаходиться по АДРЕСА_4 і кожного дня він приїздив у ВЧ та виконував розпорядження командира. Окрім того, останній підкресли, що він збирав документи щоб скористатися можливістю, яка передбачена положеннями ст. 401 КПК України щодо звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття відносно нього провадження по справі. Додав, що наміру приховуватися від суду та слідства у нього немає, більше 10 років він проживає в АДРЕСА_2 , на свідків впливати не збирається, раніше не судимий, бажає у подальшому проходити військову службу.

Вислухавши прокурора та слідчого, пояснення підозрюваного та його захисника, дослідивши надані матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора виходячи з наступного.

В судовому засіданні слідчим суддею встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, наявними у справі допустимими доказами, а саме: протоколами допиту свідків, підозрюваного, висновком службового розслідування та іншими доказами по справі в їх сукупності.

При цьому слідчий суддя враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак відповідно до вимог ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображеній у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Окрім того, слідчим суддею встановлено, що 16.10.2025 ОСОБА_5 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Постановою слідчого від 17.10.2025 змінено юридичну кваліфікацію з ч.5 ст.407 КК України на ч.4 ст. 408 КК України.

17.10.2025 ОСОБА_5 було письмово повідомлено про підозру про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, а саме у дезертирстві, самовільному залишенні місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану..

У відповідності з вимогами ст.ст. 177, 178 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Згідно вимогам ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, прокурор у клопотанні та у судовому засіданні послався на ризики, які передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те що підозрюваний ОСОБА_5 може:

переховуватися від органів досудового розслідування;

незаконно впливати на свідків;

вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо ризику переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України).

В судовому засіданні прокурор обґрунтовує його наявність тим, що ОСОБА_5 , усвідомлюючи тяжкість кримінального правопорушення та невідворотність покарання, почне переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Однак, слідчий суддя вважає, що зазначений ризик є лише припущення прокурора, а його обґрунтування тяжкістю та суворістю покарання суперечить практиці ЄСПЛ з цього питання.

Так, Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Окрім того, у справі «В. проти Швейцарії» 14379/88 від 26 січня 1993 року Європейський суд зазначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Прокурор в судовому засіданні послався на положення ст. 224 КПК України. Разом з тим, слідчий суддя зазначає, що ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Прокурором не надано доказів, як то заяви свідків, що ОСОБА_5 намагається вплинути на їх показання, та матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали клопотання містять протоколи допитів свідків по кримінальному провадження. А тому посилання прокурора на вказаний ризик є лише його припущенням.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення (п. 5.ч. 1 ст. 177 КПК України).

Вказаний ризик також стороною обвинувачення не підтверджено жодним доказом.

Навпаки, слідчий суддя підкреслює, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше не був засуджений, до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки: офіційно одружений, має на утриманні малолітню дитину, має зареєстроване та постійне місце проживання, а тому вказаний ризик, знову ж таки, є лише припущенням прокурора та не підтверджується жодними доказами.

Щодо можливості обрання іншого запобіжного заходу слідчий суддя зазначає наступне.

Під час розгляду клопотання прокурора слідчим суддею встановлено та враховується при прийнятті рішення, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, а саме офіційно одружений, має на утриманні малолітнього сина, має постійне та зареєстроване місце проживання. Окрім того, суд враховує пояснення підозрюваного, що він самостійно повернувся до ВЧ у січні 2025 року та перебував у ній протягом 3х місяців та виконував розпорядження командира, що не спростовано стороною обвинувачення.

Як вже зазначалось вище, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам передбаченим п.п.1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Пункт 1 статті 5 Конвенції визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені.

Припис першого речення ч. 2 ст. 177 КПК визнає достатньою підставою для суду його переконаність, що підозрюваний, може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас комплексний аналіз приписів ч. 1 та 2-го речення ч. 2 ст. 177 КПК свідчить, що суд повинен надавати оцінку законності та обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, в якому має бути доведено «існування спроб», перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК. Одного лише припущення прокурора про те, що такі спроби можуть потенційно виникнути, недостатньо для ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу (особливо, якщо йдеться про тримання під вартою).

Окрім власне припущень, суду мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб (ч. 2 ст. 177 КПК). Тому якщо прокурор не доведе суду, що існують підстави для застосування запобіжного заходу, не доведе наявність обґрунтованої підозри чи наявність спроб, перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, то таке клопотання не підлягає задоволенню.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р.№511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань, суд щоразу зобов`язаний: здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК); пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені уч. 1 ст. 194 КПК, а тому суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, та на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання (ч. 4 ст.194 КПК України).

Враховуючи, що стороною обвинувачення доведено обґрунтованість підозри стосовно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, що підтверджується матеріалами клопотання, однак не доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують будь-які ризики, передбачені статтею 177 КПК України та не надано доказів про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст.3, 176, 177, 178, 181, 183, 193 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Негайно звільнити його з-під варти ОСОБА_5 .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвали слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 20.10.2025.

Слідчий суддя: ОСОБА_7