У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002343, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Димине Маловисківського району Кіровоградської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його затримання під час приведення вироку до виконання.

Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання час перебування в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» з 14.12.2024 до 17.12.2024.

Запобіжний захід у вигляді застави ОСОБА_6 залишено без змін до набрання вироку законної сили. Після набрання вироку законної сили ухвалено повернути заставу в сумі 60 560 грн заставодавцю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, вважає, що вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

На думку захисника, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд належним чином не врахував особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Вважає, що наявні підстави для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

08 жовтня 2019 року ОСОБА_6 було призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для проходження військової служби за контрактом до військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №177- РС від 08.10.2019 старшого солдата ОСОБА_6 призначено на посаду водія електрика відділення управління командира дивізіону (1В19) взводу управління артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №282 від 09.10.2019 старшого солдата ОСОБА_6 з 08.10.2019 зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на всі види забезпечення. Відтак, з 08.10.2019, тобто з моменту зарахування ОСОБА_6 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Про запровадження в Україні воєнного стану та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану старшому солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо і до самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, старший солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати службові обов`язки які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Проте, 22 вересня 2022 року близько 20 год ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи військову службу на посаді водія електрика відділення управління командира дивізіону (1В19) взводу управління артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 діючи умисно, в порушення вимог вищевказаного законодавства, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби у тимчасовому місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в межах населеного пункту АДРЕСА_2 та незаконно перебував за його межами, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення служби до 13 грудня 2024 року.

13 грудня 2024 року о 21:35 год ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 191 КПК України у м. Кропивницькому Кіровоградської області.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах воєнного стану, та його дії кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу. Обвинувачений пояснив, що не бажає продовжувати службу у лавах ЗСУ.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила вирок залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 5 ст. 407 КК України є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтом не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк, передбачений санкцією зазначеної статті, то воно призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Санкція ч. 5 ст. 407 КК України передбачає до винних осіб покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. Суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, який є тяжким злочином.

Окрім того, судом першої інстанції враховані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який одружений, має на утримані малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має статус Учасника бойових дій, під час служби за контрактом характеризувався виключно позитивно, неодноразово нагороджувався грамотами за сумлінне виконання службових обов`язків, під час проходження служби характеризувався посередньо, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 5 ст. 407 КК України. Тому не можна вважати зазначене покарання занадто суворим, як про це зазначає апелянт.

Всупереч вимогам апелянта, відсутні підстави для пом`якшення покарання ОСОБА_6 та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Колегія суддів зауважує, що підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України відсутні.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, за яким ОСОБА_6 визнаний винним, є триваючим, вчинений в період з 22.09.2022 до 13.12.2024.

У Постанові Верховного Суду від 11.11.2021 по справі № 220/1260/20, Касаційний кримінальний суд виклав правовий висновок, за яким, у разі вчинення особою триваючого злочину, застосуванню підлягає закон про кримінальну відповідальність, який був чинним на момент завершення такого злочину.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-ІХ від 13.12.2022, який набрав чинності 27.01.2023, внесено зміни до статті 69 КК України, відповідно до яких суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, крім випадків засудження особи, зокрема, за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу.

Оскільки оскаржуваним вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України при призначенні покарання.

Отже, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, про що просить апелянт, у разі засудження за статтею 407 КК України, не передбачено законом та не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

За такого, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3