ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/357/25 Справа № 699/421/24 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Корсуня-Шевченківського Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 17.12.2014 за ч. 3 ст. 185 КК до 3 років позбавлення волі;

- вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 15.04.2019 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК до 4 років позбавлення волі;

- вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 за ч. 5 ст. 407 КК до 5 років позбавлення волі;

- вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.04.2024 за ч. 4 ст. 185 КК до 5 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.11.2024 на підставі ч. 2 ст. 74 КК у зв`язку з усуненням караності діяння,

засуджено за ч.4 ст.186 КК до покарання у виді 8 років позбавлення волі.

До визначеного покарання приєднано покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, призначене вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024.

На підставі ч.4 ст.70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 8 років.

Строк покарання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк тримання під вартою за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, а саме строк з 20.03.2024 до 15.01.2025.

Ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 24.05.2024 про тимчасове залишення засудженого ОСОБА_7 в ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» - скасовано.

До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з подальшим зарахуванням цього строку у строк відбуття покарання.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, проходячи військову службу за мобілізацією у військовому званні солдат, повторно, діючи умисно, у період дії воєнного стану, 15.01.2024 близько 14 год. 30 хв. перебуваючи в приміщенні магазину «Смак», що розташований за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 28-А, м. Корсунь-Шевченківський Черкаського району Черкаської області, реалізуючи злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, керуючись корисливим мотивом, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає продавець, взявши з полиці магазину одну пляшку коньяку марки «KOBLEVO» об`ємом 0,25 л., вартістю 85,00 грн, одну пачку сигарет марки «Парламент» вартістю 105,00 грн. Затим, не реагуючи на зауваження продавця про оплату товару, вийшов з приміщення магазину. Після чого розпорядився товаром на власний розсуд.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати вирок щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження закрити, на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК, у зв`язку з неправильною кваліфікацією його дій та втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним грабежу не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються наведеними у вироку доказами. Вважає, що суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 . Стверджує, що дії обвинуваченого, на момент їх вчинення, охоплювалися відповідною частиною статті 185 КК крадіжка.

Апелянт зауважує, що вартість викраденого ОСОБА_7 майна становить 190 грн. (пляшка коньяку марки «KOBLEVO» об`ємом і 0,25 л., вартістю 85,00 грн. та пачка сигарет марки «Парламент» вартістю 105,00 грн.). 09.08.2024 набрав чинності Закон України №3886-ІХ, «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст.51КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24), суд касаційної інстанції зробив правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-ІХ, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-ІХ, мають зворотну дію в часі.

Зазначає, що станом на 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1514 грн. Отже, у зв`язку з декриміналізацією, на момент ухвалення вироку, вчинене ОСОБА_7 є дрібною крадіжкою та охоплюється ч.2 ст.51 КУпАП, оскільки розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність становить 3028 гривень, тому кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 ) підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_9 , не заперечуючи встановлені фактичні обставини кримінального провадження та доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16.01.2025 стосовно ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК скасувати в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно в умовах воєнного стану. Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворого, призначеного вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, призначити остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі. Відповідно до ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК у строк відбутого покарання зарахувати частково відбуте покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на визнання обставинами, що обтяжує покарання: вчинення злочину повторно та рецидив злочинів. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

При обґрунтуванні апеляційних вимог прокурор посилається на те, що у вироку при наведенні даних про кваліфікацію діяння ОСОБА_7 згідно з встановленими судом обставинами кваліфікував його дії за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (крадіжка), і вчинене в умовах воєнного стану, не врахувавши при цьому кваліфікуючу ознаку вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК - вчинено повторно.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, зазначивши, що у строк остаточно призначеного покарання слід зарахувати строк перебування обвинуваченого під вартою за попереднім вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, починаючи з 20.03.2024 до 15.01.2025 замість правильного зарахувати покарання, частково відбуте за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, починаючи з 20.03.2024 до 15.01.2025.

Щодо цього відзначає, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Козелецьким районним судом Чернігівської області відносно ОСОБА_7 ухвалено вирок 20.03.2024 та засуджено останнього за ч.5 ст.407 КК до 5 років позбавлення волі. Узятого під варту із зали суду.

Отже, починаючи з 20.03.2024 ОСОБА_7 за вказаним вироком відбував призначене йому покарання, а у кримінальному провадженні № 0000019 за ч. 4 ст.186 КК до останнього запобіжний захід, у тому числі у виді тримання під вартою, не застосовувався.

Таким чином, у резолютивній частині вироку суд неправильно зазначив рішення про зарахування відповідно до ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 у строк покарання строку тримання під вартою за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 по справі №734/85/24, а саме строк з 20.03.2024 до 15.01.2025.

Крім того, у резолютивній частині вироку зайво вказано рішення про призначення обвинуваченому покарання шляхом приєднання до визначеного покарання за цим вироком покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, оскільки тим самим застосовано принцип призначення покарання за сукупністю вироків, передбачений ч. 1 ст. 71 КК.

В доповненнях до апеляційної скарги, прокурор зазначив, що судом у вироку не лише безпідставно не враховано повторність, як кваліфікуючу ознаку вчиненого кримінального правопорушення, а одночасно зайво визнано обставинами, що обтяжують покарання: повторність та рецидив злочину. Факт засудження ОСОБА_7 вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 15.04.2019 за ч.3 ст.357 КК не може вважатися підставою для врахування рецидиву як обставини, що обтяжує покарання, оскільки ч.3 ст.357 КК належить до кримінальних правопорушень, кваліфікованих згідно зі ст.12 КК як кримінальні проступки. Зауважує, що рецидив може бути лише при вчиненні повторного умисного злочину після засудження за перший умисний злочин, якщо судимість за нього не була знята або погашена, а відтак непогашена судимість за кримінальний проступок, передбачений ч.3 ст.357 КК, не тягне за собою визнання рецидивом вчинення нового умисного кримінального правопорушення.?

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- захисник та обвинувачений, які підтримали апеляційну скаргу захисника, пославшись на доводи, що в ній викладені, заперечили проти апеляційної скарги прокурора;

- прокурор, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, підтримала вимоги апеляційної скарги прокурора, пославшись на доводи, що в ній викладені.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК, підставою скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, тягне за собою скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потер чи його представник.

Положеннями ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

В свою чергу, положеннями ч.1 ст.32 КК передбачено, що повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Нормами ст.35 КК передбачені правові наслідки повторності, сукупності та рецидиву кримінальних правопорушень.

Зокрема, повторність кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Як вбачається із даних про особу обвинуваченого, вказаних в обвинувальному акті, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, та маючи незняту і непогашену судимість за кримінальні правопорушення, передбачені ст.185 КК, 15.01.2024 повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна, у зв`язку з чим згідно з обвинувальним актом органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано з урахуванням кваліфікуючої ознаки вчинення злочину повторно.

Однак, як вбачається із мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції при наведенні даних про кваліфікацію діяння ОСОБА_7 кваліфікував його дії за ч.4 ст.186 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану. Тобто, місцевий суд не вказав таку кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення як вчинене повторно.

Згідно зі ст.34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 04.06.2010 №7, якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Як вже зазначалося ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався за вчинені кримінальні правопорушення проти власності.

За оскаржуваним вироком він також визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення проти власності, тому згідно з обвинувальним актом при кваліфікації його дій враховано кваліфікуючу ознаку повторність, а саме ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Отже, судом першої інстанції у вироку не лише безпідставно не враховано повторність, як кваліфікуючу ознаку вчиненого кримінального правопорушення, а одночасно зайво визнано обставинами, що обтяжують покарання, повторність та рецидив злочину.

Факт засудження ОСОБА_7 вироком Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 15.04.2019 за ч.3 ст.357 КК також не може вважатися підставою для врахування рецидиву, як обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки ч.3 ст.357 КК належить до кримінальних правопорушень, класифікованих згідно зі ст.12 КК як кримінальні проступки.

З урахуванням змін внесених до КК Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII ід 22.11.218, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

У той же час, за п.1 ч.1 ст.67 КК, обставиною, яка обтяжує покарання, є рецидив злочинів.

Отже, рецидив може бути лише при вчиненні повторного умисного злочину після засудження за перший умисний злочин, якщо судимість за нього не була знята або погашена, а відтак непогашена судимість за кримінальний проступок, передбачений ч. ст.357 КК, не тягне за собою визнання рецидивом вчинення нового умисного злочину.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст.67 КК та судової практики з даного питання застосував закон України про кримінальну відповідальність який не підлягає застосуванню.

Крім того, слушними є апеляційними доводами прокурора про неправильне призначення судом покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, ним при ухваленні вироку враховано призначене покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.5 ст.407 КК до 5 років позбавлення волі за фактом самовільного залишення ним 28.06.2023 військової частини, у якій він проходив службу.

Згідно з ч.1 ст.70 КК при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визнає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання покарань.

За такими ж правилами та принципами призначається покарання у випадку встановлення, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, що врегульовано положеннями ч.4 ст.70 КК. У випадку призначення судом покарання за правилами, передбаченими у ч.1 цієї статті, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Однак, судом першої інстанції у вироку неправильно зазначено, що у строк остаточного призначеного покарання слід зарахувати строк перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою за попереднім вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, починаючи з 20.03.2024 до 15.01.2025, замість правильного зарахувати покарання, частково відбуте за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, починаючи з 20.03.2024 до 15.01.2025.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Козелецьким районним судом Чернігівської області відносно ОСОБА_7 ухвалено вирок 20.03.2024 та засуджено останнього за ч.5 ст.407 КК до 5 років позбавлення волі, при цьому узято під варту із зали суду.

Отже, починаючи з 20.03.2024 ОСОБА_7 за вказаним вироком відбував призначене йому покарання, а у кримінальному провадженні №0000019 за ч.4 ст.186 КК до останнього запобіжний захід, у тому числі у виді тримання під вартою, не застосовувався.

Таким чином, у резолютивній частині вироку суд неправильно зазначив рішення про зарахування відповідно до ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК ОСОБА_7 у строк покарання строку тримання під вартою за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024 по справі №734/85/24, а саме строк з 20.03.2024 до 15.01.2025.

Крім того, у резолютивній частині вироку недоречно вказано рішення про призначення обвинуваченому покарання шляхом приєднання до визначеного покарання за цим вироком покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20.03.2024, оскільки тим самим застосовано принцип призначення покарання за сукупністю вироків, передбачений ч.1 ст.71 КК. Відтак, районним судом застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

З урахуванням встановленого колегія приходить до висновку, що апеляційні вимоги прокурора підлягають задоволенню, оскільки приймаючи рішення у справі місцевий суд не вказав таку кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, як вчинене повторно та зайво визнав обставинами, що обтяжують покарання, повторність та рецидив злочину, а також застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, чим допустив порушення вимог ст.ст. 370, 374 КПК та ст.ст. 32, 35 КК, що у свою чергу, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і відповідно до ст. ст. 409, 413 КПК є підставою для скасування судового рішення.

Оскільки в даному випадку в мотивувальну частину вироку необхідно внести зміни, які пов`язані із збільшення обсягу обвинувачення, що обтяжують, то колегія суддів приходить до висновку про необхідність в порядку п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК ухвалити новий вирок, яким виправити допущене судом першої інстанції неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 щодо ОСОБА_7 , то колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. В свою чергу, ст. 94 КК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вимоги вищевказаних норм закону щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_7 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК посилався на досліджені в ході судового провадження такі докази.

З показань обвинуваченого випливає, що той свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, визнав частково. Пояснив, що 15.01.2024 із собою грошей у нього не було. Хотів вжити алкоголь. Тому пішов до магазина «Смак», щоб таємно заволодіти алкоголем. На той момент у магазині були один продавець та один покупець. Він попросив їх вийти з магазина, бо він розпилить вогнегасник, який був при ньому. Однак вони його не зрозуміли. Тоді він зірвав з вогнегасника запобіжник і ще раз повторив свою вимогу. На це ніхто не реагував. Затим почав розпилювати суміш з вогнегасника. Після цього всі вибігли з магазина. Дочекавшись поки з магазина вийде продавець та покупець, щоб їм не було видно що робиться всередині, він таємно викрав з прилавка пляшку коньяку невеликого об`єму, орієнтовно 0,25 мл, та пачку цигарок. Зазначив, що він таємно заволодів указаним майном, оскільки через розпилену суміш ніхто не бачив, що він робить. Далі він вийшов на вулицю та чекав працівників поліції, щоб перевірити чи оперативно вони працюють. Коли виходив на двір, цигарки він поклав до кишені, пляшку коньяку під руку, а вогнегасник тримав у рукав. Не приховував від оточуючих, що він узяв у магазині товар. Він поставив вогнегасник на землю та випив коньяк. Продавець, яка це побачила, зрозуміла, що коньяк він взяв у магазині та запитала хто буде оплачувати товар. Обвинувачений пояснив, що грошей у нього немає і зателефонував до батька. Утім до того не додзвонився. Потім обвинувачений подзвонив до дядька, який пояснив, що зараз перебуває на роботі, занесе гроші трохи пізніше. Але через 5 хвилин приїхали працівники поліції і почали розбиратися в цій події.

Суд першої інстанції, оцінив ці показання обвинуваченого критично, а позицію сторони захисту про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 185 КК, визнав безпідставною, з чим погоджується апеляційний суд.

В обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на фактичні дані таких доказів.

Відповідно до рапорту ВП № 1 ЧРУП ГУНП в Черкаській області від 15.01.2024 щодо події ЄО № 305, до відділення поліції 15.01.2024 о 14:55 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що ОСОБА_10 (продавчиня магазина «Смак»), повідомила про крадіжку товару на суму 300,00 грн.

Протокол прийняття заяви від ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 15.01.2024.

Протокол огляду місця події, проведеного 15.01.2024 у період часу з 15:00 год до 15:30 год на території магазина ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 та фототаблиці до нього.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.01.2024, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 за індивідуальними рисами обличчя: формою носа, розрізом очей, овальною формою обличчя, вузькими губами, короткою, рідкою, русявою бородою, русявим волоссям на фото № 2 впізнала особу, яка 15.01.2024 у магазині «Смак» вчинила грабіж.

Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_7 якого було затримано о 15:00 год 15.01.2024 та у нього було вилучено: порожню пляшку коньяку «KOBLEVO», об`ємом 0,25 л, пачку сигарет «Парламент» з вмістом сигарет у кількості 17 штук.

Компакт-диск з відеозаписом камер відео-нагляду магазина «Смак» за адресою: вул. Ярослава Мудрого, 28а, м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області за 15.01.2024, з похибкою у реальному часі близько 4 годин (з 18.30 год по 18:59 год), за період, коли невідома особа чоловічої статі вчинила відкрите викрадення майна.

З протоколу перегляду відеозапису від 16.01.2024 випливає, що у відеофайлі під назвою «1_02_М_3500» міститься відеозапис камери відеоспостереження за період з 18:35:25 год до 18:45:03 год 15.01.2024, на якому зафіксовано як о 18:38:14 год. до магазина «Смак», який розташований за адресою: м. Корсунь-Шевченківський, вул. Я. Мудрого, 28-а, зайшов чоловік, зовні схожий на ОСОБА_7 який тримав у руках вогнегасник. Він підійшов до вітрини та щось говорячи, почав розпилювати піну з вогнегасника на підлогу магазина. Після чого вийшов з магазина. За ним вийшла продавчиня. Далі вона повернулася та почала телефонувати комусь з мобільного телефона. Потім до магазину знову зайшов ОСОБА_7 та відразу, прямуючи до місця, де знаходяться алкогольні напої, відкрив прилавок та зайшов до відділу алкогольних напоїв, де взяв пляшку алкогольного напою. Він не реагував на зауваження продавчині, яка намагалася його зупинити та відмовляла (жестами та поведінкою) брати напій, не заплативши за нього. Потім вказаний громадянин вийшов на вулицю і через декілька хвилин повернувся, підійшов до місця де зберігалися тютюнові вироби, взявши одну пачку сигарет. Не реагуючи на зауваження продавчині, вийшов з магазина.

На відеофайл під назвою «1_03_М_3200», який містить відеозапис камери відеоспостереження за період з 18:32:01 год до 18:43:35 год 15.01.2024, зафіксовані тотожні обставини.

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, щоОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК.

Колегія суддів зауважує, що апеляційні доводи захисника були предметом розгляду судом першої інстанції.

Щодо цього, суд першої інстанції зазначив, що у кримінальному процесі в основу розмежування понять крадіжка та грабіж покладено спосіб вчинення злочину. При розрізненні крадіжки та грабежу варто виходити зі спрямованості умислу винної особи.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №520/16742/16-к, зазначив, що крадіжка визнається закінченим злочином з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо).

Дії, розпочаті як таємне викрадення чужого майна, але виявлені потерпілим чи іншими особами і попри це продовженні винною особою з метою заволодіння майном або його утримання, належить кваліфікувати як грабіж.

Отже, аналізуючи правову позицію ККС ВС, визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна, місця, з якого воно було вилучено, та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд. За сталої судової практики крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження сторони захисту про те, що обвинувачений вчинив викрадення майна таємно, тобто вчинив крадіжку, є безпідставними, оскільки вони спростовуються дослідженими в суді відеозаписами з камер відео спостереження магазина «Смак», протоколом слідчого експерименту, проведеного за участю обвинуваченого та продавчині, а також показами самого обвинуваченого, наданими ним під час судового розгляду.

Суд першої інстанції правильно встановив, що обвинувачений вчиняв викрадення у присутності продавчині, на її зауваження не реагував, взяв спочатку лише пляшку з алкогольним напоєм та вийшов з магазина, а потім повернувся до приміщення магазина за сигаретами, які також відкрито викрав. Водночас обвинувачений розумів, що інша особа - продавчиня усвідомлює протиправність його дій щодо викрадення чужого майна.

Отже, обвинувачений вчинив саме відкрите викрадення чужого майна, тобто грабіж, оскільки таке викрадення відбувалося у присутності продавчині, незважаючи на її протести та заперечення. Таким чином, суд першої інстанції поза розумним сумнівом встановив, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК, і з цим висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними. Колегія суддів вважає, що немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Заразом колегія суддів враховує постанови Верховного Суду від 30.05.2019 року та від 09.07.2019 року (судове провадження №51-9282 км18, №51-392 км 19), про те, що сам по собі факт непогодження з висновком суду, не є підставою для повторного дослідження доказів; повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, при цьому, відмова в задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів не свідчить про порушення процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Таким чином, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції всебічно перевірено обставини кримінального провадження, висунуте обвинувачення та надані стороною обвинувачення письмові докази, і суд обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , скасування вироку суду і закриття на підставі положення п.4-1 ч.1 ст.284 КПК - відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора Корсунь-Шевченківського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2025 щодо ОСОБА_7 скасувати в частині кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно в умовах воєнного стану.

Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначити цим вироком менш суворого, призначеного вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 березня 2024 року, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Відповідно до ч.4 ст.70, ч.5 ст.72 КК у строк відбутого покарання зарахувати частково відбуте покарання за вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 20 березня 2024 року з 20 березня 2024 року до дня набрання вироку Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 16 січня 225 року.

Виключити з мотивувальної частини вироку покликання суду про визнання обставинами, що обтяжує покарання: вчинення злочину повторно та рецидив злочинів.

В решті частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку суду.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3