КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1283/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ" на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000869 від 16.10.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про арешт майна.

Накладено арешт із забороною користування, відчуження, розпорядження з метою збереження речових доказів на: нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В) (реєстраційний номер 00), загальною площею 46,9 кв.м, що розміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ" подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали право власності ТОВ "МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ" на вищевказане майно не скасовано, не припинено, не визнано нечинним, а з моменту набуття права власності минуло більше 10 років.

Крім того, апелянт вказує, що ТОВ "МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ" за жодних умов не може бути причетним до, нібито, самочинного будівництва.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_6 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження слід поновити, а апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки слідчим суддею розглянуто клопотання прокурора без виклику власника майна, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, у провадженні СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000869 від 16.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Так, до Деснянського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про арешт майна, яке обґрунтовано тим, що до ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві надійшла ухвала суду про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою КП «Київтранспарксервіс» із наступним змістом: 12.09.2024 року о 14:00 год. фахівцями КП «Київтранспарксервіс» було здійснено моніторинг (обстеження) майданчика для паркування, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого встановлено, що, всупереч положенням пункту 17.3.1. Правил благоустрою міста Києва, затверджених Рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1051/1051, вказаний майданчик самовільно використовується невідомими особами, на майданчику надаються послуги з паркування транспортних засобів за гроші.

Згідно протоколу огляду від 05.11.2025 за адресою: АДРЕСА_1, зафіксовано, що на земельних ділянках з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109 розташований паркувальний майданчик. На вказаних земельних ділянках розташовані тимчасові будівлі літ.А, літ. Б, літ. В.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24.05.2010 за реєстровим №1188 за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1988 від 21.05.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .

В подальшому право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано 24.01.2014 за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №222 від 24.01.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Після цього, 21.08.2014 право власності на вищевказані нежитлові приміщення зареєстровано за ТОВ «МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ» на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 19.09.2014.

Згідно інформації Київського державного нотаріального архіву, відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа №02-33 том №1) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 від 21.05.2010 не було посвідчено жодного Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Крайній реєстровий номер в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за 2010 рік №522 за 04 червня 2010 року.

Вищезазначені обставини вказують, що право власності на нежитлові будівлі ( літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 було набуте незаконним способом.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень за поданням Департаменту про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 та про передачу її будь-якій фізичній чи юридичній особі у власність чи користування, в тому числі для розміщення та експлуатації автостоянок та для будівництва об?єктів нерухомого майна.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельні ділянки з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109 перебувають у власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Крім того, за інформацією Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, Департамент не видавав документів дозвільного характеру, що надають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1, нежитлові приміщення літ. «А», «Б», «В» у Деснянському районі, зокрема ТОВ «МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ», а також іншим фізичним чи юридичним особам.

Виходячи з вищенаведеного, об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктами самочинного будівництва.

Крім того, жодній фізичній або юридичній особі не надавались у власність або користування земельні ділянки з кадастровими номерами :62:008:0108 та :62:008:0109, відповідно об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В), загальною площею 46,9 кв.м, які розташовані на вказаних ділянках, є об`єктами самочинного будівництва.

Постановою дізнавача ВД Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 05.11.2025 зазначені нежитлові будівлі визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України.

21.11.2025 ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва накладено арешт із забороною користування, відчуження, розпорядження з метою збереження речових доказів на: нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В) (реєстраційний номер 00), загальною площею 46,9 кв.м, що розміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками слідчого судді, з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Таким чином, слідчим суддею належним чином встановлено, що в наданих матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які вказують на те, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, а тому, наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання про арешт майна, позаяк вищезазначені нежитлові будівлі у встановленому законом порядку визнано речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на частину 4 статті 173 КПК України, якою передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Частиною 11 статті 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

З огляду на викладене, враховуючи, що вищевказані нежитлові будівлі на праві власності належать ТОВ "Маяк сервіс інвест", а прокурором у клопотанні не доведено, що незастосування заборони користування ними може призвести до пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення цих речових доказів, колегія суддів доходить висновку про те, що слідчий суддя не врахував, що заборона користування цим майном призведе до суттєвих наслідків, що можуть позначитися на інтересах власника майна, а тому, такий спосіб арешту за вказаних умов не буде співмірним завданням кримінального провадження.

Таким чином, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власника майна.

Доводи апелянта про необґрунтованість та безпідставність кримінального провадження №0000869 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України не спростовують на даному етапі досудового розслідування правильність висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на вищевказане майно, проте підлягають встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Посилання представника власника майна на невідповідність арештованого майна критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що нежитлові приміщення можуть містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

З урахуванням викладеного, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, якою не передбачено часткове скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала слідчого судді - скасуванню повністю, з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане у клопотанні майно шляхом заборони його відчуження та розпорядження, оскільки прокурором в повній мірі доведено необхідність накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

В іншій частині вимог клопотання прокурора про заборону користування вказаним майном слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ТОВ "МАЯК СЕРВІС ІНВЕСТ" задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу про часткове задоволення клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 про арешт майна.

Накласти арешт, із забороною відчуження та розпорядження, з метою збереження речових доказів, на: нежитлові будівлі (літ. А, літ. Б, літ. В) (реєстраційний номер 00), загальною площею 46,9 кв.м, що розміщенні за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти вимог клопотання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3____________ ОСОБА_4____________