№ 1-кс/755/4040/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" листопада 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника

(у режимі відеоконференцзв`язку) ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ялта, АР Крим, громадянину України, останнє відоме місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 , раніше не судимому, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000166 від 03.09.2025 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 .

Клопотання погоджено з прокурором відділу протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту, прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_7 .

Клопотання мотивоване тим, що слідчим управлінням ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000166 від 03.09.2025 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, що полягає у порушенні законів і звичаїв війни, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що виразилось у порушенні вимог ст. ст. 4, 47, 49 та 147 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що забороняє незаконне переміщення (переведення) осіб, які перебувають під захистом. Крім того, відповідно до ст. 8(2)(a)(vii) Римського статуту Міжнародного кримінального суду, незаконна депортація або переміщення чи незаконне позбавлення волі, є воєнним злочином.

Досудовим розслідуванням встановлено, що з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24 лютого 2022 року президент РФ оголосив початок, так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Так, внаслідок збройної агресії з боку Російської Федерації, з 20.02.2014 року на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя військовослужбовцями збройних сил Російської Федерації здійснюється ефективний контроль, як над територією Кримського півострову, так і за діяльністю розташованих там органів влади, чим фактично забезпечено тимчасову окупацію вказаної території України.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною територія України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 1 вказаного Закону, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до ст. 2, спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно із ст. 4 Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ст. 47 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, які знаходяться на окупованій території, не будуть у жодному разі та жодним чином позбавлені переваг цієї Конвенції у зв`язку з будь-якими змінами, запровадженими стосовно керівних установ чи управління цією територією внаслідок її окупації, або у зв`язку з будь-якою угодою, укладеною між властями окупованої території та властями окупаційної держави, або у зв`язку з анексією окупаційною державою всієї або частини окупованої території.

Згідно із ст. 49 Конвенції, забороняється, незалежно від мотивів, здійснювати примусове індивідуальне чи масове переселення або депортацію осіб, що перебувають під захистом, з окупованої території на територію окупаційної держави або на територію будь-якої іншої держави, незалежно від того, окупована вона чи ні.

Відповідно до ст. 147 Конвенції, до серйозних порушень віднесено нелегальну депортацію чи переведення.

Депортація передбачає перетин особою кордону. Вказане відбувається, коли особа переміщується через державний кордон, що розділяє дві держави, а також здійснюється перетин будь-якого «фактичного» кордону. Під «де-факто кордоном» мається на увазі примусове виселення за межі окупованої території (п. 55 вироку Міжнародного трибуналу для судового переслідування осіб, відповідальних за серйозні порушення міжнародного гуманітарного права, скоєні на території колишньої Югославії з 1991 року від 29.05.2013 року, у справі «Prosecutor v. Prliж, № ІТ-04-74-Т»).

Питання про те, чи був кордон міжнародно визнаним чи лише де-факто, не має значення (п. 684 вироку Міжнародного трибуналу для судового переслідування осіб, відповідальних за серйозні порушення міжнародного гуманітарного права, скоєні на території колишньої Югославії з 1991 року від 31.07.2003 року, у справі «Prosecutor v. Stakiж (IT-97-24-T»).

Аналогічні положення містяться у п. а) ч. 4 ст. 85 Додаткового протоколу І до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І) від 08.06.1977 року.

У порушення ст. ст. 42, 43 «Положення про закони і звичаї війни на суходолі», що є додатком до Гаазької конвенції «IV Конвенція про закони і звичаї війни на суходолі» від 18.10.1907 року, Російська Федерація, використовуючи фактичний контроль над органами місцевої влади, прийняла нові закони та утворила власні судові і правоохоронні органи.

Для забезпечення роботи незаконно створених судових органів, згідно з Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_8 № 786 від 19.12.2014 року, на посаду «судді Ленінського районного суду міста Севастополя» призначено громадянина України ОСОБА_6 , який до цього обіймав посаду судді Ленінського районного суду міста Севастополя.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Федерального Закону Російської Федерації «О статусе судей в Российской Федерации» від 26.06.1992 № 3132-1, суддею в Російській Федерації може бути громадянин Російської Федерації, який має вищу юридичну освіту та відповідає вимогам до кандидата на посаду судді Конституції Російської Федерації, федеральними конституційними законами, а також федеральними законами.

Громадянин України ОСОБА_9 , будучи наділеним окупаційною владою повноваженнями «судді», діючи умисно, всупереч вимогам ст. ст. 2, 47, 49 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (далі по тексту Конвенція (IV), достовірно знаючи, що внаслідок збройної агресії Російською Федерацією тимчасово окуповано територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, розглянув справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1.1 ст. 18.8 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської Федерації, щодо громадянина України ОСОБА_10 , який згідно з матеріалами справи, наданими «суду», будучи іноземним громадянином, допустив порушення іноземним громадянином режиму перебування (проживання) в Російській Федерації, яке виразилося у відсутності документів, підтверджуючих право на перебування (проживання) в Російській Федерації.

Будучи суддею, який згідно з ч. 5 ст. 11 «Кодексу судейской этики Российской Федерации», затвердженим VIII всеросійським з`їздом суддів від 19.12.2012 року, повинен знати про зміни в законодавстві Російської Федерації, про норми міжнародного права, включаючи міжнародні конвенції та інші документи в області прав людини, систематично вивчати правозастосовну практику, у тому числі. Європейського Суду з прав людини, та, будучи професійним суддею України, який володіє чинним законодавством України, частиною якого є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, ОСОБА_6 розумів, що ОСОБА_10 , відповідно до ст. 4 Конвенції (IV), перебуває під захистом як громадянин України, що проживає на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України.

Незважаючи на це, а також те, що згідно із ст. 47 Конвенції (IV), жодні додаткові дозволи РФ чи інші документи для проживання на ТОТ АР Крим та м. Севастополі за національним законодавством України та нормами міжнародного гуманітарного права вищевказаному громадянину України не потрібні та ОСОБА_10 , як особа, що перебуває під захистом Конвенції, не може бути позбавлений, у будь-якому випадку, або будь-яким способом, переваг цієї Конвенції, а ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою примусового переміщення, шляхом видворення ОСОБА_10 за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, 25.11.2019 року в приміщенні «Ленінського районного суду міста Севастополя», що розташований за адресою: ТОТ, АР Крим, м. Севастополь, вул. Леніна 31, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно громадянина України ОСОБА_10 , постановив рішення № 5-392/2019 про визнання його винним.

При цьому, під час розгляду справи достовірно встановлено, що ОСОБА_10 є громадянином України, особа якого в суді підтверджена, проживав на території Автономної Республіки Крим і після тимчасової окупації Кримського півострова Російською Федерацією, будучи «іноземним громадянином», допустив порушення режиму перебування (проживання)

в Російській Федерації, яке виразилося у відсутності документів, підтверджуючих право на перебування(проживання) в Російській Федерації.

Незважаючи на це, ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги ст. 49 Конвенції (IV), згідно з якою, заборонені незалежно від їх мотиву насильницькі переміщення, прийняв рішення про накладення на ОСОБА_10 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2000 російських рублів з адміністративним видворенням за межі РФ (Криму), шляхом контрольованого самостійного виїзду.

У зв`язку з цим, внаслідок прийняття ОСОБА_6 вказаного рішення, 09.07.2020 року ОСОБА_10 вимушений був покинути місце свого проживання на тимчасово окупованій території АР Крим та на громадському транспорті виїхав через КПВВ «Чонгар» на підконтрольну Україні територію.

Тобто, ОСОБА_6 вчинив порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме: незаконне переміщення (переведення) особи, яка перебуває під захистом, постановивши рішення про видворення громадянина України ОСОБА_10 за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, допустив порушення вимог ст. ст. 4, 47, 49 та 147 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України (у редакції ст. 438 КК України на час вчинення кримінального правопорушення).

10.09.2025 року громадянину України ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Згідно із ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до роз`яснення Акціонерного товариства «Укрпошта», починаючи з 27.03.2014 року, поштові відправлення, які направлені УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. Відповідно до листа Міністерства закордонних справ України № 72/11-612/1-81401 від 13.10.2022 року «Щодо припинення дії міжнародного договору», протокол про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

На виконання вимог ст. 135 КПК України, 04.09.2025 року на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повістки про виклик ОСОБА_6 до слідчого управління ГУ НП в АР Крим та м. Севастополі на 08.09.2025 року, 09.09.2025 року та 10.09.2025 року, для вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 00000166 від 03.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

На визначені дати виклику, а саме: на 08.09.2025 року, 09.09.2025 року та 10.09.2025 року, підозрюваний ОСОБА_6 до органу досудового розслідування не з`явився, про наявність поважних причин неприбуття відомостей не надав.

Разом з цим, 10.09.2025 року, відповідно до вимог ст. 135 КПК України, на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повідомлення про підозру ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 00000166 від 03.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України

Також, виконання вимог КПК України, у черговому випуску газети «Урядовий кур`єр» № 185 (8110) від 10.09.2025 року розміщено повідомлення про те, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 00000166 від 03.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Згідно з ч. 9 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників), копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

Беручи до уваги, що відповідно до ч. 5 ст. 139 КПК України, ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Поряд з цим, згідно з відомостями Управління стратегічних розслідувань в Сумській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, підозрюваний ОСОБА_6 знаходиться на тимчасово окупованій території України, державний кордон України та адміністративний кордон із тимчасово окупованими територіями з 2020 року не перетинав.

15 вересня 2025 року громадянина України ОСОБА_6 оголошено в розшук, здійснення розшукових заходів доручено співробітникам Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Викладені обставини та повідомлена ОСОБА_6 підозра підтверджується сукупністю доказів, отриманих в ході здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, у тому числі: матеріалами Управління стратегічних розслідувань в Сумській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України; допитом свідка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; допитом потерпілого ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; відповіддю Офісу Президента України; відповіддю Вищої Ради правосуддя України щодо призначення та звільнення ОСОБА_6 з посади судді Ленінського районного суду міста Севастополя; відповіддю Головного центу обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України; відповіддю Пенсійного фонду України; відповіддю Державної Міграційної служби України; іншими зібраними в ході досудового розслідування доказами.

Згідно із ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, забезпечення можливості своєчасності та повноти проведення досудового слідства, виконання процесуальних дій, виявлення та фіксації слідів злочинної діяльності, а також попередження ухилення підозрюваного від слідства.

Крім доказів, які свідчать про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_6 підозри, в ході досудового розслідування не зникли фактичні дані, які вказують на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Так, встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 зареєстрований та постійно проживає на тимчасово окупованій території України - АР Крим, майна та роботи на материковій частині України не має, натомість, має постійне джерело доходу на тимчасово окупованій території України, яке дає йому можливість необмеженого перебування у вказаному місці. Також, підозрюваний має паспорт громадянина Російської Федерації, незаконно виданий на тимчасово окупованій території АР Крим після початку незаконної паспортизації жителів півострова.

Крім того, ОСОБА_6 , будучи одним із, так званих представників судової гілки влади Автономної Республіки Крим, має стійкі зв`язки з представниками окупаційних органів на ТОТУ АР Крим, у тому числі, з так званими «правоохоронними та судовими органами Республіки Крим», що свідчить про те, що вказані особи можуть допомагати йому переховуватись від органів досудового розслідування, у тому числі, на тимчасово окупованій території України чи в будівлях дипломатичних установ Російської Федерації. При цьому, використовуючи можливості вищезазначених співробітників, ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків, які проживають на території АР Крим.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчиняти кримінальне правопорушення у якому підозрюється, тобто, про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також про те, що вказані ризики на момент внесення даного клопотання не зменшились.

У випадку обрання стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не забезпечить виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню вищевказаних ризиків.

Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 , з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності, переховується від органів досудового розслідування, а також, продовжує вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, тому, існують підстави для тримання підозрюваного під вартою,

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала у повному обсязі, прохала задовольнити з підстав, викладених у ньому, зокрема, прохала долучити до матеріалів протокол огляду речей та документів, відповідно до якого, слідчим було вжито додаткових заходів для виклику підозрюваного до слідчого управління, для проведення слідчих та процесуальних дій, а також, повідомлення про підозру, на встановлений мобільний номер останнього у месенджері «Телеграм».

Захисник ОСОБА_4 щодо задоволення клопотання заперечував, оскільки зазначені у ньому ризики є необґрунтованими та щодо їх існування відсутні належні докази.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши думку прокурора та захисника, слідчий суддя вважає, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що слідчим управлінням ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000166 від 03.09.2024 року.

08 вересня 2025 року в межах кримінального провадження № 0000166 від 03.09.2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, яке опубліковано в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», випуск № 182 (8107) від 05.09.2025 року та 10.09.2025 року - на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Крім цього, на виконання вимог ст. 135 КПК України, у зв`язку з тим, що підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим, повістки про виклик на 08.09.2025 року, 09.09.2025 року та 10.09.2025 року до слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_4 розміщені на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора у розділі «Повістки про виклик» та опубліковано у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр», випуск № 182 (8107) від 05.09.2025 року.

Крім того, з метою належного вручення повідомлення про підозру, а також, з метою направлення повісток про виклик громадянина ОСОБА_6 для проведення процесуальних дій, вказаній особі в додатку месенджері «Telegram» за номером телефону підозрюваного направлено скан-копію повідомлення про зміну підозри громадянину ОСОБА_6 , а також повістки про його виклик, що підтверджується протоколом огляду від 30.10.2025 року.

Зокрема, у зв`язку з наведеними вище обставинами, ОСОБА_6 постановою старшого слідчого 1-го відділу (з дислокацією в м. Київ) слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 від 15.09.2025 року оголошено в розшук.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, лише щодо пред`явленої підозри, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про обґрунтованість підозри, оскільки останні підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрювана, могла вчинити це правопорушення.

Зазначене прямо узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, відображеною у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення, в КПК передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, у тому числі відносяться право на судовий захист та право на оскарження.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Статтею 5 Конвенції гарантовано кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20 вказує, що рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

За загальним правилом розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, що відповідає зазначеним вимогам Конвенції та іншим міжнародно-правовим актам.

Процедура, передбачена ч. 6 ст. 193 КПК України, є випадком, який дозволяє суду розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, слідчий суддя прийшов до висновку про їх наявність з огляду на фактичні обставини кримінального провадження та особу ОСОБА_6 , який, зокрема, перебуває на тимчасово окупованій території України - АР Крим, за наявної інформації не виїхав з неї до теперішнього часу, не з`явився на виклики слідчого, суду, що є достатньою підставою вважати, що останній переховується на вказаній території від органів досудового розслідування та суду, підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років, яке може бути призначене підозрюваному у разі визнання його винуватим, а усвідомлення підозрюваним цієї обставини переконливо дає підстави вважати про існування ризиків, зокрема, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу учасників провадження, що у даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак, виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Так, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є одним із обов`язкових документів, на підставі якого уповноважений орган запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну (Інструкція про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затверджена спільним наказом МВС України, ОГП, НАБ України, СБ України, ДБР, Мінфіну України, Мін`юсту України від 17 серпня 2020 року № 613/380/93/228/414/510/2801/5). Після затримання особи за межами України, слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, готує клопотання про видачу особи в Україну, до якого серед інших документів обов`язково додається засвідчена копія ухвали слідчого судді або суду про тримання особи під вартою, якщо видача запитується для притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 575 КПК). Тобто, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи за межами України, ухвалюється рішення про застосування екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності та здійснюється доставка особи на території України до місця кримінального провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу, строк дії такої ухвали не зазначається.

При цьому, час затримання такої особи фактично може перевищувати 30 днів - тримання під вартою за ст. 59 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 40 днів - тимчасовий арешт заст. 16 Європейської конвенції про видачу правопорушників та 60 днів - строк дії ухвали про тримання під вартою за ч. 1 ст. 197 КПК.

Тобто, затримана особа на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, може бути затриманою і утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20.

Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, відносно підозрюваного ОСОБА_6 .

При цьому слідчий суддя роз`яснює, що ч. 6 ст. 193 КПК України передбачено, що після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 186, 193, 197, 372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання старшого слідчого в ОВС - криміналіста 3 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ялта, АР Крим, громадянина України, останнє відоме місце проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 , раніше не судимого, запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Слідчий суддя: