Справа № 125/1137/24
Провадження №11-кп/801/900/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарях судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участі:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисниці ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 в режимі відеоконференції,

представниці потерпілого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000122 від 14.04.2024,

за апеляційною скаргою начальника Барського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_13 та апеляційними скаргами захисника ОСОБА_14 та захисниці ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року,

яким ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бар Вінницької області, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, до затримання непрацевлаштованого, раніше судимого:

- 04.09.2007 Барським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі на строк 7 років;

- 23.02.2015 Барським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 296, ст. 395, ч. 1 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки;

- 15.05.2015 Барським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 07.05.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1, ч. 4 ст. 186 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_11 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_11 строк перебування під вартою (попереднє ув`язнення) з 23.04.2024 по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з моменту набрання даним вироком законної сили.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_11 до набрання законної сили вироком суду, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 10.08.2025, залишено тримання під вартою.

Речовий доказ у кримінальному провадженні: мобільний телефон марки «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM», чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «lifecell» з номером НОМЕР_3 , який вилучено та поміщено до спеціального пакету Національна поліція України PSP1503253, знаходиться на зберіганні у кімнаті зберігання речових доказів Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, ухвалено повернути власнику - ОСОБА_15 .

Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у розмірі 1514,56 грн (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень п`ятдесят шість копійок).

Скасовано арешт, що накладений ухвалою слідчого судді Барського районного суду Вінницької області від 23.04.2024 № 125/865/24 на мобільний телефон «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM», чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «lifecell» з номером НОМЕР_3 , який вилучено та поміщено до спеціального пакету Національна поліція України PSP1503253.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що 23.04.2024 близько 11:30 ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час дії воєнного стану в Україні, що запроваджений Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на підставі Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ та востаннє продовженого на підставі Указу Президента України № 49/2024 від 05.02.2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України № 3564-Х від 06.02.2024, перебуваючи біля кіоску з назвою «Преса» по вул. Каштановій у м. Бар Жмеринського району Вінницької області, попросив у неповнолітнього ОСОБА_15 його мобільний телефон, щоб зателефонувати, на що останній погодився. У свою чергу ОСОБА_11 , діючи умисно, відкрито, повторно, у присутності інших осіб, сховав вказаний мобільний телефон до кишені своїх штанів. На прохання неповнолітнього ОСОБА_15 повернути йому мобільний телефон, вказував, що телефону у нього нема, таким чином умисно, відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого. Відповідно до висновку експерта № 1616/24-21 від 09.05.2024, вартість наданого на дослідження вживаного мобільного телефону «Xiaomi Redmi А2» становить 1147,00 грн (одна тисяча сто сорок сім гривень).

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_11 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 4ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно та вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_11 , порушуючи положення ст. 28 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності, а також порушуючи вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», систематично вчиняє психологічне насильство стосовно батька ОСОБА_16 , з яким перебуває у сімейних відносинах, а саме: безпричинно висловлює словесні образи, погрози, нецензурні слова, чим принижує та залякує останнього, заподіюючи шкоду його психічному здоров`ю, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя, яке виявляється у формі втоми, фізичного дискомфорту, втрати енергійності, повноцінного сну та відпочинку. Крім того, дії ОСОБА_11 відносно ОСОБА_16 супроводжуються погрозами фізичної розправи та образами із застосуванням нецензурних слів протягом тривалого часу. Зокрема, 14.01.2024 о 01:00 ОСОБА_11 , перебуваючи за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_2 , вчинив відносно свого батька ОСОБА_16 домашнє насильство, що виразилося у висловлюванні на його адресу образ нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою. За вказаним фактом працівниками Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області 14.01.2024 відносно ОСОБА_11 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За результатами розгляду протоколу, постановою Барського районного суду Вінницької області від 26.01.2024 ОСОБА_11 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім цього, 18.01.2024 о 01:00 ОСОБА_11 , перебуваючи за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_2 , вчинив відносно свого батька ОСОБА_16 домашнє насильство, що виразилося у висловлюванні на його адресу образ нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою та справлянням природних потреб на ковдру, на якій батько спить. За даним фактом працівниками Відділення поліції № 1 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області 24.01.2024 відносно ОСОБА_11 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За результатами розгляду протоколу, постановою Барського районного суду Вінницької області від 29.01.2024 ОСОБА_11 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності. Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 12.04.2024 близько 16:00 ОСОБА_11 , перебуваючи за місцем проживання батька у квартирі АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, вчинив відносно свого батька ОСОБА_16 домашнє насильство, а саме висловлював на його адресу образи нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, що зашкодило його психічному здоров`ю та призвело до погіршення якості життя.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_11 судом першої інстанції кваліфіковано за ст. 126-1 КК України - домашнє насильство, тобто умисне, систематичне вчинення психологічного насильства щодо іншої особи, із якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо доведення винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, просив оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі. Визнати винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покарання остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.У решті вирок залишити без змін.

Разом з тим, до початку апеляційного розгляду прокурор у порядку ч. 1 ст. 403 КПК України відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 за ч.4 ст.186 КК України виправдати у зв?язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення та закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч. 1 ст.284 КПК України, а за ст. 126-1 КК України призначити ОСОБА_11 покарання з урахуванням перебування його під вартою з 23 квітня 2024 року.

На переконання захисника, стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_11 відкритого викрадення мобільного телефона "Xiaomi Redmi A2" в потерпілого ОСОБА_15 . Вважає, що при ухваленні вироку суд безпідставно посилається на заяву свідка ОСОБА_17 про видачу мобільного телефона "Xiaomi Redmi A2", оскільки в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що мобільний телефон, який є предметом злочину, неповнолітній ОСОБА_18 відразу після події передав ОСОБА_12 , яка в суді підтвердила цю обставину. У свою чергу свідок ОСОБА_17 повідомила, що вказаного мобільного телефону у неї не було. Вона заперечила факт видачі мобільного телефона працівникам поліції. Такі розбіжності в суді не усунуто. Таким чином, вважає, що заява ОСОБА_17 від 23.04.2024 про добровільну видачу мобільного телефона, а також всі похідні докази: протокол огляду мобільного телефону від 23.04.2024, постанова слідчого про визнання мобільного телефона речовим доказом, висновок експерта № 1616/24-21 від 09.05.2024 про вартість мобільного телефону є недопустимими доказами.

Окрім того, звертає увагу на те, що при призначенні покарання ОСОБА_11 за ст. 126-1 КК України у виді позбавлення волі строком два роки, судом не враховано, що обвинувачений повністю визнав свою провину та розкаявся. Судом також не врахована позиція потерпілого ОСОБА_16 , який у судовому засіданні вказав, що не має претензій до обвинуваченого та не наполягав на суворому покаранні.

В апеляційній скарзі захисниця ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним за ст. 126-1 КК України з призначенням покарання у виді двох років позбавлення волі. Також просить визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв?язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України, як грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна вчинене в умовах воєнного стану, є помилковою. Вважає, що з показів потерпілого та свідка, а також показів самого обвинуваченого вбачається, що потерпілий ОСОБА_15 добровільно передав своє майно при знайомому йому свідкові ОСОБА_18 , якого обвинувачений ОСОБА_11 використав поза його волею та усвідомленням, розуміючи той факт, що саме ОСОБА_18 потерпілий, як його знайомий буде довіряти. Тому потерпілий ОСОБА_15 , передаючи майно, був абсолютно впевненим, що ОСОБА_11 хоче лише зателефонувати та надалі поверне йому майно, однак ОСОБА_11 повідомив йому, що телефона в нього немає. Таким чином, на переконання захисниці, дії обвинуваченого ОСОБА_11 полягали в тому, що він шляхом зловживання довірою потерпілого ОСОБА_15 , використовуючи знайомого для потерпілого ОСОБА_18 , заволодів його майном. Оскільки вартість мобільного телефону «Xiaomi Redmi A2» становить 1147,00 грн, тому сторона захисту вважає, що наявні підстави для закриття кримінального провадження у зв?язку із декриміналізацією кримінального правопорушення.

Позиції сторін кримінального провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_19 підтримав відмову прокурора від поданої ним апеляційної скарги та просив закрити в цій частині апеляційне провадження, а щодо задоволення апеляційних скарг захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_10 - заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_11 частково підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_14 та повністю підтримав апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_10 , а також не заперечував щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора. Пояснив, що відмовився від захисника ОСОБА_14 , тому просив повністю задовольнити апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_10 , вказавши, що грабежу він не вчиняв.

Захисниця ОСОБА_10 не заперечувала щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, просила задовольнити її апеляційну скаргу, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.4 ст.186 КК України на ч.3 ст.190 КК України та на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України закрити кримінальне провадження у зв?язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Вирок у частині визнання ОСОБА_11 винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначення покарання у виді двох років позбавлення волі не оскаржує, тому просила у цій частині його залишити без змін.

Представниця потерпілого ОСОБА_15 - ОСОБА_12 не заперечувала щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, просила задовольнити апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_10 , вказувала, що ОСОБА_11 не винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, так як вийшло непорозуміння.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників кримінального провадження на підтримання та спростування доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Оскільки прокурор до початку апеляційного розгляду відмовився від своєї апеляційної скарги, а прокурор, який бере участь у суді апеляційної інстанції, таку відмову підтримав, то апеляційний суд переглядає оскаржуваний вирок лише в межах апеляційних скарг захисника ОСОБА_14 та ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, оскаржуваний вирок ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_11 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, його вина доводиться низкою належних та допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку суду.

Зокрема, вина обвинуваченого доводиться наступними доказами:

-протоколом прийняття заяви від ОСОБА_15 про вчинене кримінальне правопорушення від 23.04.2024, відповідно до змісту якого 23.04.2024 близько 11:30 по вул. Каштановій у м. Бар біля кіоску з назвою «Преса», ОСОБА_11 , відкрито, шляхом вільного доступу, заволодів мобільним телефоном ОСОБА_15 «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM» з сім-картою НОМЕР_3 , який був придбаний восени 2023 року за 4000 грн, з погрозою застосування фізичної сили. Заяву прийнято у присутності бабусі (опікуна) ОСОБА_12 , на протоколі наявний її підпис, анкетні дані, номер телефону та долучено копію паспорту;

- заявою ОСОБА_17 від 23.04.2024, відповідно до змісту якої вона добровільно видала працівникам поліції мобільний телефон марки «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM», чорного кольору, який зі слів її сина, йому дав ОСОБА_11 23.04.2024 об 11:30, даний телефон ОСОБА_11 забрав у невідомого хлопця поблизу кіоска «Преса» у м. Бар;

- протоколом огляду від 23.04.2024 з ілюстративними таблицями, відповідно до якого було оглянуто мобільний телефон, який надала для огляду ОСОБА_17 , та вказала, що даний телефон був у її сина ОСОБА_18 , який, з його слів, йому дав ОСОБА_11 , щоб він здав його у ломбард, а кошти поділили порівну; під час огляду встановлено, що мобільний телефон марки «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM», чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «lifecell» з номером НОМЕР_3 ; телефон у правому нижньому куті має пошкодження скла екрану; після проведення огляду мобільний телефон було вилучено;

- постановою про визнання речовими доказами та передачу їх на зберігання від 23.04.2024, відповідно до якої мобільний телефон марки «Redmi A2 Black 2GB RAM 32GB ROM», чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного оператора «lifecell» з номером НОМЕР_3 , який вилучено та поміщено до спеціального пакету Національна поліція України PSP1503253, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000133 та передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області;

- квитанцією № 35 про отримання на зберігання речових доказів, вилучених (отриманих) стороною обвинувачення під час здійснення кримінального провадження від 23.04.2024;

- висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України за результатами проведення судової товарознавчої експертизи № 1616/24-21 від 09.05.2024, відповідно до якого загальна ринкова вартість мобільного телефону торгової марки «Xiaomi» серія «Redmi» модель «RedmiA2» з об`ємом пам`яті 2/32GB, вживаного, за умови робочого стану та збереження всіх функцій, що відповідні даній моделі, станом на 23.04.2024 могла складати 1147 грн;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 23.04.2024, відповідно до якого 23.04.2024 о 14:43 по вул. Соборній біля приміщення № 2 у м. Бар Вінницької області ОСОБА_11 було затримано.

Також вина обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні грабежу доводиться показами потерпілого ОСОБА_15 , який під час допиту у суді першої інстанції у присутності законного представника, пояснив, що у той день йшов зі школи на додатковий урок математики, купив зошита для уроку і йшов до вчительки. ОСОБА_20 попросив телефон, щоб зателефонувати. Потерпілий дав телефон. ОСОБА_21 телефон забрав та не віддавав. Потерпілий багато разів просив повернути телефон, однак ОСОБА_21 не повертав, казав, що телефону у нього нема. Потерпілий звертався по допомогу до якогось перехожого, однак ОСОБА_21 не повертав телефон, запропонував самому шукати у нього телефон, однак потерпілий телефону в ОСОБА_21 не виявив та пішов додому. Дорогою він зустрів поліцейського, якому розказав про крадіжку телефону, і потерпілий з поліцейським поїхали до поліцейського відділку. Потім там був ОСОБА_21 та мобільний телефон потерпілого.

На запитання учасників кримінального провадження потерпілий суду пояснив, що ОСОБА_22 , коли забрав телефон, погроз не висловлював, фізичну силу не застосовував. Біля ОСОБА_23 стояв ОСОБА_24 .

На запитання обвинуваченого потерпілий пояснив, що заяву поліцейським писав удома.

Крім того, вина обвинуваченого доводиться показами свідка ОСОБА_18 , який під час допиту у суді, пояснив, що у той день, коли відбувалися події, він розмовляв з ОСОБА_21 , якого знає недавно, вони знаходилися біля кіоску з назвою «Преса» по вул. Каштановій у м. Бар Жмеринського району Вінницької області. Побачили ОСОБА_25 , ОСОБА_21 сказав покликати ОСОБА_26 покликав і ОСОБА_27 підійшов до них, тоді ОСОБА_21 попросив у ОСОБА_27 телефон, щоб подзвонити, той дав. Потерпілий був у кількох кроках від них. Свідок бачив, що ОСОБА_21 нікому не дзвонив, прикладав телефон до вуха, однак насправді не телефонував, після цього поклав телефон до кишені. Через кілька хвилин потерпілий сказав, щоб ОСОБА_21 віддав йому телефон, на що ОСОБА_21 повідомив, що телефона у нього нема. Потерпілий наполягав, щоб ОСОБА_21 віддав йому телефон, на що ОСОБА_21 повторював, що телефону у нього нема, навіть запропонував потерпілому самому перевірити. Потерпілий постукав по кишенях ОСОБА_21 , але телефону не виявив, хоча телефон був у ОСОБА_21 . Після цього потерпілий відійшов і звернувся по допомогу до поліцейського, який проходив неподалік. Тоді ОСОБА_21 викинув телефон на клумбу, свідок підняв телефон, ОСОБА_21 сказав свідкові, що телефон вони здадуть у ломбард. Свідок не хотів здавати телефон у ломбард і почав відходити, а потім тікати. ОСОБА_21 побіг за свідком, наздоганяючи, погрожував. ОСОБА_28 не вдалося наздогнати свідка, він прибіг додому до бабусі потерпілого та віддав телефон.

Отже, суд першої інстанції у дотримання вимог ст. 94 КПК України взяв до уваги вищезазначені та інші, надані стороною обвинувачення докази, перевірив їх за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, дійшов до цілком правильного та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України.

Таким чином, безпідставними є доводи захисника ОСОБА_29 про те, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_11 відкритого викрадення мобільного телефона "Xiaomi Redmi A2" в потерпілого ОСОБА_15 .

Також надуманими колегія суддів вважає доводи захисника про те, що суд при ухваленні вироку суд безпідставно посилається на заяву свідка ОСОБА_17 про видачу мобільного телефона "Xiaomi Redmi A2", оскільки в судовому засіданні було встановлено, що мобільний телефон, який є предметом злочину, неповнолітній ОСОБА_18 відразу після події передав ОСОБА_12 , яка в суді першої інстанції підтвердила цю обставину.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, з вказаного приводу судом першої інстанції установлено, що під час досудового розслідування було проведено слідчу дію - огляд мобільного телефону, який належить потерпілому ОСОБА_30 , слідча дія оформлена протоколом огляду від 23.04.2024, слідчим на підставі заяви ОСОБА_17 про видачу телефону за участі ОСОБА_17 та у присутності понятих оглянуто мобільний телефон. З ілюстративної таблиці, що є додатком до протоколу огляду, вбачається, що ОСОБА_17 особисто присутня під час огляду, на столі наявний предмет огляду - мобільний телефон.

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що результати слідчої дії, яка була проведена 23.04.2024 та зафіксована у протоколі огляду, суперечать усним показанням свідка ОСОБА_17 , які вона надала під час судового засідання.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що свідок ОСОБА_17 повідомляла про неправомірні дії працівників поліції, здійснення на неї тиску для участі у слідчій дії тощо.

Більше того, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції і про те, що до пояснень, наданих представницею потерпілого ОСОБА_15 - ОСОБА_12 про те, що стосовно її онука не вчинено ніякого злочину, слід віднестись критично, оскільки такі пояснення не впливають на встановлення обставин злочину. На переконання колегії суддів, такі пояснення не відповідають обстановці, яка склалася 23.04.2024 близько 11:30, та не узгоджуються в сукупності разом з іншими доказами, які доводять вину ОСОБА_11 у вчиненні грабежу. До того ж, на запитання у суді першої інстанції представниця потерпілого ОСОБА_12 про те, яким чином мобільний телефон з її квартири потрапив до поліції відмовилася відповідати.

Таким чином, матеріали кримінального провадження не містять підстав для твердження про те, що заява ОСОБА_17 від 23.04.2024 про добровільну видачу мобільного телефона, а також всі похідні докази, а саме: протокол огляду мобільного телефону від 23.04.2024, постанова слідчого про визнання мобільного телефона речовим доказом, висновок експерта № 1616/24-21 від 09.05.2024 про вартість мобільного телефону, отримані внаслідок порушення прав і свобод ОСОБА_11 чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для визнання вказаних доказів недопустимими з огляду на вимоги статей 86, 87 КПК України за доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 .

Крім того, безпідставними є доводи захисника ОСОБА_14 про те, що при призначенні покарання ОСОБА_11 за ст. 126-1 КК України у виді позбавлення волі строком два роки, судом не враховано, що обвинувачений повністю визнав свою провину та розкаявся, позицію потерпілого ОСОБА_16 , який у судовому засіданні вказав, що не має претензій до обвинуваченого та не наполягав на суворому покаранні.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

При призначенні покарання, районний суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: дані про особу обвинуваченого ОСОБА_11 , його вік, стан здоров`я, поведінку (за досить короткий час після відбування попереднього ув`язнення вчинив два умисні злочини, що свідчить про те, що обвинувачений не став на шлях виправлення, та продовжує протиправну поведінку).

Крім того, районний суд обґрунтовано не врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, оскільки не було встановлено, що ОСОБА_11 надав критичну оцінку власній поведінці, засуджує таку поведінку, у подальшому не вчинятиме подібних правопорушень.

Так, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_11 не визнав свою вину. Пізніше, зазначив про визнання вини за епізодом вчинення домашнього насильства, однак у судовому засіданні було встановлено, що він не просив вибачення у потерпілого після вчинення протиправних дій, не намагався усунути завдану шкоду, не просив вибачення навіть під час судового засідання, що свідчить про те, що він не виявляв бажання виправити наслідки своїх дій, жодним чином не виявляв співчуття йому.

Також під час судового розгляду судом ураховано наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме: рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_11 покарання в межах санкцій ст. 126-1 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки та в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк вісім років.

Всі ті обставини, які зазначені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_14 , які на його думку є підставою для призначення більш м`якого покарання були враховані судом у повному обсязі при визначенні виду та розміру призначеного покарання.

Інших підстав, які б давали можливість застосувати до ОСОБА_11 більш м`яке покарання апелянтом не наведено, а колегією суддів не встановлено.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_14 та постановлення виправдувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 за епізодом вчинення грабежу.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисниці ОСОБА_10 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 з ч.4 ст.186 КК України на ч.3 ст.190 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України, у зв?язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, то колегія суддів зауважує наступне.

Шахрайство - це заволодіння чужим майном або набуття права на нього шляхом обману чи зловживання довірою.

Зловживання довірою як спосіб шахрайства характеризується наявністю довірчих відносин, які склались з тих чи інших підстав між винною особою та потерпілим і які недобросовісно використовуються винним з метою заволодіння чужим майном (правами на нього).

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм.

Якщо у шахрайстві зловживання довірою (обман) відіграє роль способу заволодіння чужим майном, то в інших корисливих посяганнях на власність зловживання довірою (обман) використовується для того, щоб створити умови для наступного заволодіння майном всупереч волі потерпілого, полегшити доступ до майна.

Тобто, якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж

Виходячи з положень ст. 186 КК України, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 ставиться у вину обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Згідно із встановленими фактичними обставинами кримінального провадження потерпілий ОСОБА_15 передав ОСОБА_11 свій мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка у присутності свідка ОСОБА_18 .

У свою чергу ОСОБА_11 , діючи умисно, відкрито, повторно, у присутності інших осіб, сховав вказаний мобільний телефон до кишені своїх штанів. На прохання неповнолітнього ОСОБА_15 повернути йому мобільний телефон, обвинувачений вказував, що телефона у нього нема. Таким чином, обвинувачений умисно, відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого.

Тобто у даному випадку зловживання довірою у присутності свідка ОСОБА_18 , про яке зазначає захисниця ОСОБА_10 , як підставу для перекваліфікації дій обвинуваченого, було викрито потерпілим ОСОБА_15 до того, як ОСОБА_11 зміг залишити місце вчинення злочину.

Як потерпілий ОСОБА_15 , так і свідок ОСОБА_18 у суді першої інстанції пояснювали, що потерпілий неодноразово просив обвинуваченого віддати телефон, однак останній казав, що телефону у нього немає, пропонував потерпілому самому шукати у нього телефон, однак потерпілий його не виявив.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_11 продовжив здійснювати дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, і ці дії полягали саме у відкритому викраденні чужого майна, факт якого усвідомлював як сам обвинувачений, так і потерпілий. Таким чином, відсутність ривка, як класичної ознаки грабежу, про яку зазначає захисниця, не свідчить про вчинення шахрайства.

На переконання колегії суддів, дії ОСОБА_11 , спрямовані на заволодіння чужим майном, які були розпочаті ним як шахрайські, після викриття їх потерпілим ОСОБА_15 , який усвідомлював протиправність вчинюваних щодо нього дій, оскільки намагався повернути свій мобільний телефон, мають кваліфікуватися саме як відкрите викрадення чужого майна.

Фактично ОСОБА_11 використав обставини, що об`єктивно склалися на момент грабежу, а саме присутність свідка ОСОБА_18 , якого знав потерпілий. При цьому присутність свідка ОСОБА_18 була лише способом доступу до чужого майна, вилучаючи яке у присутності потерпілого, обвинувачений ОСОБА_11 розраховував на те, що його дії не будуть сприйматися потерпілим як протиправні.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисниці ОСОБА_10 та перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 з ч. 4 ст. 186 КК України на ч.3 ст.190 КК України, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані судом першої інстанції правильно.

Призначене ОСОБА_11 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судового рішення, не встановлено.

Тому колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги захисників необхідно залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

ухвалив:

Прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження в цій частині.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_14 та захисниці ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 за ст. 126-1, ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4