Житомирський апеляційний суд
Справа №285/5666/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/783/25
Категорія ч.2 ст.289 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/5666/24 за апеляційною скаргою прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 17.06.2025 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання у виді 5-и років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати за проведення судової експертизи у розмірі 2 271 грн 84 коп.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.09.2024 скасовано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 15 вересня 2024 року близько 01 години 20 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився поблизу будинку №10 по вулиці Переяславській в м. Звягель, Житомирської області, де побачив транспортний засіб, а саме: автобус-D, марки «MERCEDES-BENZ», моделі «412 D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 . В цей час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, через незачинені праві пасажирські дверцята проник до салону автобуса. Надалі, перебуваючи за кермом водія за допомогою ключа, який знаходився в замку запалювання, здійснив запуск двигуна та умисно незаконно заволодів цим транспортним засобом, поїхавши в напрямку вулиці Акі Камбарова в м. Звягель, заподіявши потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на суму 329 780 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, як незаконний, а своїм рішенням вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі. У порядку ст.77 КК України конфіскацію майна не застосовувати. Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, поклавши обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України. В решті вирок суду залишити без змін.

При цьому, зазначає, що в разі звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, конфіскація майна як додаткове покарання не застосовується. Разом з цим, суд при ухваленні вироку відносно ОСОБА_9 та призначенні покарання за ч.2 ст.2389 КК України у виді 2 років позбавлення волі помилково зазначив про конфіскацію майна, хоча останнього звільнено від відбування покарання з випробуванням за ст.75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення захисника, обвинуваченого та потерпілого, які також висловились в підтримку поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями ст.370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.289 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, визнавались обвинуваченим під час судового розгляду в суді першої інстанції, тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими, при цьому виходить з наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Так, ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з конфіскацією майна.

При цьому, санкція ч.2 ст. 289 КК України передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, з конфіскацією майна або без такої.

Тобто, санкція ч.2 ст.289 КК України передбачає альтернативу призначення або не призначення додаткового покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням додаткове покарання у виді конфіскації майна не може бути застосовано, оскільки в зазначеному переліку додаткових покарань, що можуть бути призначені в такому випадку, конфіскація майна відсутня.

Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, згідно яких якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції всупереч зазначених вище вимог, звільнивши ОСОБА_9 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, застосував щодо останнього і додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.289 КК України у виді конфіскації майна, яке за вказаних вище обставин не могло бути застосовано, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині обрання додаткового заходу примусу.

Відтак, вирок суду, у відповідності до положень ст.ст. 409, 411 КПК України підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме в частині призначення покарання у виді конфіскації майна обвинуваченому ОСОБА_9 , а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 17.06.2025 відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст.289 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення.

У порядку ст.77 КК України покарання у виді конфіскації майна - не застосовувати.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Згідно п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою на протязі того ж часу з моменту отримання копії рушення.

Судді :