печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Печерський районний суд міста Києва ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000448 від 23.02.2024,

УСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин клопотання

До слідчого судді надійшло клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошові кошти в сумі 5000 дол. США, 4800 дол. США, 2500 Євро, 250 фунтів стерлінгів, що належить ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання вказано, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000448 від 23.02.2024 за ч. 3 ст. 332 КК України.

Установлено, що на території України діє група осіб, які за попередньою змовою, із корисливих мотивів, здійснюють незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організацію такого переправлення та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усунення перешкод.

Для підробки та пересилання документів, які надають право перетнути кордон в умовах воєнного стану, вказані особи злочинної групи використовували ТОВ «Нова пошта».

За отриманою інформацією від ГУ СБУ у м. Києві та Київської області, що підтверджено матеріалами кримінального провадження, а саме: протоколом огляду мобільного телефону, вилученого у ОСОБА_5 , до вчинення кримінального правопорушення також причетна: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка на замовлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 здійснювала пошук та підбір клієнтів, які ухиляються від мобілізації.

Крім того, на замовлення останніх, працюючи менеджером у печатно-штемпельній студії ( АДРЕСА_2 ) здійснювала виготовлення печаток, штампів та інших необхідних засобів для подальшого виготовлення ОСОБА_8 військово-облікової документації особам чоловічої статі, які бажають отримати, за грошову винагороду, довідку військово-лікарської комісії про непридатність та бути виключеними з військового обліку.

17.04.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/16376/25-к за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання ОСОБА_4 , проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено серед іншого: грошові кошти в сумі 5000 доларів США, 4800 доларів США, 2500 Євро, 250 фунтів стерлінгів.

В ухвалі суду по справі №757/16376/25-к прямо не надано дозвіл на виявлення та вилучення коштів, а тому останні, відповідно до положень ст. 236 КПК України, є тимчасово вилученим майном.

Постановою слідчого від 17.04.2025 вилучені кошти були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

На думку прокурора, вилучені кошти мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки отримані злочинним шляхом внаслідок виготовлення печаток, штампів та інших необхідних засобів для подальшого виготовлення ОСОБА_9 військово-облікової документації особам чоловічої статі, які бажають отримати, за грошову винагороду, довідку військово-лікарської комісії про непридатність та бути виключеними з військового обліку.

Явка сторін кримінального провадження

Розгляд справи відкладався неодноразово.

Прокурор на розгляд клопотання у судове засіданні на 07.08.2025 не прибув. У попередніх судових засіданнях клопотання підтримував та просив задовольнити.

Представники власника майна, адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , також у судове засідання на 07.08.2025 не прибули. У попередніх судових засіданнях заперечували проти задоволення клопотання. Також додатково надали до суду документи на підтвердження здійснення ОСОБА_4 підприємницької діяльності, отримання та декларування доходів.

У судовому засіданні від 08.05.2025 ОСОБА_4 , пояснила, що з 21.02.2011 скасовано ліцензування виробництва печаток та штампів. До неї звернувся працівник Печерського ТЦК з приводу виготовлення печаток. Його замовлення було виконане.

Частиною 1 ст. 172 КПК України передбачено, що відсутність слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, не є перешкодою для розгляду клопотання.

Відповідно до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав за можливе прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Згідно з нормами ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Правове обґрунтування

Процесуальні правовідносини регулюються главою 17 «Арешт майна» розділу ІІ «Заходи забезпечення кримінального провадження» КПК України.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та (або) користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст.170 КПК України арешт допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За загальним правилом статус тимчасового вилученого майно набуває з моменту фактичного позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких воно перебуває, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення (ч. 1 ст. 167 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку.

Частиною 5 ст. 236 КПК України визначено, що обшук на підставі відповідного судового рішення, повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети такого обшуку.

При обшуку слідчий має право оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Обставини, встановлені слідчим суддею

Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000448 від 23.02.2024 за ч. 3 ст. 332 КК України.

17.04.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва по справі №757/16376/25-к за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем проживання ОСОБА_4 проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено серед іншого: грошові кошти в сумі 5000 доларів США, 4800 доларів США, 2500 Євро, 250 фунтів стерлінгів.

Постановою слідчого від 17.04.2025 вилучені кошти були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

ОСОБА_4 з 12.01.2024 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Основний вид діяльності: 18.13 - виготовлення друкарських форм і надання інших поліграфічних послуг.

Стороною захисту надані відомості, отримані на запит з ГУ ДПС у м. Києві) про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору ОСОБА_4 за період з І кварталу 2008 по ІV квартал 2020 року (з 01.01.2008 по 31.12.2020) та з січня 2021 року по березень 2025 з 01.01.2021 по 31.03.2025).

Мотиви слідчого судді

а) щодо строків звернення прокурором до слідчого судді

З наданих слідчому судді матеріалів вбачається, що обшук за місцем проживання ОСОБА_4 було проведено 17.04.2025.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Сторона обвинувачення звернулася з клопотанням про арешт майна 18.04.2025, тобто в строк передбачений абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України.

б) щодо відповідності вилучених коштів критерію речових доказів

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно зі ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відтак, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

Як вбачається з клопотання прокурора, метою застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження є те, що вилучені кошти, мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки отримані злочинним шляхом внаслідок виготовлення печаток, штампів та інших необхідних засобів для подальшого виготовлення ОСОБА_9 військово-облікової документації особам чоловічої статі, які бажають отримати, за грошову винагороду, довідку військово-лікарської комісії про непридатність та бути виключеними з військового обліку.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих чи інших речей речовими доказами. У той же час, слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє дійти висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому, вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на вимоги ч. 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення як знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

При виявленні та вилученні рухомих речей, що не підлягають державній реєстрації, суд має виходити з: (1) дії презумпції права власності за особою, яка володіє (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю - corpus possessionis); (2) спростування вказаної презумпції можливе за наявності беззаперечних доказів чи їх сукупності (зокрема, рішення суду щодо визнання права власності за іншою особою, письмові докази, дата складання яких мала місце до моменту вилучення та не викликає сумнівів, матеріали фото-, відеофіксації, речові докази тощо); (3) показання свідків та пояснення зацікавлених осіб, за умови обов`язкової письмової форми правочину, не мають братися до уваги при вирішенні питання про спростування презумпції; (4) пояснення сторін оцінюються у співставленні із фактичними обставинами та наданими доказами.

Дослідивши матеріали справи, слідчим суддею не встановлено наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, в рамках якого здійснюється досудове розслідування, внаслідок чого слідчий суддя має констатувати відповідність вилучених грошових коштів критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України. Переписка в телефоні, долучена до матеріалів клопотання (а. с. 32) не доводить беззаперечно причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, що є предметом досудового розслідування. Станом на день розгляду клопотання відомості про вручення їй підозри відсутні.

Натомість, стороною захисту надано належні та допустимі докази законності походження коштів, вилучених у ОСОБА_4 , а саме, що вказані кошти є доходами від підприємницької діяльності, які були задекларованими.

Враховуючи дію презумпції права власності ОСОБА_4 на грошові кошти, що підтверджено належними доказами, а також відсутність беззаперечних доказів щодо її спростування, клопотання прокурора є недоведеним, а тому задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 131, 132, 170-173, 283, 309, 315 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_12