ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3043/25 Справа № 216/3824/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000578 від 01 березня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей або інших утриманців не має, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше судимого:

- 29.10.2003 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за ч. 2 ст. 187; ст. 69; ч. 4 ст. 187; ст. 69 ч. 2 ст. 121; ст. 70 КК України до 7 року позбавлення волі із конфіскацією майна. 21.12.2007 на підставі постанови Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17.12.2007 звільнений з Жовтоводської ВК № 26 умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 20 днів;

- 11.06.2009 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 29.10.2003 та остаточно визначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. 07.09.2012 на підставі постанови Казанківського районного суду Миколаївської області від 30.08.2012 звільнений з Казанківської ВК № 93 умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 13 днів;

- 08.10.2013 Залізнодорожнім районним судом м. Сімферополя за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 11.06.2009 та остаточно визначено покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. 11.10.2016 на підставі постанови Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03.10.2016 звільнений з Софіївської ВК № 45 умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці 16 днів;

- 18.11.2013 Алуштинським міським судом АР Крим за ч. 2 ст. 186; ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі;

- 04.10.2018 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу за ч. З ст. 185; ч. З ст. 186; ст. 70 ч. 1 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 09.06.2020 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за ч. 2 ст. 186; ч. З ст. 185; 3 ст. 357; ст. 70 ч. 1 КК України до 6 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 ч. 4 КК України остаточно визначене покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі. 09.12.2022 звільнений з Софіївської ВК № 45 Дніпропетровської області по відбуттю строку покарання;

- 29.07.2023 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу за ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309; ст. 70 ч. 1 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року застосований відносно ОСОБА_8 захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Криворізька установа виконання покарань №3» продовжено на строк 60 днів, тобто по 27 жовтня 2025 року включно. Визначено заставу у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень.

Із вказаним судовим рішенням не погодився обвинувачений ОСОБА_8 та подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт. На обґрунтування своїх вимог вказує, що в нього погіршився стан здоров`я та потребує хірургічного втручання. Зазначає, що в умовах СІЗО не може пройти необхідне лікування.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу та застоувати щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора ОСОБА_6 , який зазначив, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути спів розмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова N 4 від 25.04.2003 р. "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства"), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ "Панченко проти Росії"). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ "Бекчиєв проти Молдови").

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ "W проти Швейцарії").

У справі "Москаленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Аналогічно у справі "Ілійков проти Болгарії" N 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Рішенням ЄСПЛ "Клоот проти Бельгії" визначено: "Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться".

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Наведених вимог закону місцевий суд дотримався.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст. ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

20.05.2025 року до Центрально-міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000578 від 01 березня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України.

На даний час здійснюється судовий розгляд вказаного кримінального провадження.

Прокурор у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином обґрунтував наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора, визнав доведеними наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років із конфіскацією майна, обвинувачений перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, на утриманні неповнолітніх дітей або інших утриманців не має. Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченого у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим безвідносно стадії кримінального провадження та характеру процесуальних дій, які належить провести.

Крім того, суд зазначив, що обвинуваченому відомі анкетні дані та місце проживання свідків, що свідчить про реальну можливість вчинення ним спроб неправомірного впливу на останніх з метою надання необхідних обвинуваченому показів у майбутньому, враховуючи вимоги ст. 23 КПК України. Також судом втановлено, що оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий та обвинувачується у вчиненні умисного корисливого злочину в період іспитового строку, ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення є вагомим.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які в сукупності давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може вчинитидії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

В свою чергу місцевий суд належним чином перевірив можливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою та не встановив належних підстав для пом`якшення запобіжного заходу на даному етапі кримінального провадження, з чим погоджується і колегія суддів, враховуючи особу обвинуваченого та обставини інкримінованого кримінального правопорушення.

За змістом ст. 199 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування цього запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися підстави, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрання іншого, передбаченого законом, запобіжного заходу.

Як вбачається з наданих матеріалів провадження, суд оцінив у сукупності всі обставини, що враховуються під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою. Судом першої інстанції взято до уваги обставини інкримінованого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , а також обставини, на які посилається останній в апеляційній скарзі.

Твердження обвинуваченого про його незадовільний стан здоров`я, який унеможливлює перебування в умовах установи виконання покарань, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки в матеріалах провадження відсутні дані, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_8 в зазначених умовах за станом здоров`я.

Крім того, діючим законодавством України передбачено охорону прав осіб, які утримуються під вартою, в тому числі право на належну медичну допомогу, обов`язок забезпечення якої покладено на адміністрацію місць попереднього ув`язнення.

Відповідно до положень ст. 11 вказаного Закону медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, зокрема, забезпечити належну охорону та режим тримання осіб, взятих під варту; створити особам, взятим під варту, необхідні житлово-побутові умови відповідно до встановлених норм, забезпечити їх харчуванням та медичним обслуговуванням.

Відповідно до п. 4 Розділу І «Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі», який затверджений Наказом МЮУ та МОЗ № 1348/5/572 від 15.08.2014 року, у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, вторинна (спеціалізована) та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.

Отже, за необхідності медична допомога надається підозрюваним, обвинуваченим в умовах слідчого ізолятора, а тому вразі необхідності обвинувачений ОСОБА_8 має право звернутися за медичною допомогою.

В даному випадку відсутні дані, що ОСОБА_8 необхідне оперативне лікування, яке неможливо здійснити в умовах тієї установи попереднього ув`язнення де він перебуває, або іншої профільної установи, в яку останній в разі необхідності лікування може бути переведений.

Стан здоров`я обвинуваченого не може слугувати єдиним важелем для обрання більш м`якого запобіжного заходу за наявності ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та відсутності належних даних, що за станом здоров`я ОСОБА_8 не може перебувати в умовах слідчого ізолятора.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Також у своїх рішеннях суд зазначав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Отже, враховуючи характер інкримінованого кримінального правопорушення ОСОБА_8 колегія суддів вважає цілком ймовірним, що обвинувачений може вчинити дії пов`язані з перешкоджанням кримінальному провадженню шляхом реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту не зможуть запобігти викладеним вище ризикам, оскільки такі запобіжні заходи не пов`язані із ізоляцією обвинуваченого у відповідній кримінально-виконавчій установі та суперечать вимогам ч. 8 ст. 176 КПК України. Крім того, судом першої інстанції обраний альтернативний запобіжний захід у виді застави, що узгоджується з вимогами КПК України.

У відповідності до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим лише тоді, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини в справах «Летельє проти Франції», «І. А. проти Франції», зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Отже, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою, і правильно дійшов висновку, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати. Тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, стосовно ОСОБА_8 є неможливим.

На даний час у ОСОБА_8 відсутні будь-які стримуючі фактори для забезпечення належної, законної поведінки, у разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, що беззаперечно свідчить про наявність заявлених ризиків.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів не вбачає.

На даний час таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу не суперечить положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки наявні обставини свідчать про існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Отже, рішення суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу із визначенням розміру застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для скасування ухвали суду з тих мотивів, які наведенні в апеляційній скарзі обвинуваченого, оскільки судом постановлено ухвалу у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала по своїй суті є законною, обґрунтованою та справедливою, оскільки ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду, і оціненими судом відповідно до вимог закону з наведенням достатніх мотивів та підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

аапеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000578 від 01 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді