Справа № 283/2222/25
Провадження №1-кп/283/300/2025
У Х В А Л А

24 грудня 2025 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ), обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу та клопотання захисника про скасування запобіжного заходу у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР 30.06.2025 за №0000186, про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Малинського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.286-1 КК України. Обвинуваченому ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурором 22.12.2025 подано клопотання про продовження строку тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення. Запобігти вказаним ризикам, на думку прокурора, застосуванням більш м`якого запобіжного заходу не можливо.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_4 , представники потерпілих адвокати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтримали позицію прокурора.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявами про неможливість прибути у судове засідання з поважних причин.

Захисник обвинуваченого заперечив щодо клопотання, вважає, що прокурором не обґрунтована необхідність продовження строку найбільш суворого запобіжного заходу, не надано доказів на підтвердження ризиків, на які посилається прокурор. Так, письмові докази, які були зібрані під час досудового розслідування вже передані до суду. Потерпілі не були очевидцями події, відтак підстав вважати, що обвинувачений здійснюватиме на них вплив, немає. Захисник обвинуваченого просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Крім того захисник обвинуваченого подав до суду клопотання про скасування запобіжного заходу обвинуваченому та звільнення його з-під варти в залі суду негайно. Клопотання обґрунтоване тим, що стороною обвинувачення не виконано вимог ст. 290 КПК України, зокрема захиснику не було відкрито матеріали кримінального провадження на етапі завершення досудового розслідування, відтак всі докази є недопустимими та не можуть бути використані судом. Оскільки підставою для застосування та продовження запобіжного заходу є доведення обґрунтованої підозри та наявності ризиків, то саме наявність допустимих доказів є ключовою передумовою для застосування запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

Розглянувши клопотання прокурора та захисника, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд дійшов до наступного висновку.

При обранні запобіжного заходу повинні враховуватись одночасно його мета (ч.1 ст.177 КПК), підстави (ч.2 ст.177 КПК) та інші передбачені законом обставини (ст.178 КПК). Згідно з ч.2 ст.177 КПК підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом статті 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стала обґрунтована ймовірність того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити нові кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Так, ризик можливого переховування від суду полягає у тому, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, після ДТП намагався зникнути з місця події, зареєстроване місце проживання обвинуваченого знаходиться на тимчасово окупованій території України, фактичне місце проживання знаходиться за межами юрисдикції органу досудового розслідування, що об`єктивно підсилює ризик можливого переховування останнього від суду.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків в даному провадженні обґрунтований тим, що з метою уникнення відповідальності за кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується останній, він може вчиняти спроби незаконного впливу на вказаних осіб. Наявність зазначеного ризику підсилює те, що ОСОБА_7 під час судового розгляду відмовився висловити свою позицію щодо визнання чи невизнання вини у пред`явленому обвинуваченні, а також щодо підтвердження чи оспорювання фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті.

Крім того, слід взяти до уваги і обставини інкримінованого кримінального правопорушення (обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть людини), що свідчать про можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

З моменту взяття обвинуваченого під варту і продовження такого запобіжного заходу та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Даних, які б вказували на неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою не встановлено.

Ризики, що існували на час обрання і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою.

Застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу за даних обставин суд вважає недоцільним, оскільки більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід продовжити.

Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою продовження тримання особи під вартою. Обвинувачення прокурором не змінено, обвинувачений свою вину в даному кримінальному провадженні не визнає.

Щодо клопотання захисника про скасування запобіжного заходу з підстав порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, суд зауважує наступне.

Застосування належної юридичної процедури є важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Використана в частині 2 статі 89 КПК України категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Із врахуванням зазначеного, саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості:

1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: а) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і б) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: а) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; б) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Суд зауважує, що оскільки стороною захисту не подавалось клопотань про визнання доказів очевидно недопустимими, то питання щодо допустимості доказів буде вирішуватись у загальному порядку судом у нарадчій кімнаті за результатами розгляду кримінального провадження. Відтак, посилання захисника на підставу для скасування запобіжного заходу обвинуваченому через недопустимість доказів, є передчасним.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду;незаконний вплив на потерпілих та свідків, які ще не були допитані у даному кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, - продовжують існувати.

Через існування вказаних обставин, на думку суду, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Керуючись п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, наслідком якого настала загибель людини, суд не вбачає підстав для визначення застави.

Керуючись ст.ст.177, 183, 331, 372, 395 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_3 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні № 0000186 строк запобіжного заходу - тримання під вартою на 60 днів, до 21 лютого 2026 року включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 про скасування запобіжного заходу відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому під розписку.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1