КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/7690/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засіданняОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року, -

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29.08.2025 року задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002940 від 23 серпня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України та накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку приміщення боксу за адресою: Київська обл., с. Новосілки, вул. Васильківська, 2-А, яке належить ПП «НАДІЯ-ТРАНС», , а саме: транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспорту, що за адресою: місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, 20-Б; ключі до автомобіля, які поміщено до сейф-пакету № ЕХР 0191119, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке поміщено до сейф-пакету № CRI 1258741, із забороною вчиняти дії щодо користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження представник зазначає, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна в суді першої інстанції був проведений без повідомлення та участі власника майна, про наявність оскаржуваної ухвали стало відомо 09.09.2025 року після звернення з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна, а копія оскаржуваної ухвали була отримана представником лише 15.09.2025 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Мотивуючи апеляційні вимоги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки її зміст свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна та невідповідність висновків слідчого судді, викладених в оскаржуваній ухвалі, фактичним обставинам справи.

Вказує, що сторона обвинувачення порушила встановлені КПК строки на звернення до суду з клопотанням про арешт майна, так обшук було проведено 23.08.2025 року без ухвали слідчого судді на його проведення, а з клопотанням до суду прокурор звернувся 27.08.2025 року, при тому матеріали справи не містять доказу того, що прокурор просив суд поновити пропущений строк.

Зауважує представник, що слідчим суддею було проігноровано, що вилучене майно не відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а постанова про визначення речовим доказом такого майна є формальною. Крім того, прокурором не було доведено того факту, що вилучене майно зберегло на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використанні як доказ у цьому кримінальному провадженні.

В судове засідання представник чи власник майна не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату та час призначеного судового розгляду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана бути зацікавленою провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_7 , та просив залишити без змін ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що представником власника майна ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_7 не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29.08.2025 року, виходячи з положень абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, що у провадженні СВ ВП № 3 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0002940 від 23.08.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Досудовим розслідування зазначено, що 22 серпня 2025 року, приблизно о 17 годині 52 хвилині, за адресою: м. Київ, просп. Берестейський, 84, в період військового стану, під час здійснення мобілізаційних заходів відповідно до Указу Президента України про загальну мобілізацію та Постанови Кабінету Міністрів № 560 від 16 травня 2024 року, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , невстановлені особи, які пересувалися на транспортному засобі марки "Volkswagen" моделі "Touareg" державний номерний знак НОМЕР_1 , з мотивів ворожої налаштованості до діяльності співробітників ІНФОРМАЦІЯ_2, з метою перешкоджання законній діяльності вказаних збройних формувань, здійснили погрози працівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що сприяло уникнення мобілізації ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та перешкоджання ефективної діяльності військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2.

23.08.2025 року в ході обшуку приміщення боксу за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ПП «НАДІЯ-ТРАНС», виявлено та вилучено: транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспорту, що за адресою: місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, 20-Б; ключі до автомобіля, які поміщено до сейф-пакету № ЕХР 0191119, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке поміщено до сейф-пакету № CRI 1258741.

23.08.2025 року постановою слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві вищевказані виявлені та вилучені в ході обшуку речі було визнано речовими доказами по даному кримінальному провадженню.

27.08.2025 року (клопотання датоване 23.08.2025 року) прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0002940 від 23 серпня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, на майно, яке вилучене в ході обшуку приміщення боксу за адресою: Київська обл., с. Новосілки, вул. Васильківська, 2-А, яке належить ПП «НАДІЯ-ТРАНС», , а саме: транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспорту, що за адресою: місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, 20-Б; ключі до автомобіля, які поміщено до сейф-пакету № ЕХР 0191119, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке поміщено до сейф-пакету № CRI 1258741, із забороною вчиняти дії щодо користування, відчуження та розпорядження вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29.08.2025 року вказане клопотання прокурора задоволено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження висновку про відповідність майна ознакам речових доказів.

Як вбачається зі змісту клопотання, прокурор зазначив обставини вчинення кримінальних правопорушень та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, всупереч доводам представника.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінальних проваджень та попередньою кваліфікацією вчинених кримінально-протиправних діянь.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси фізичної особи з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено їх відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

На підставі викладеного посилання апелянта на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки слідчим надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що вищезазначене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів представника стосовно того, що сторона обвинувачення порушила встановлені КПК строки на звернення до суду з клопотанням про арешт майна, а також, що обшук було проведено без ухвали слідчого судді, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено, що при обшуку слідчий, прокурор має право тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Обмежень щодо права слідчого вилучати лише ті речі, які зазначені в ухвалі суду про надання дозволу на проведення обшуку, дана норма права не містить, а тому підстави вважати, що прокурором було порушено порядок проведення тимчасового вилучення майна, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, обшук було проведено 23.08.2025 року. Надалі ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.08.2025 року було легалізовано вказаний обшук.

Вказані відомості, що містяться у матеріалах провадження, засвідчують факт дотримання стороною обвинувачення визначених законом строків для звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу представника, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 серпня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002940 від 23 серпня 2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України та накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку приміщення боксу за адресою: Київська обл., с. Новосілки, вул. Васильківська, 2-А, яке належить ПП «НАДІЯ-ТРАНС», , а саме: транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспорту, що за адресою: місто Київ, вулиця Гната Хоткевича, 20-Б; ключі до автомобіля, які поміщено до сейф-пакету № ЕХР 0191119, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , яке поміщено до сейф-пакету № CRI 1258741, із забороною вчиняти дії щодо користування, відчуження та розпорядження вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4