Справа № 346/2081/25
Провадження № 11-кп/4808/439/25
Категорія ч.5 ст. 407 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Коломийського міськрайонного суду від 07 липня 2025 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.5 ст. 407 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, явно несправедливим через його суворість. Зазначає, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та особі обвинуваченого.

Окрім цього, звертає увагу на те, що суд першої інстанції призначаючи покарання не врахував незадовільний стан його здоров`я, а також ту обставину, що він згідний продовжити службу в ЗСУ, але для цього йому потрібно пройти лікування після поранення.

Просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 07.07.2025 року змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Прокурор ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає її безпідставною та необгрунтованою, і такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зазначає, що при призначені ОСОБА_8 покарання, судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний стан та стан здоров`я.

Окрім цього, ОСОБА_8 роз`яснено про можливість повернення на військову службу на підставі ст. 81-1 КК України, оскільки обвинувачений під час дії воєнного стану двічі вчиняв кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, отже відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду, справа № 559/1826/23, провадження № 51-5499км24 від 29.05.2025 року обов`язковою умовою звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст. 401 КК України є вчинення кримінального правопорушення вперше, тому особу, в діях якої вбачається повторність, сукупність чи рецидив, неможна звільнити від кримінальної відповідальності на підставі цієї статті.

Таким чином, суд першої інстанції правильно оцінив усі докази дослідженні у судовому засіданні та призначив обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією статті у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Просить вирок суду першої інстанції від 07.07.2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбуття ОСОБА_8 призначеного покарання вказано рахувати з 24.03.2025 року, тобто з дня його фактичного затримання.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили.

Судом встановлено, що обвинувачений, будучи військовослужбовцем, не з`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

Відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_8 29.05.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації до Збройних Сил України.

У відповідності до витягу з наказу № 196 від 13.07.2023 року командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_8 призначено на посаду гранатометника мотопіхотного відділення мотопіхотного взводу мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону управління вказаної військової частини, зараховано до списків її особового складу на всі види забезпечення.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині, ОСОБА_8 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції та законів України, військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно з п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан на території України запроваджено з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про введення в дію воєнного стану ОСОБА_8 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України № 64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до відома населення країни.

Однак, 12.07.2024 року приблизно о 08:00 год. ОСОБА_8 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин, вчасно не прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) після відпустки для лікування та незаконно перебував поза її розташуванням до 05.11.2024 року, проводячи службовий час на власний розсуд.

05.11.2024 року ОСОБА_8 прибув до П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові, та повідомив про своє бажання та готовність у подальшому проходити військову службу в Збройних Силах України.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити та застосувати вимоги ст. 75 КК України;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 та про кваліфікацію таких дій за ч.5 ст. 407 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначені йому покарання було не в повній мірі враховано обставини, які пом`якшують покарання та дані про особу винного і призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Окрім цього, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд в повній мірі врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше не судимий; за місцем проходження військової служби характеризувався посередньо (службові обов`язки та накази командирів виконує неякісно, намагається уникати виконання останніх, у повсякденній діяльності не дотримується вимог статутів ЗСУ, рівень підготовки за фахом низький, свої професійні знання не покращує, не бере участь у тренувальному та навчальному процесі, не виявляє зацікавленість до проходження військової служби у ЗСУ), про що вказано в службовій характеристиці командира військової частини НОМЕР_1 від 19.07.2024 року (а.п. 71); відповідно до медичної характеристики від 17.07.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні 04.09.2023 року, 05.09.2023 року, з 05.09. по 12.09.2023 року, з 13.09. по 12.10.2023 року, з 01.03. - 13.03.2024 року, 13.04.2024 року, з 14.04. 30.04.2024 року, 01.05.2024 року, з 01.05. 03.05.2024 року, з 04.05. 10.05.2024 року; 17.10.2023 року пройшов ВЛК № 6865/1 у в/чА0206, за рішенням якої визнаний придатним до військової служби; 10.05.2025 року та 11.06.2024 року пройшов відповідно ВЛК № 512 (у в/чА4554 м. Луцьк), та ВЛК №4748 (ВМКЦ ЗР м.Львів), за рішенням яких потребував відпустки для лікування після поранення щоразу на 30 днів (а.п. 69-70); стягнень та заохочень за 2023 рік не мав, про що вказано в службовій картці (а.п. 72-73); 19.11.2024 року за результатами проведеного медичного огляду визнаний придатним до військової служби (отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, згідно з класифікатора розподілу тяжкості отриманих травм за ступенем тяжкості травма (11.04.2024 року) належить до легких), про свідчить довідка військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 19.11.2024 року №3108/1 (а.п. 86); в КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради він не звертався, амбулаторну допомогу не отримує, про що свідчить довідка №1184 від 22.04.2025 року (а.п. 88); а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, зокрема часткове визнання ним вини. Доказів перебування на його утриманні батьків пенсіонерів чи наявності брата, який проходить службу в ЗСУ (час та період такого проходження), обвинуваченим до матеріалів кримінального провадження не надано.

Тому на думку колегії суддів, всі переліченні обвинуваченим в апеляційній скарзі пом`якшуючі обставини та дані про його особу були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання.

Щодо тверджень наведених в поданій апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що при призначенні йому покарання за ч.5 ст. 407 КК України слід застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, судова колегія вважає їх безпідставними та необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із положеннями закону, виходячи із такого.

Згідно вимог ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, слід врахувати, що Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27 січня 2023 року внесено зміни до ч. 1 ст. 69 та ч.1 ст. 75 КК України, а саме перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування вказаних положень, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 інкриміноване кримінальне правопорушення в період, коли вже діяла ч. 1 ст. 69 та ч.1 ст. 75 КК України в редакції Закону України № 2839-ІХ, тому призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або звільнення від відбування покарання з випробуванням, про яке вказує в апеляційній скарзі обвинувачений, є неможливим.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Колегія суддів зазначає, що, з урахуванням вищенаведених обставин, а також даних про особу ОСОБА_8 , суд першої інстанції призначив йому мінімальний строк остаточного покарання, який встановлений в санкції ч.5 ст. 407 КК України, і таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, як і ним, так і іншими особами.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано Франківської області від 07 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.5 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5