КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 (ВКЗ),

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 08 листопада 2025 року включно, та визначено заставу в розмірі 5 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 15 140 000 гривень.

Таке рішення суд, врахувавши зміст та обсяг обвинувачення, яке інкриміноване ОСОБА_8 , мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та на час розгляду клопотання прокурора не припинили існувати, а саме тим, що існує ризик переховування від суду, оскільки кримінальне правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_8 , відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років з можливою конфіскацією майна, що з високим ступенем ймовірності вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду, та враховуючи те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину з метою завдання шкоди Україні, існує висока ймовірність того, що представники інших держав можуть ___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5536/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 1 ст. 111 КК України Доповідач ОСОБА_1

надати йому прихисток на території держави-агресора, а відтак існують обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за інкриміновані злочини, з метою ухилення від кримінальної відповідальності може вчинити дії для втечі та переховування, в тому числі на тимчасово окупованій території України, а також існує ризик повторного вчинення кримінального правопорушення або продовження вчиненого кримінального правопорушення, оскільки злочин, інкримінований ОСОБА_8 , за версією сторони обвинувачення, вчинявся в інтересах російської федерації, тому, враховуючи, що воєнний стан наразі триває, збройна агресія російської федерації також не припинилась, відтак підстави вважати, що вказаний ризик зменшився, у суду відсутні, і тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням високого ступеня суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність якої, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до його особистої свободи, визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою, та у даному конкретному випадку, у порядку виключення, що обумовлено обставинами справи, в тому числі характером кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому, визначив заставу в розмірі 5 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в достатній мірі буде гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків і не суперечитиме положенням ст. 182 КПК України.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати, відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави та змінити ОСОБА_8 діючий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього відповідних обов`язків.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказані доводи прокурором щоразу бездумно копіюються з попереднього аналогічного клопотання стосовно ОСОБА_8 до наступного, оскільки наводяться додаткові доводи, які б вказували на те, що з плином часу наведені прокурором ризики справді об`єктивно не зменшуються.

При цьому, зазначає, що аналогічні доводи з моменту надходження справи до суду постійно наводилися у клопотаннях про продовження міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою іншому обвинуваченому ОСОБА_10 , однак у червні 2024 року за клопотанням прокурора суд змінив запобіжний захід ОСОБА_11 на не пов`язаний з триманням під вартою і передав уповноваженому органу для подальшого обміну як військовополоненого до російської федерації, тобто, фактично, для «виїзду ОСОБА_12 з території України». Отже, сторона обвинувачення вказаними діями допустила, що раніше неодноразово заявлені ризики по відношенню до ОСОБА_13 , що передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не такі вже й були обґрунтованими, що також свідчить і про необґрунтованість заявлених ризиків щодо ОСОБА_8 .

Вказує й на те, що, всупереч положенням ч. 3 ст. 176 КПК України, органами обвинувачення та судової влади систематично не наводяться достатні та переконливі аргументи, а також достовірні докази, які б засвідчували неможливість застосування до ОСОБА_8 будь-якого іншого альтернативного та більш м`якого запобіжного заходу, який би забезпечив виконання, покладених на нього процесуальних обов`язків. Сторона обвинувачення постійно вдається до загальних висловлювань та цитування положень КПК України щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Разом з тим, зазначає, що практика національних судів, в тому числі Шевченківського районного суду м. Києва, показує, що до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, застосовуються альтернативні запобіжні заходи, навіть такі як особисте зобов`язання, а тому до ОСОБА_8 також можливе застосування альтернативного більш м`якого запобіжного заходу.

Окрім того, вважає, що суд не оцінив майновий стан обвинуваченого, який на даний час є нульовим, що вбачається з довідки про останні доходи ОСОБА_8 , які були останній раз у першій половині 2022 року, а з серпня 2022 року ОСОБА_8 взагалі не має доходів, тому визначений судом розмір штрафу фактично перетворює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у безальтернативний запобіжний захід.

Також зазначає, що суд вкотре не надав оцінку стану здоров`я ОСОБА_8 в частині наявних у нього хронічних захворювань (постійний підвищений артеріальний тиск, діабет другого типу, тощо).

Не було враховано судом і дату затримання ОСОБА_8 , який був фактично затриманий 07.03.2022, проте протокол затримання ОСОБА_8 був оформлений 14.03.2022, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, не було враховано та виконано судом першої інстанції рішення ЄСПЛ «Гордина проти України» (заява № 10416/24) від 28.08.2025, та в ухвалі взагалі не надано оцінки даному рішенню ЄСПЛ, яким встановлено факт незаконного затримання, а лише протиставив доводам указаного рішення ЄСПЛ дослівно тотожні (у співставленні з попередніми усіма ухвалами про необхідність продовжити міру запобіжного заходу) обґрунтування заявлених прокурором ризиків.

Разом з тим, рішення Європейського суду «Гордина проти України» зобов`язує відновити попередній стан, який мав скаржник ОСОБА_8 до порушення своїх прав, а тому суд повинен був відновити попередній стан, який мав скаржник ОСОБА_8 до порушення своїх прав, однак, не відновив його.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та постановленою без достатніх підстав, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та звільнити його з під варти в залі суду.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що враховуючи тривале перебування ОСОБА_8 в місцях попереднього ув`язнення, ризики можливої неналежної його процесуальної поведінки відсутні, а пред`явлена йому підозра й остаточне обвинувачення не відповідають фактичним обставинам справи та не мають належного доказового обґрунтування, що в сукупності свідчить про наявність підстав для зміни запобіжного заходу.

При цьому вказує, що були відсутні правові підстави застосування до ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу через незаконність проведення відносно нього досудового розслідування.

При обранні запобіжного заходу ОСОБА_8 вперше, заступник Генерального прокурора не звернув увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містили даних про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення ОСОБА_8 будь-якого кримінального правопорушення.

Наявні в матеріалах кримінального провадження витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також копія витягу, наданого прокурором на адвокатський запит, вказують про те, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000307 від 06.09.2021 вносились лише відомості про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_14 , кримінальне провадження відносно якого наразі виділене. Інші кримінальні провадження з іншими номерами відносно ОСОБА_8 не реєструвалися.

Звертає увагу, що у витягах, а саме: у короткому викладі обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення відсутні посилання на ОСОБА_8 або на дані, які б могли його ідентифікувати, як особу відносно якої були внесенні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджує факт порушення органом досудового розслідування ст. 214 КПК України.

Таким чином, досудове розслідування відносно ОСОБА_8 проводилось незаконно, через порушення ст. 214 КПК України. З урахуванням цього його затримання, вручення йому підозри та, як наслідок обрання йому запобіжного заходу, здійснено незаконно, у зв`язку з чим він має бути звільнений з під варти в залі суду.

Вказує й на те, що пред`явлена ОСОБА_8 підозра та направлене до суду обвинувачення є необґрунтованими, не відповідають ані вимогам законодавства, ані фактичним обставинам справи.

Упродовж 3,5 річного строку судового розгляду не було досліджено жодного належного, допустимого та достовірного доказу, які б у сукупності підтверджували обґрунтованість підозри та переконливість пред`явленого обвинувачення.

Крім того, зазначає, що під час досудового розслідування мав місце факт незаконного затримання ОСОБА_8 та застосування до нього неналежного поводження, у тому числі заподіяння фізичних чи моральних страждань унаслідок непропорційного застосування сили під час обмеження його свободи, що призвело до фальсифікації відомостей, зазначених в протоколі його затримання, що є показовим та основним доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Водночас зазначені обставини щодо місця, часу, підстав затримання ОСОБА_8 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки його фактичне затримання, а також вилучення вказаних речей відбулось 07.03.2023 приблизно о 13:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , яке відбувалось у грубій формі із погрозами застосуванням вогнепальної зброї на адресу ОСОБА_8 та його сім`ї, а також із застосуванням фізичного насильства. Після цього ОСОБА_8 було доставлено до ЦУ СБУ (м. Київ, вул. Володимирська, 33), де він утримувався без законних на те підстав, тобто без офіційного затримання до 14.03.2022 року.

Вказує й на те, що відсутні ризики, що виправдовують подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, а припущення сторони обвинувачення про наявність ризиків, якщо вони не ґрунтується на доказах, визначених у ст. 84 КПК України, не може вважатися належною метою запобіжного заходу у розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки по суті є тільки припущенням.

Стороною обвинувачення системно не наводяться докази існування ризиків, а також відомості, які вказують, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше ув`язнення ОСОБА_8 .

Вважає, що висновки про можливість ухилення ОСОБА_8 від органів прокуратури та суду є необґрунтованими й такими, що не відповідають фактичним обставинам.

Стороною обвинувачення постійно зазначається, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи тяжкість покарання інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вжити заходів щодо переховування від суду, у тому числі виїхати до тимчасово окупованої території України або рф, проте дане твердження є безпідставним, оскільки прокурором під час триваючого з липня 2022 року судового провадження не було надано, а судом досліджено жодного доказу, який би хоч якось давав підстави об`єктивному спостерігачу дійти висновку, що ОСОБА_8 і справді має намір переховуватися від органів судової влади. Обвинувачення не володіє доказами намірів ОСОБА_8 виїхати з місця свого проживання до тимчасово окупованої території України чи рф, у розпорядженні обвинувачення відсутні показання будь-яких осіб про такі наміри обвинуваченого.

Існування цього ризику повністю унеможливлюється запровадженням на всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призовного віку. Тим більше, що ризику переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Також непереконливим є посилання на ризик вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується. Зазначений ризик носить занадто ймовірний характер та не підтверджується жодним

доказом. Прокурором не представлені, а в матеріалах судового провадження відсутні докази, які б підтверджували наміри обвинуваченого довести злочинні дії до кінця або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має визначатися розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК, однак, при визначені розміру застави, що становить 15 140 000 гривень, судом вкотре не

враховується майновий та сімейний стан обвинуваченого, відсутність стабільного й достатнього заробітку у членів його сім`ї, а також, що під час досудового розслідування, за наявності більшої кількості констатованих судом ризиків ймовірної неналежної поведінки, розмір застави був набагато меншим та складав 2 481 000 грн.

Разом з тим, зазначає, що після 3,5 років попереднього ув`язнення, декларуючи ОСОБА_8 лише два ризики, сторона обвинувачення пропонує, а суд встановлює заставу, яка в рази більше розміру застави, що визначався тим самим судом при значно менших термінах його ув`язнення та наявності більшої кількості ризиків можливого невиконання процесуальних обов`язків.

Тож формально встановлена, без урахування майнового та сімейного стану ОСОБА_8 , застава в непомірних розмірах перетворює її із неізоляційного запобіжного заходу в безальтернативне тримання під вартою, що виключає будь-яку можливість її внесення, а також реалізувати переважне право обвинуваченого залишитись на свободі.

Вказує і на наявність обставин, що дають можливість для ОСОБА_8 застосування більш м`якого запобіжного заходу, а саме те, що 28 серпня 2025 року Європейським судом з прав людини (далі - Європейський суд) було ухвалено остаточне рішення у справі «Гордина проти України» (заява 10416/24)., яким одноголосно було визнано заяву ОСОБА_8 прийнятною та встановлено порушення ст. 5 Конвенції, а саме: невизнане позбавлення волі ОСОБА_8 в період часу з 07.03.2022 року по 14.03.2022 року та затримка зі складанням протоколу затримання; відсутність правових підстав для затримання ОСОБА_8 без попередньої ухвали суду; надмірна тривалість попереднього тримання під вартою ОСОБА_8 (з 07.03.2022 по теперішній час). Цим же рішенням було постановлено відшкодувати ОСОБА_8 2700 Євро внаслідок завданої йому моральної шкоди.

Таким чином, Європейський суд констатував порушення прав ОСОБА_8 , на які неодноразово звертала сторона захисту під час судового розгляду, що є підставою для негайного звільнення останнього під варти в залі суду.

Наявність факту констатації Європейським судом незаконного затримання ОСОБА_8 , незаконного тримання під вартою останнього значно знижують ризики, на які посилається сторона обвинувачення, чому суд першої інстанції належної оцінки не надав.

Констатація факту незаконного затримання ОСОБА_8 (тобто фальсифікація протоколу затримання) збільшує шанси на винесення виправдувального вироку у цій справ, оскільки протокол затримання ОСОБА_8 є основним доказом у справі, який слід визнавати недопустимим у такій ситуації, які і всі похідні докази від нього.

Звертає увагу суду, що окрім протоколу затримання ОСОБА_8 від 14.03.2022 року та похідних доказів у цій справі відсутні будь-які докази, що стосуються саме ОСОБА_8 .

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, оскільки не врахував всіх доводів сторони захисту щодо клопотання прокурора та допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки зазначив, що будь-якого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде не достатньо для запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, з боку ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційних скарг сторони захисту, а також заперечення прокурора щодо апеляційних прохань, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводизахисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000307 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши зміст та обсяг обвинувачення, яке інкриміноване ОСОБА_8 , мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та на час розгляду клопотання прокурора не припинили існувати, а саме тим, що існує ризик переховування від суду та повторного вчинення кримінального правопорушення або продовження вчиненого кримінального правопорушення, та яким не можуть запобігти менш суворі запобіжні заходи, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою, та у даному конкретному випадку, у порядку виключення, що обумовлено обставинами справи, в тому числі характером кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому, визначив заставу в розмірі 5 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_15 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, та тяжкість покарання, котре йому загрожує у разі доведення його винуватості у його вчиненні, яке полягає у безальтернативному позбавленні волі, а також дані щодо особи обвинуваченого, та, з огляду на ці обставини, існування на даний час ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та на час розгляду клопотання прокурора не припинили існувати, а саме того, що існує ризик переховування від суду, адже з урахуванням конкретних обставин висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні злочину з метою завдання шкоди Україні, шляхом надання представникам іноземної організації - Федеральної Служби Безпеки Російської Федерації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, існує висока ймовірність того, що представники інших держав можуть надати йому прихисток на території держави-агресора, тому існують обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, може вчинити дії для втечі та переховування, в тому числі на тимчасово окупованій території України, а також - ризик повторного вчинення кримінального правопорушення або продовження вчиненого кримінального правопорушення, зважаючи на вищезазначені обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, який, за версією сторони обвинувачення, вчинявся в інтересах російської федерації, тому, враховуючи, що воєнний стан наразі триває, збройна агресія російської федерації також не припинилась, відсутні підстави вважати, що вказаний ризик зменшився, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається сторона захисту, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про те, що аналогічні доводи з моменту надходження справи до суду постійно наводилися у клопотаннях про продовження міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою іншому обвинуваченому ОСОБА_10 , однак у червні 2024 року за клопотанням прокурора суд змінив запобіжний захід ОСОБА_11 на не пов`язаний з триманням під вартою і передав уповноваженому органу для подальшого обміну як військовополоненого до російської федерації, тобто, сторона обвинувачення вказаними діями допустила, що раніше неодноразово заявлені ризики по відношенню до ОСОБА_13 , що передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не такі вже й були обґрунтованими, що також свідчить і про необґрунтованість заявлених ризиків щодо ОСОБА_8 , то вони є безпідставними, оскільки за змістом ч. 1 ст. 178 КПК України оцінка ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, здійснюється у контексті з даними про особу кожного з обвинувачених, а також іншими визначеними ст. 178 КПК України даними, а тому зміна запобіжного заходу одному з обвинувачених не може бути підставою для зміни іншому обвинуваченому запобіжного заходу, навіть при наявності однакових ризиків.

Також не можуть бути взятими до уваги і доводи захисника ОСОБА_7 про те, що висновки про можливість ухилення ОСОБА_8 від органів прокуратури та суду є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам, при цьому, обвинувачення не володіє доказами намірів ОСОБА_8 виїхати з місця свого проживання до тимчасово окупованої території України чи рф, у розпорядженні обвинувачення відсутні показання будь-яких осіб про такі наміри обвинуваченого, а також непереконливим є посилання на ризик вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, оскільки вказані обставини жодним чином не нівелюють існування вищевказаних ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання захисника ОСОБА_7 на те, щоіснування ризику переховування від суду повністю унеможливлюється запровадженням на всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призовного віку, є безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого переховуватись, як в межах території України, в тому числі на тимчасово окупованій території України, так і за її межами, враховуючи, щоОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину з метою завдання шкоди Україні, то існує висока ймовірність того, що представники інших держав можуть надати йому прихисток на території держави-агресора.

Щодо доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри, то на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченому, оскільки судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення.

Також не беруться до уваги колегією суддів і доводи захисника ОСОБА_7 про те, щодосудове розслідування відносно ОСОБА_8 проводилось незаконно через порушення ст. 214 КПК України, тому затримання ОСОБА_8 та застосування до нього неналежного поводження, у тому числі заподіяння фізичних чи моральних страждань, вручення йому підозри та, як наслідок обрання йому запобіжного заходу, здійснено незаконно, оскільки ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці у суді першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, а на даному етапі виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Посилання сторони захисту на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гордина проти України», яким встановлено факт незаконного затримання ОСОБА_8 , у будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не минули та продовжують існувати на даний час, і вказана обставина не може бути безумовною правовою підставою для зміни запобіжного заходу.

Наведені захисником ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду характеризуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема те, що він має двох дітей, дружину, матір, тобто у нього наявні тісні соціальні зв`язки, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м'якого запобіжного заходу, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діяння, яке йому інкримінується, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у його вчиненні.

Доводи ж захисника ОСОБА_6 про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_8 нічим не підтверджені, адже суду не були надані жодні відомості про те, що за станом здоров`яОСОБА_8 не може утримуватися під вартою.

Що стосується доводів сторони захисту про непомірність розміру застави, визначеної ОСОБА_8 , то колегія суддів, вважає їх безпідставними, оскільки, судом першої інстанції у даному провадженні було взято до уваги, всі обставини, які враховуються при визначені розміру застави у своїй сукупності, в тому числі і обставини та тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, що, на переконання колегії суддів, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати даного грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключить з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, чи інші протиправні дії.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 08 листопада 2025 року включно, та визначено заставу в розмірі 5 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 15 140 000 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3