Справа № 738/2346/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/213/26
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

14 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції з Державною установою «Менська виправна колонія (№91)», судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 12 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше неодноразово судимого, засудженого вироком Менського районного суду Чернігівської області від 18 березня 2024 року за ч. 1 ст. 345, ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді пробаційного нагляду.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що незважаючи на те, що засуджений відбув більше половини строку покарання, однак, відбуває покарання за злочин вчинений під час відбування покарання за попереднім вироком, виключно негативно характеризується, за період відбування покарання двадцять чотири рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, не працевлаштований, перебуває на профілактичному обліку засуджених, схильних до нападу на представників установи, не має жодного заохочення, не проявляє бажання змінити свій спосіб життя, ризик ймовірної небезпеки для суспільства оцінюється, як високий, а тому відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нове рішення, яким задовольнити його клопотання та замінити невідбуту ним частину покарання більш м`яким покаранням у виді пробаційного нагляду.

Аргументує тим, що ухвала суду винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають всім наявним у матеріалах доказам.

На думку апелянта, суд не взяв до уваги лист від його батьків, в якому вони повідомляють суду, що готові прийняти його вдома та допомогти в суспільному житті.

Суд не прийняв до уваги та вважав недостатнім те, що за п`ять років він займався самоосвітою, про що отримав відповідні сертифікати з кібербезпеки та тестування програмного забезпечення для подальшої роботи в сфері ІТ.

Безпідставно суд вважав недостатнім за п`ять років в`язниці в складних умовах позбавлення волі відпрацьовувати двогодинні роботи.

Наголошує на тому, що він вперше опинився у в`язниці і глибоко кається у скоєному. З 17 серпня 2020 року він відбуває покарання та вважає, що суд повинен надати йому шанс бути на свободі, а він обіцяє виконувати всі правила пробаційного нагляду.

Вказує на те, що характеристика та накладені на нього стягнення це лише упереджене ставлення до нього з боку адміністрації.

Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора, який не погодився з доводами апеляційної скарги, вказуючи, що засуджений має 11 непогашених стягнень і не заслуговує на пом`якшення покарання за правилами ст. 82 КК України, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу засудженого залишити без задоволення.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Згідно роз`яснень п. 2 Постанови № 2 від 26 квітня 2002 року Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 18 березня2024 року був засуджений за ч. 1 ст. 345, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк відбування покарання за цим вироком ОСОБА_6 обчислюється з 18 березня 2024року.

За час перебування в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» характеризувався посередньо, до дисциплінарної відповідальності не притягувався та не заохочувався.

За час відбування покарання в ДУ «Менська виправна колонія (№91)» характеризується негативно, не дотримується вимог, що визначають порядок та умови відбування покарання, постійно порушує режим утримання, за що 24 рази був притягнутий до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. Останнє стягнення у вигляді догани на засудженого було накладене 04 лютого 2025 року у вигляді ДІЗО строком на 14 діб, та 18 вересня 2025 року у вигляді догани.

Згідно договору ЦПХ з 15.12.2020 по 31.10.2021 року був працевлаштований на швейній дільниці установи. До виконання своїх обов`язків відносився безвідповідально, поставлені завдання виконував під контролем. З 2021 року не працевлаштований, бажання працювати не виявляє.

Згідно з характеристикою Державної установи виконання покарань, ОСОБА_6 за рисами характеру імпульсивний, збудливий емоційний, схильний до різких змін настрою. Бувають прояви агресивної поведінки. Не в повній мірі здатен контролювати свою поведінку.

Відповідно до наказу №145/ОД-24 від 06 серпня 2024 року ОСОБА_6 перебуває на профілактичному обліку засуджених, які схильні до нападу на представників установи. Не виконує заходи індивідуальної програми.

Ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення оцінюється, як середній, в той час як ризик ймовірної небезпеки для суспільства оцінюється, як високий.

Умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: 1) засуджений відбуває покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі; 2) він став на шлях виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 4 ст. 82 частину призначеного судом покарання. При цьому, встановлення всіх трьох елементів є обов`язковим і за відсутності або недоведеності хоча б однієї з вказаних обставин, позитивне вирішення питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покарання є неможливим.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

У той же час, однією із обов`язкових умов для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність засудженим, що він став на шлях виправлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків тощо.

Частиною 3 ст. 107 КВК України передбачено, що засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Слід зазначити, що застосування заходів заохочення полягає в тому, що основною підставою для прийняття рішення про їх застосування повинна бути об`єктивна оцінка всієї правомірної поведінки засудженого під час відбування покарання.

Суд звертає увагу на те, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Однак, таких обставин не було встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції та не встановлено й під час апеляційного перегляду.

Так, будучи неодноразово засудженим, в тому числі й за тяжкий корисливий злочин, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком в Державній установі «Менська виправна колонія (№91)», ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345 КК України, у зв`язку з чим знову був засуджений вироком Менського районного суду 18 березня 2024 року.

Більш того, відбуваючи покарання, в період часу з 2020 по 2025 роки, ОСОБА_6 систематично вчиняв порушення режиму утримання, за що отримав 24 стягнення, з 2021 року не працює та не виявляє ініціативи щодо працевлаштування, не виконує жодного заходу визначеної індивідуальної програми.

Крім того, засуджений навіть не виявляє бажання змінити свій спосіб життя та ризик його небезпеки для суспільства є високим, адже навіть при контролі уповноважених осіб установи виконання покарань, ОСОБА_6 виявляє агресію у своїй поведінці та не здатен її контролювати, відбуваючи покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2021року за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією всього майна, засуджений вчинив нове кримінальне правопорушення по відношенню до працівників установи виконання покарань, що свідчить про неможливість його подальшого виправлення шляхом заміни покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді пробаційного нагляду.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

При цьому, окремо слід звернути увагу, на те що, відповідно до ч. 3 ст. 6 КВК України суспільно корисна праця засудженого є лише одним з основних засобів виправлення особи, встановлених державою, та направлених на процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості.

Згідно з пунктом 3 розділу другого Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань від 28 серпня 2018 року за № 2823/5 засуджені зобов`язані виконувати необхідні роботи із самообслуговування, благоустрою установи виконання покарань.

При цьому, ч. 2 ст. 9 КВК України передбачена відповідальність засуджених за невиконання ними своїх обов`язків, встановлених Законом.

Застосування до засуджених заходів заохочення має на меті виконання покладених на них обов`язків та додержання встановлених правил поведінки, передбачених КВК України та правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань. Дані заохочення мають оцінюватись наряду з іншими показниками виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 8 ст. 131 КВК України адміністрація колонії зобов`язана щоквартально проводити оцінювання поведінки особи, додержання нею правил поведінки, встановлених цим Кодексом та правилами внутрішнього розпорядку колонії, а також дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці та приймати вмотивоване рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів заохочення. Прийняте рішення відображається в індивідуальній програмі соціально-виховної роботи та доводиться до відома особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, під підпис.

Як убачається зі змісту довідки про заохочення і стягнення засудженого до останнього за увесь строк відбування покарання не застосовано жодного заохочення та було накладено двадцять чотири дисциплінарні стягнення. Вказане свідчить про те, що в інший час адміністрація установи виконання покарань приймала рішення щодо недоцільності застосування до засудженого заходів заохочення у відповідності до ч. 8 ст. 131 КВК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 67 КВК України встановлено, що засуджені, які стали на шлях виправлення або сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, можуть бути у встановленому законом порядку представлені до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні засудженим вимог режиму, його участі в самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вимог адміністрації установи, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні засуджених.

Під сумлінним ставленням до праці необхідно розуміти добропорядне, відповідальне та чесне ставлення до покладених на особу трудових обов`язків, працьовитість, додержання правил трудового розпорядку, вимог трудового законодавства, правил охорони праці та техніки безпеки, бережливе використання певного обладнання, інструментів, матеріалів.

Суд враховує, що засуджені до позбавлення волі залучаються до робіт з благоустрою установ, слідчих ізоляторів і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення установ та слідчих ізоляторів продовольством. До цих робіт засуджені залучаються в порядку черговості в неробочий час і не більш як на дві години на день.

Однак навіть про цю обов`язкову до виконання роботу засуджений вказує, як на вкрай тяжку працю, при тому, що іншої роботи він не виконує, адже не працевлаштований та не виконує жодного з визначених індивідуальним планом заходів.

Прийняття рішення про заміну покарання більш м`яким не є обов`язковим, як помилково у цьому переконаний засуджений, а залежить від впевненості суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Згідно з вимогами чинного законодавства, яке регламентує порядок застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, даному звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу довели своє виправлення та стали на шлях виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Окрім того, що ОСОБА_6 відбув визначену законодавцем частину покарання, інших обставин, які б давали суду можливість для вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у виді пробаційного нагляду, не було встановлено ні під час судового розгляду, ні в ході апеляційного перегляду.

Той факт, що батьки засудженого подали листа про готовність прийняти ОСОБА_6 та сприяти його перевихованню вдома, не є підставою для заміни покарання більш м`яким, адже всі встановлені під час судового розгляду відомості вказують на те, що навіть перебуваючи під наглядом в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі, ОСОБА_6 не здатен контролювати свою поведінку, проявляє агресію та під час відбування покарання вчинив інший злочин,здійснивши напад на працівників виправної установи, що свідчить про неможливість його виправлення під час застосування більш м`якого виду покарання.

Крім того, своєю повідною та ставленням до праці ОСОБА_6 не довів свого виправлення, а також того, що готовий змінюватися та змінювати своє ставлення до життя в суспільстві. Так, з 2021 року засуджений не працевлаштований, не має жодного заохочення, не виконує заходи індивідуальної програми, має виключно догани та не має жодного заохочення, при цьому, мав догани за нанесення тілесних ушкоджень співробітнику установи та висловлення в нецензурній формі на адресу працівників установи. Характеризується виключно негативно, як особа, що не здатна контролювати свою поведінку та прояви агресії, при цьому, здатний провокувати конфліктні ситуації та може не виконувати законні вимоги адміністрації установи.

Вказуючи на те, що судом не були враховані матеріали справи, а саме те, що він пройшов кілька курсів для самоосвіти, ОСОБА_6 залишив поза увагою той факт, що судом ці відомості були враховані, однак, здобуття навичок в рамках самоосвіти, є недостатнім для того, щоб вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, при тому, що засудженим допущено двадцять чотири порушення з накладенням стягнень та відсутні будь-які відомості, які б його позитивно характеризували або вказували на те, що він намагається стати на шлях виправлення.

Фактично, відбуваючи покарання ОСОБА_6 не змінив свого ставлення до свого способу життя та протиправної поведінки, продовжував вести асоціальний спосіб життя та негативно ставився до будь-яких обмежень своєї поведінки, що призвело до вчинення ним нового кримінального правопорушення, адже навіть накладені на нього стягнення не мали позитивного впливу та призвели до зміни поведінки засудженого.

Враховуючи наведені вище вимоги кримінального закону та встановлені обставини в їх сукупності, із урахуванням особи засудженого, зокрема його відношення до встановленого порядку (режиму) відбування покарання, суд не вбачає процесу достатніх позитивних змін, які відбуваються в особистості ОСОБА_6 та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а тому приходить до висновку, що останній на час розгляду вказаного клопотання засудженого, не досяг відповідного ступеню виправлення, передбаченого ст. 82 КК України, як такого, що став на шлях виправлення.

Колегія суддів зазначає, що наявність лише формально-юридичної підстави, тобто відбуття необхідного строку покарання, не доводить того, що засуджений став на шлях виправлення в розумінні положень ст. 82 КК України, оскільки для такого висновку повинні бути наявні докази, які засвідчують, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці в період усього строку відбування покарання довів, що став на шлях виправлення. Проаналізувавши зміст наведених документів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність доказів того, що засуджений став на шлях виправлення, та цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 ..

За таких обставин, коли доводи апелянта про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 12 листопада 2025 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну йому не відбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням, без змін.

Ухвала набуває законної сили після проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10