Провадження №1-кп/712/381/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року Соснівський районний суд м. Черкаси

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002733 від 20.08.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долинськ, Сахалінської області, рф, громадянина України, одруженого, малолітніх дітей на утримані не має, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 будучи військовозобов`язаним, який 17.07.2024 комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, в особливий період, у зв`язку з оголошенням Указом Президента України № 69-2022 від 24.02.2022 загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 18.07.2024 повідомлено про необхідність з`явитися на 09 годину 00 хвилин 19.07.2024 до вказаного центру на відправку у військову частину для подальшого проходження служби.

Однак, 18.07.2024 ОСОБА_8 , перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 про призов, а також про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оголошеної Указом Президента України № 69-2022 від 24 лютого 2022 року, без поважних причин, діючи умисно, з метою ухилення від призову за мобілізацією, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232- ХІІ, ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та Указу Президента України «Про загальну Мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69-2022, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, відмовився від підписання та отримання повістки на відправку до військової частини з терміном прибуття на 19.07.2024 о 09 год. 00 хв. до призовної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_5 для подальшого проходження військової служби та не прибув 19.07.2024 о 09 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки до команди № НОМЕР_1 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст. 336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та зазначив, що не ухилявся від мобілізації, а навпаки, дізнавшись про необхідність оновити данні, як військовозобов`язаному і будучи законослухняним громадянином в липні 2024 року з`явився до Центру надання адміністративних послуг, де оновив свої персональні дані. Через тиждень йому надійшла повістка з ТЦК і він негайно з`явився туди, де повідомив, що є Свідком Єгови, надав довідку про належність до організації, всі дані було внесено, і йому видали лист для проходження військово-лікарської комісії (ВЛК). Під час проходження ВЛК він подав заяву до районної державної адміністрації з проханням замінити військову службу на альтернативну (не військову) у зв`язку з релігійними переконаннями. Після проходження ВЛК, де його визнали частково придатним, він знову з`явився до ТЦК і пояснив, що не відмовляється виконувати обов`язки перед державою, але просить надати можливість проходити альтернативну цивільну службу. Таку саму позицію він повідомив і працівникам поліції, які були викликані після його відмови підписати повістку на відправку до військової частини.

ОСОБА_8 зазначив, що є Свідком Єгови більше 16 років і користується принципами своєї віри, що забороняють брати до рук зброю, виконувати накази з насильством, носити військову форму, проте він виконує обов`язки перед державою шляхом гуманітарної діяльності. Він пояснив, що після введення військового стану евакуював людей із зон, наближених до бойових дій, організація надала приміщення, переобладнані під спальні місця, забезпечували людей речами першої необхідності, гарячими стравами та емоційною підтримкою. Також зазначив, що діяв відповідно до своєї віри та совісті, і тому в своїх діях не вбачає складу кримінального правопорушення, та просить суд його виправдати. Основною причиною неможливості проходити військову службу є його глибокі релігійні переконання і віра в Бога, яка забороняє брати до рук зброю і вбивати людей, і жодні обставини не дозволяють йому виконувати обов`язки військовослужбовця.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , який працює поліцейським взводу № 2 роти № 2 БУПП в Черкаській області ДПП, пояснив, що 18.07.2024 виконуючи службові обов`язки у складі екіпажу АГАТ 104, на службовий планшетний пристрій отримали повідомлення від працівників ІНФОРМАЦІЯ_5 . В ході опрацювання виклику було встановлено особу ОСОБА_8 , який відмовлявся від бойової повістки. Працівники ТЦК повідомили його про відповідальність, відповідно до ст. 336 КК України. Всі події фіксувалися на службову боді-камеру, йому роз`яснили його права і після цього він покинув приміщення ТЦК та попрямував у невідомому напрямку.

Свідок зазначив, що йому не було відомо, чи належить ОСОБА_8 до будь-якої організації, оскільки особисто з ним не був знайомий. Працівники поліції прибули на місце пригоди з метою фіксування на боді-камери події правопорушення. Особисті пояснення ОСОБА_8 не відбиралися, оскільки у даному випадку, подія правопорушення фіксувалася на боді-камери. Крім того, ОСОБА_8 не звертався до працівників поліції з метою надання будь-яких пояснень. У складі екіпажу також була ОСОБА_10 . Свідок зазначив, що він не пам`ятає які питання працівник поліції ОСОБА_11 задавала ОСОБА_8 щодо причини відмови його проходження військової служби.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який працює оператором мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 , пояснив, що 18.07.2024 ОСОБА_8 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 у кабінет 216, він пройшов військово-лікарську комісію, був ознайомлений з висновком цієї комісії, ознайомлений зі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Після цього було з`ясовано, що у нього не має підстав для відстрочки, визнаний придатним до військової служби у частинах забезпечення, ТЦК та СП, навчальних центрах зв`язку, логістики. Йому була виписана повістка до навчального центру у м. Черкаси на 19.07.2024. ОСОБА_8 відмовився підписувати повістку та виїжджати до навчального центру. Працівники ТЦК викликали поліцію для фіксації відмови ОСОБА_8 від отримання повістки. Після прибуття працівників поліції на камери було зафіксовано факт відмови і ОСОБА_8 покинув територію ІНФОРМАЦІЯ_6 . 19.07.2024 ОСОБА_8 не прибув до навчального центру. ОСОБА_8 перебуває на обліку з 1994 року, з того часу як звільнився зі строкової військової служби. У нього була посада начальник радіостанції. Свідок пояснив, що якщо громадянин відмовився від отримання бойової повістки, йому роз`яснюється відповідно до ст. 336 КК України відповідальність, викликаються працівники поліції для фіксування факту відмови та після цього особа вільно залишає ТЦК. На ім`я начальника ТЦК та СП складається рапорт про відмову громадянина від отримання повістки. ОСОБА_8 усно пояснив, що через релігійні причини не може проходити військову службу. Він озвучив, що відноситься до релігійної організації «Свідки Єгови». Свідку відомо, що ОСОБА_8 звертався з письмовою заявою до Черкаської районної військової адміністрації на що отримав відповідь. Кожен військовозобов`язаний проходить загальновійськову підготовку, яка включає в себе використання зброї, за кожним військовозобов`язаним, в не залежності від посади закріплюється табельна зброя.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , пояснив, що знає ОСОБА_8 з 2003 року відтоді як останній долучився до релігійної організації Свідки Єгови та став вивчати «Біблію». До того як ОСОБА_8 прийшов до віри, він працював на табачній фабриці, однак через глибокі релігійні переконання йому довелося відмовитися від високооплачуваної посади. Свідок зазначив, що дійсно релігійні переконання Свідків ОСОБА_14 забороняють будь-яку військову службу та участь у війні, тому, що вони слухаються ОСОБА_15 . Біблія каже, що служителі Бога «мечі свої перекують...на лемеші» і «більше не будуть навчатись війни». Вони слухаються ОСОБА_16 , який сказав апостолу ОСОБА_17 : «Вклади меча назад у його місце, бо кожен, хто візьме меча, від меча й загине» (Мавія 26:52). Так ОСОБА_18 показав, що його послідовники не братимуть до рук зброї. Учні Ісуса дотримуються його наказу «не належати світу» і тому залишаються цілковито нейтральними в політичних справах (Івана 17:16). Вони не виступають з протестами проти військових дій і не перешкоджають іншим служити в збройних силах.

В судовому засіданні досліджені письмові докази матеріали кримінального провадження, а саме:

Суд, дослідивши в судовому засіданні надані стороною обвинувачення письмові докази, встановив, що вони зібрані відповідно до вимог чинного законодавства, є належними та допустимими. У сукупності ці матеріали підтверджують вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення. Враховуючи це, суд вважає винуватість ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного злочину доведеною, що підтверджується наступними письмовими доказами:

-рапортом заступника начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки начальником мобілізаційного відділення підполковника ОСОБА_19 від 18.07.2024;

-розпискою про отримання 18.07.2024 повістки на ім`я ОСОБА_8 ;

-довідкою № 4938 військово-лікарської комісії від 17.07.2024 щодо проведення медичного огляду ОСОБА_8 за результатами якої встановлено, що останній придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони;

-військовим квитком серія НОМЕР_2 від 11.06.1992 та обліковою карткою до військового квитка;

-протоколом зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 27.08.2024 та додатком до протоколу;

-протоколом огляду предмета від 27.08.2024, відповідно до змісту якого об`єктом огляду є оптичний носій інформації, а саме DVD+R диск на якому міститься відеозапис УПП в Черкаській області ДПП з назвою «2024.07.19 ЄО39353 СТ.336. Відмова від повістки ТЦК Домбровський ВХ 7474»;

-протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 28.08.2024;

-протоколом огляду документів від 28.08.2024.

Проаналізувавши покази обвинуваченого, свідків, оцінивши всі подані суду письмові докази з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та логічного взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведення винуватості ОСОБА_8 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 336 КК України.

Доводи сторони захисту з приводу того, що обвинувачений не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями та мав законні сподівання на дотримання конституційних гарантій щодо заміни йому військової служби невійськовою службою, а тому його відмова від призову на військову службу під час мобілізації є сумлінною, що виключає кримінальну відповідальність, суд відхиляє з огляду на таке.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України є передбачений законом порядок управління в державі, спрямований на підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки. У більш вузькому розумінні об`єктом посягання за вказаною нормою кримінального закону є встановлений законом порядок призову та мобілізації з метою забезпечення особовим складом Збройних Сил України.

Суспільна небезпечність правопорушення полягає в тому, що ухилення від призову на військову службу громадян з числа військовозобов`язаних та резервістів під час воєнних дій, створює реальні перешкоди для реалізації державної політики у сфері оборони в обставинах, що загрожують територіальній цілісності та незалежності України.

Об`єктивна сторона відповідного правопорушення виявляється як у діях так і у бездіяльності, спрямованих на ухилення будь-яким способом (у тому числі шляхом відмови) від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх дій та вчинків, проте має намір і бажання так діяти, щоб досягти мети - уникнути призову під час мобілізації. При цьому мотиви ухилення від військової служби для кваліфікації дій винного не мають значення.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань за пропозицією Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває до теперішнього часу.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до положень ч.4, ч.5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України мають право на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу». Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені види військової служби, серед яких: базова (строкова) військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, визначені як два самостійні види служби, проходження якої регулюється різними нормами Закону.

За змістом ч.1 ст. 1, ст. 4 та ст. 15 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян віком 18-25 років. При цьому, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 1 ст. 35 Конституції України визначено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (ч.2 ст. 35 Конституції).

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно положень ч.1 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (далі Пакт, МПГПП) кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.

Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб. (ч.3 ст. 18 Пакту)

За змістом ч.1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст. 9 Конвенції).

Отже, всупереч доводам сторони захисту про конституційну непорушність права на свободу світогляду і віросповідання, це право не є абсолютним, адже ч. 2 ст. 35 Конституції, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ч. 3 ст.18 Пакту і частина 2 ст. 9 Конвенції в схожих виразах допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).

Право громадян на свободу совісті та віросповідання є конституційним правом громадян згідно ст.. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина. Проявом сумлінної відмови від військової служби, серед іншого є реалізація особою законодавчо врегульованого права та можливостей заміни військової служби альтернативною (невійськовою) службою.

Суд зазначає, що ЄСПЛ у своїй практиці дійсно сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Європейської конвенції з прав людини гарантії, у тих випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями.

У той же час ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Об`єднана палата ККС у складі Верховного суду у постанові від 27.10.2025 в справі №573/838/24 зауважила, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Не погоджуючись з твердженням сторони захисту стосовно конституційних гарантій заміни військової служби невійськовою, суд також зазначає, що національне законодавство чітко розмежовує два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника за релігійними переконаннями доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову на військову службу під час мобілізації цей та інші Закони України не передбачають такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Обвинувачений ОСОБА_8 , маючи вік 50 років, будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, заміна якої невійськовою службою передбачена спеціальним законом, а на службу за призовом під час мобілізації у порядку Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині, що стосується резервістів та військовозобов`язаних.

В умовах воєнного стану, згідно названих законів у ОСОБА_8 не було законодавчих підстав відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями. Заміна такого виду військової служби альтернативною (невійськовою) службою законодавством України не передбачено.

Ненадання можливості громадянину України відмовитися від військової служби за призовом під час мобілізації на підставі релігійних переконань та совісті є свідомим та послідовним вибором законодавця та має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває Україна. Український народ змушений захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її території. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєнням, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувані та виключні обставини.

Об`єднана палата ККС у складі Верховного Суду у вищезазначеній постанові від 27.10.2025 р. з врахуванням наведених мотивів та факторів наголосила, що в Україні загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від російської військової агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у т.ч мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

У згаданій постанові об`єднана палата ККС у складі Верховного Суду констатувала, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, що гарантоване частиною 4 ст. 35 Конституції України, не поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України. За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що в Україні військова служба під час загальної мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних та резервістів, незалежно від їх світогляду та віросповідання, що виключає можливість сумлінної відмови від військової служби в розумінні прав, передбачених ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Законодавство в України не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження суд визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має додатковий елемент.

У постанові від 27.10.2025 в справі №573/838/24 об`єднана палата ККС у складі Верховного Суду визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань. Тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Водночас, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені. Відмова особи від призову під час мобілізації з релігійних або інших переконань, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, Верховний Суд наголосив, що релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги наведені вище міркування, мотиви та аргументи, суд визнає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_8 , маючи відношення до релігійного об`єднання Свідків Єгови, будучи військовозобов`язаним, достовірно знаючи, що не має законодавчо передбачених підстав для звільнення його від військової служби за призовом під час мобілізації та, що рішення про заміну військової служби альтернативною службою відносно нього не приймалось, умисно, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки до команди № НОМЕР_1 .

Здійснення призову на військову службу ОСОБА_8 під час загальної мобілізації в період дії воєнного стану в Україні, незважаючи на його релігійні переконання, є законним, а обмеження його конституційних прав на свободу совісті, світогляду і віросповідання - необхідним та пропорційним втручанням в особисте та релігійне життя.

Відповідно до положень статей 50,65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При призначенні покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, приймає до уваги особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченогоОСОБА_8 , судом не встановлено.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченомуОСОБА_8 , відповідно до ст. 65 КК України суд враховує: суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення; ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно з класифікацією, наведеною у ст. 12 КК України, віднесено до категорії не тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога, лікаря психіатра не перебуває, раніше не судимий, проживає разом матір`ю ОСОБА_20 , яка є інвалідом 3 групи та потребує стороннього догляду; відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують його покарання і вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції, передбаченої ст. 336 КК України.

Разом з тим, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його позитивну характеристику, міцні соціальні зв`язки, суд вважає, щообвинувачений хоч і вчинив кримінальне правопорушення з прямим умислом, однак він не є настільки суспільно-небезпечний особою, що вимагало б ізоляцію його від суспільства для досягнення легітимної мети покарання.

Тому з урахуванням зазначеного, виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства і суд вважає за необхідне звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, передбаченого ст.75 КК України, поклавши обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 не обирався, клопотання прокурора про його обрання до суду не надходило.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 124, 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази:

-копію повістки на відправку на ім`я ОСОБА_8 та заяви про роз`яснення ОСОБА_8 вимог ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; копію довідки № 4938 військово-лікарської комісії; копію військового квитка серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 ; копію облікової карти до військового квитка, які долучені до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження;

-DVD+R диск на якому наявний напис «Axent», який долучений до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м. Черкаси протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1