Справа № 635/7859/24
Провадження № 1-кп/635/538/2026
У ХВ А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року с-ще. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в залі Харківського районного суду Харківської області кримінальне провадження зареєстроване в ЄДРДР за №0001469 від 26.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.114 - 2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст клопотання прокурора.

Прокурор звернувся до суду у судовому засіданні від 03.02.2026 з клопотанням від 26.01.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 на 60 днів без визначення розміру застави. У клопотанні зазначено, що:

обвинувачення щодо ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, ґрунтується на зібраних під час досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, зокрема результатах негласних слідчих (розшукових) дій, показаннях свідків, письмових доказах, протоколах слідчих та судових дій;

інкриміновані дії полягали у збиранні 17.02.2024 року інформації про розташування військового формування на території м. Харкова та подальшому її поширенні 19.02.2024 року в умовах воєнного стану шляхом усного повідомлення іншій особі, при цьому така інформація, за твердженням прокурора, не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України чи іншими уповноваженими органами;

злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , відноситься до категорії тяжких, санкція ч. 2 ст. 114-2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років;

з огляду на тяжкість обвинувачення, відсутність офіційного місця роботи та законних доходів, а також можливість переховування як на підконтрольній, так і на тимчасово окупованій території України чи за її межами, наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від суду;

з урахуванням характеру інкримінованого правопорушення, спрямованого проти основ національної безпеки в умовах воєнного стану, а також оцінки поглядів ОСОБА_4 як таких, що свідчать про негативне ставлення до держави Україна та її Збройних Сил, прокурор вбачає ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливість вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження злочинної діяльності.

Прокурор послався на практику Європейського суду з прав людини щодо врахування тяжкості інкримінованого злочину при оцінці ризику переховування, а також на положення ст.ст. 177, 178, 183, 331 КПК України, вважаючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

У клопотанні прокурор просив:

продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 на 60 днів;

не визначати розмір застави на підставі абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України.

2. Позиція обвинуваченого та захисника.

Обвинувачений ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував. Він зазначив, що:

тримання під вартою фактично є для нього відбуванням покарання у відносно комфортних умовах, однак він вважає, що більш тяжким для нього було б звільнення з метою виконання фізично важких робіт, пов`язаних із відновленням зруйнованих будинків;

він самостійно ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень із 104 вироками за ст. 114-2 КК України, з яких 36 передбачають призначення покарання з випробуванням, що, на його думку, свідчить про необов`язковість реального позбавлення волі;

прокурор, на його переконання, упереджено ставиться до його особи, оскільки постійно стверджує про нібито стійке антиукраїнське ставлення обвинуваченого, яке останній заперечує.

Крім того, заперечуючи проти продовження строку тримання під вартою, ОСОБА_4 зазначив, що, на його думку, розмова, яка покладена стороною обвинувачення в основу інкримінованого йому злочину, була зафіксована не стаціонарним технічним засобом, встановленим у домоволодінні в порядку негласних слідчих (розшукових) дій, а на мобільний телефон працівника Служби безпеки України, який 19 лютого 2024 року під виглядом звичайного спілкування у тому ж будинку спонукав його до висловлення певних оцінок та відомостей. На думку обвинуваченого, прокурор повинен надати суду протоколи відповідних негласних слідчих (розшукових) дій разом з ухвалами слідчого судді про дозвіл на встановлення та зняття технічних засобів фіксації, а відсутність таких документів ставить під сумнів спосіб отримання та допустимість використаного запису. При цьому ОСОБА_4 вважає необхідним з`ясувати, яка саме з них відображена у матеріалах провадження.

Захисник обвинуваченого також заперечувала проти продовження строку тримання під вартою, вказуючи, що:

ризики, на які посилається прокурор, є декларативними та не підтверджені конкретними обставинами;

у ОСОБА_4 є будинок, він міцно прив`язаний до місця проживання, при цьому не має доходів, достатніх для виїзду за кордон, тому ризик переховування є мінімальним;

прокурор не довів, чому застосування більш м`яких запобіжних заходів, таких як цілодобовий чи нічний домашній арешт, є недостатнім.

3. Оцінка суду.

3.1. Загальні принципи.

Відповідно до ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Обмеження цих прав у вигляді тримання під вартою допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом, за наявності достатніх підстав і за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві.

За ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначеним у пунктах 15 цієї норми.

Згідно зі ст.ст. 178, 183, 331 КПК України при вирішенні питання про застосування чи продовження найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою суд зобов`язаний:

перевірити наявність обґрунтованого обвинувачення (на цій стадії наявність достатнього фактичного підґрунтя для підтримання обвинувачення);

установити існування принаймні одного з ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України;

оцінити, чи можуть ці ризики бути усунені шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

При цьому сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тривалого тримання під вартою, але може бути врахована як один із факторів у сукупності з іншими, що відповідає позиції Європейського суду з прав людини.

3.2. Обґрунтованість обвинувачення.

На момент розгляду клопотання кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду. Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 прийнято до розгляду, судове слідство триває, досліджуються докази сторін.

Питання про доведеність вини обвинуваченого, правильність правової кваліфікації його дій та допустимість кожного доказу є предметом вирішення під час ухвалення вироку і не може наперед вирішуватися при продовженні строку запобіжного заходу.

Разом із тим, з клопотання прокурора та матеріалів провадження убачається, що обвинувачення ґрунтується на сукупності доказів, зокрема результатах негласних слідчих (розшукових) дій, протоколах слідчих дій, показаннях свідків, письмових документах. Стороною захисту не наведено обставин, які б свідчили про повну втрату обґрунтованості обвинувачення чи очевидну недопустимість усіх наведених доказів.

Суд бере до уваги доводи обвинуваченого про те, що, на його переконання, фіксація інкримінованої йому розмови відбувалася не в межах належним чином санкціонованих негласних слідчих (розшукових) дій за допомогою встановлених у домоволодінні технічних засобів, а шляхом прихованого запису працівником Служби безпеки України на мобільний телефон під час звичайного спілкування, що, на думку обвинуваченого, може свідчити про недотримання вимог глави 21 КПК України та має бути перевірено у контексті допустимості відповідного доказу і відсутності провокації злочину.

Разом з тим, питання про допустимість конкретних доказів, у тому числі відповідності проведення негласних слідчих (розшукових) дій вимогам КПК України, а також наявність чи відсутність ознак провокування обвинуваченого на вчинення інкримінованого діяння, є предметом оцінки суду при ухваленні вироку за результатами повного дослідження матеріалів кримінального провадження та взаємної перевірки доказів сторін.

На даній стадії розгляду, вирішуючи лише питання про доцільність подальшого обмеження права на свободу, суд виходить з того, що сам по собі факт оспорення обвинуваченим способу отримання одного з доказів не свідчить про відсутність будь-якого фактичного підґрунтя обвинувачення в цілому та не позбавляє його статусу обґрунтованого у значенні ст. 177 КПК України. Сторона захисту не позбавлена права заявити відповідні клопотання про визнання доказів недопустимими, які будуть розглянуті судом у передбаченому законом порядку.

Отже, на цій стадії провадження суд констатує наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, що є передумовою для подальшої оцінки наявності ризиків.

3.3. Оцінка ризику переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Прокурор пов`язує цей ризик із тяжкістю злочину, відсутністю у обвинуваченого постійного місця роботи та офіційного доходу, а також можливістю виїзду з місця проживання, у тому числі на тимчасово окуповані території чи за кордон.

Суд бере до уваги, що:

інкриміноване ОСОБА_4 діяння відноситься до тяжких злочинів у сфері національної безпеки, санкція статті передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років без альтернативних видів основного покарання;

у разі визнання вини обвинуваченого не виключається реальне призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, що об`єктивно посилює спонукання особи ухилятися від суду;

відсутні дані про наявність у ОСОБА_4 стабільного офіційного місця роботи чи сімейних обставин (наявність малолітніх дітей, тяжкохворих утриманців тощо), які б істотно обмежували його можливість змінити місце проживання без відома суду.

Разом із тим, суд враховує доводи захисту про наявність у обвинуваченого житла на території Харківської області та відсутність у нього значних доходів чи можливостей для виїзду за кордон. Ці обставини дійсно певною мірою зменшують імовірність втечі, однак не виключають її повністю, оскільки переховування від суду може відбуватися і в межах території України, без значних матеріальних витрат, шляхом зміни місця проживання, ухилення від прибуття до суду тощо.

Щодо посилання обвинуваченого на 104 судові рішення, з яких 36 передбачають призначення покарання з випробуванням, суд зазначає, що кожне кримінальне провадження має свої обставини, а суд не пов`язаний статистикою призначених покарань в інших справах. Навіть якщо в окремих випадках призначалося покарання з випробуванням, це не створює у обвинуваченого гарантованого очікування такого ж результату у його справі і не усуває ризику переховування від суду.

Суб`єктивна оцінка ОСОБА_4 умов тримання під вартою як комфортних та його міркування про те, що фізично важка праця була б для нього тяжчим покаранням, не можуть бути покладені в основу висновку про відсутність ризику втечі, оскільки важливим є не деклароване ставлення до запобіжного заходу, а об`єктивні обставини, пов`язані з можливим результатом провадження та реальними можливостями для ухилення.

Оцінюючи сукупність наведених факторів, суд доходить висновку, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжує існувати, хоча його інтенсивність з урахуванням тривалості тримання під вартою та особи обвинуваченого є меншою, ніж на початкових етапах провадження.

3.4. Оцінка ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження злочинної діяльності (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України)

Прокурор обґрунтовує цей ризик тим, що ОСОБА_4 , за результатами слідчих дій, нібито має стійкі ідеологічні погляди, спрямовані на підтримку збройної агресії РФ, та негативне ставлення до України і її Збройних Сил, що, на думку сторони обвинувачення, створює реальну небезпеку повторення інкримінованих дій у разі звільнення.

Суд звертає увагу, що:

наявність певних поглядів чи оцінок, навіть критичних або неприйнятних з моральної точки зору, сама по собі не може бути достатньою підставою для тримання під вартою;

застосування запобіжного заходу має ґрунтуватися на конкретних фактах, які свідчать про реальну, а не суто гіпотетичну можливість вчинення нового злочину.

Разом із тим, суд враховує, що інкримінований ОСОБА_4 злочин, за версією обвинувачення, був учинений без використання спеціальних технічних засобів, шляхом усного поширення відомостей, що потенційно може бути повторено без значних зусиль, а в державі триває збройна агресія, що об`єктивно підвищує чутливість суспільства до подібних посягань.

Доказів того, що обвинувачений раніше вчиняв інші злочини, не дотримувався покладених на нього процесуальних обов`язків або вже намагався перешкоджати правосуддю після обрання запобіжного заходу, сторона обвинувачення не надала. Тому суд оцінює ризик повторного вчинення злочину як такий, що має місце, але меншою мірою, ніж ризик переховування, і сам по собі не може бути єдиною підставою для тримання під вартою, однак у поєднанні з ризиком, визначеним п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, підлягає врахуванню.

Разом з тим, суд не бере до уваги оціночні судження прокурора щодо нібито стійкого антиукраїнського ставлення ОСОБА_4 як самодостатню підставу для висновку про ризики, оскільки такі формулювання стосуються, насамперед, поглядів особи, а не конкретних дій. Оцінка зазначених обставин у контексті винуватості чи невинуватості обвинуваченого буде надана судом під час постановлення вироку.

3.5. Можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України тримання під вартою може застосовуватися лише тоді, коли прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти відповідним ризикам.

Сторона захисту пропонує розглянути можливість заміни тримання під вартою на домашній арешт, посилаючись на наявність у ОСОБА_4 житла та відсутність об`єктивних можливостей для виїзду за кордон.

Суд виходить із того, що домашній арешт, у тому числі цілодобовий, суттєво менше обмежує свободу пересування та контроль держави за поведінкою обвинуваченого, ніж тримання під вартою. У даному кримінальному провадженні ризик переховування пов`язаний не лише з можливістю виїзду за кордон, а й з імовірністю зміни місця проживання в межах України та ухилення від явки до суду, чому домашній арешт, за відсутності постійного офіційного місця роботи, близьких утриманців та інших стабільних соціальних зв`язків, не здатен повністю запобігти.

Інші запобіжні заходи (особисте зобов`язання, особиста порука, заборона відвідування певних місць тощо) з огляду на характер інкримінованого злочину та наявні ризики також не забезпечать досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Щодо застави, то, враховуючи тяжкість обвинувачення, його зв`язок із посяганням на основи національної безпеки в умовах воєнного стану, а також те, що прокурор просив не визначати розмір застави, суд у даному випадку погоджується з доцільністю застосування положень абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України про можливість не визначати розмір застави.

Отже, на цьому етапі провадження суд приходить до висновку, що наявні ризики, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування від суду) у поєднанні з ризиком, передбаченим п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (можливість вчинення нового злочину), не можуть бути нейтралізовані шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

При цьому суд враховує тривалість фактичного тримання обвинуваченого під вартою, однак зважає, що провадження стосується тяжкого злочину проти основ національної безпеки, судове слідство ще не завершено, а органи влади вживають заходів для здійснення розгляду справи в розумні строки.

4. Висновок.

Оцінивши наведені у клопотанні прокурора та запереченнях сторони захисту обставини в їх сукупності, суд вважає, що:

обґрунтованість обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України, на цій стадії провадження не спростована;

ризик переховування від суду продовжує існувати та не може бути усунутий іншими запобіжними заходами;

ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження злочинної діяльності також підлягає врахуванню у поєднанні з ризиком переховування;

запропоновані стороною захисту альтернативні запобіжні заходи не забезпечать у повному обсязі досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченого щодо комфортності умов тримання під вартою та статистики вироків з призначенням покарання з випробуванням не є такими, що спростовують наявність зазначених ризиків чи свідчать про обов`язковість обрання більш м`якого запобіжного заходу. Водночас суд не покладає в основу висновків оціночні твердження прокурора про нібито стійке антиукраїнське ставлення обвинуваченого, виходячи з того, що запобіжний захід не може ґрунтуватися лише на припущеннях щодо поглядів особи.

Суд окремо зазначає, що ця ухвала не містить висновку про винуватість ОСОБА_4 , а оцінка доказів на предмет доведення вини та правильності правової кваліфікації буде надана виключно у вироку суду.

Керуючись ст.ст. 29 Конституції України, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 114-2 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 03 квітня 2026 року включно.

На підставі абзацу 3 частини 4 статті 183 КПК України заставу не встановлювати.

Строк дії ухвали визначити шістдесят днів, тобто до 03 квітня 2026 включно.

Копію ухвали для виконання направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для відома.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_9 в той саме строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Повний текст проголошено 06 лютого 2026 року о 12 годині 15 хвилин.

Суддя: ОСОБА_1