Справа № 462/8844/25
провадження 1-кп/462/648/25
У Х В А Л А

11 листопада 2025 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

провівши в залі суду у м.Львові підготовче відкрите судове засідання у кримінальному провадженні№0000820 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

В провадженні Залізничного районного суду м.Львова перебуває кримінальне провадження №0000820 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.5 ст.407 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор заявила клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення застави. В обґрунтування клопотання посилається на те, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не встановлено. Так, обвинувачений може переховуватися від суду, так як у разі визнання ОСОБА_5 винним, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, відтак страх та невідворотність в майбутньому покарання за вчинені ним діяння, можуть спонукати останнього ухилятися від суду. Також, ОСОБА_5 може чинити тиск на потерпілу та свідків шляхом вмовлянь, переконань чи примусу до зміни показань ч відмови від дачі показань; вчинити інше кримінальне правопорушення оскільки обвинувачений є військовослужбовцем, відтак може вчинити аналогічне кримінальне правопорушення. Вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть запобігти таким ризикам, тому просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Обвинувачений ОСОБА_5 і його захисник ОСОБА_4 заперечили проти клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на його безпідставність. Вказали, що ризики зазначені у клопотанні є недоведеними. Вважають, що до обвинуваченого цілком можливим є застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою. Також зазначили, що у разі продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, доцільним буде визначити мінімальний розмір застави.

Заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду клопотання відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішенні питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.315 КПК України під час підготовчого судового розгляду суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, яка в свою чергу регламентує таке:

- заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості провадження (ч. 1 ст. 131 КПК);

- метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (ч. 1 ст. 177 КПК);

- підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК (ч. 2 ст. 177 КПК);

- при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини (ч. 1 ст. 178 КПК);

- під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК);

- при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою у т.ч. ураховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ст. 199 КПК).

Як встановлено, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 20.09.2025 року ОСОБА_5 обрано слідчим суддею запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави. При цьому встановлено ризики того, що ОСОБА_5 , може переховуватись від органів досудового розслідування чи суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, як підстави застосування запобіжного заходу, суд виходить з того, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (частина 5 статті 9 КПК), а відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, пункт 32 рішення у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» від 30 серпня 1990 року (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (пункт 175 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04).

Обвинувальний акт відносно обвинуваченого перебуває на розгляді в суді.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_5 до вчинення вказаних кримінальних правопорушень в матеріалах кримінального провадження, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотань, на думку суду, міститься достатньо для висновку про обґрунтованість пред`явленої підозри та що така відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам, у той час як підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України (ч.2 ст.177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні.

Оцінюючи такий ризик як переховування від суду, суд бере до уваги «тяжкість покарання», що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується (п.2 ч.1 ст.178 КПК України).

Це положення узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26.06.2001 (§80, заява №33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25.04.2000 (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої вона може спробувати уникнути. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розгляду.

Небезпеку переховування від правосуддя, на думку суду, не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, його моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що обвинувачений підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, за яке передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк до 8 років та ч.5 ст.407 КК України, за яке передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що в поєднанні з даними про його особу, зокрема, вік, характер, моральні якості, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Суд зауважує, що в міру збільшення строку тримання під вартою небезпека ухилення ОСОБА_5 від правосуддя зменшується, однак вважає, що факти і доводи, наведені прокурором, не залишають на даній стадії кримінального провадження сумнівів щодо можливості обвинуваченого ухилятися від правосуддя й достатньо переконливо підтверджують, що така небезпека все ще існує.

Щодо питання наявності ризику п.3 ч.2 ст.177 КПК України, а саме можливості незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від вказаних у кримінальному провадженні на різних його етапах.

Показання потерпілих та свідків, які можуть бути допитані у подальшому, є процесуальним джерелом доказів (ч.2 ст.84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування у цьому кримінальному провадженні.

При цьому встановлено кримінальним процесуальним законом процедура отримання показань передбачає безпосереднє сприйняття їх судом у судовому засіданні (ст.23, 224 КПК України).

Наразі дане кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, потерпілі та свідки ще не допитані, тому існує ймовірність того, що ОСОБА_5 може здійснювати на вказаних осіб вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою спонукання до ненадання в суді показань.

Тим самим, наявність ризику впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового провадження до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Враховуючи, що на даному етапі судом ще не було проведено допиту потерпілої та свідків, суд дійшов переконання, що на даний час все ще існує наявність ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то у цій частині суд погоджується з доводами сторони захисту у його недоведеності, оскільки обвинувачений раніше не судимий, а стороною обвинувачення суду не надано жодних доказів в обґрунтування припущення можливого вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, суд у ракурсі установлених фактичних обставин вважає, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що були враховані і слугували підставою для обрання ОСОБА_5 такого запобіжного заходу як тримання під вартою, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою стороною захисту не наведено, як і не надано об`єктивного підтвердження їх доводів про зміну запобіжного заходу, а на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти ризикам, які передбачені статтею 177 КПК, та які були встановлені судом.

Отже, суд вважає, що з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого, запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити строком на 60 днів, тобто до 09.01.2026 року включно.

Щодо альтернативного визначення розміру застави, суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.5 ст.407 КК України, що згідно ст.12 КК України є тяжкими злочинами.

Згідно з ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов?язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов?язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.182 КПК України, щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов?язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Водночас, згідно з ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини; щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; щодо злочину, передбаченого ст. 255-255-3 КК України.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Таким чином, альтернативне не визначення розміру застави є правом суду, а таке рішення приймається із врахуванням наявних ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого та сукупності всіх обставини, визначених ст.178 КПК України.

Суд, окрім цього, зазначає, що встановлювати суму застави належить з урахуванням передовсім майна обвинуваченого і його доходів, а сторона захисту не надала суду об`єктивних даних про те, що за наявних ризиків у змозі забезпечити достатні гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого, в тому числі його явки до суду, зокрема, через внесення застави, і також не надала відомості, необхідні для встановлення її розміру, достатню інформацію, котру в разі потреби можна буде перевірити, про розмір майна та доходу обвинуваченого, з тим щоб суд міг оцінити, якого розміру заставу встановлювати.

Зважаючи на викладене, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 КК України, суд на даному етапі провадження, за наявних на даний час документів, які надані стороною захисту і є недостатньо переконливими для вирішення питання альтернативного триманню під вартою заходу, вважає за можливе не визначати розмір застави.

Керуючись ст.176-178, 183 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 09.01.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали про продовження строку тримання під вартою вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору і направити уповноваженій службовій особі місця попереднього ув`язнення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 13.11.2025 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1