Номер провадження 1-кп/754/1090/25
Вирок

Іменем України

01 жовтня 2025 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0001901 від 21.06.2025 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої: ОСОБА_5 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

ОСОБА_3 , 19.06.2025 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не раніше 23 години 50 хвилин, перебуваючи неподалік магазину «АТБ» за адресою: м. Київ, пр. Лісовий, 4 побачив раніше не знайому йому ОСОБА_5 , в якої на шиї знаходився ланцюг з металу жовтого кольору, яка запропонувала йому разом вживати алкогольні напої, на що ОСОБА_3 погодився.

У подальшому, 20.06.2025 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 01 години 30 хвилин ОСОБА_5 пішла у сторону магазину «АТБ» за вищевказаною адресою, після чого у ОСОБА_3 виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, який введено з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 строком на 90 діб відповідно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, розуміючи, що його дії є відкритими, ОСОБА_3 , наздогнав потерпілу ОСОБА_5 та шляхом ривка, зірвав з її шиї ланцюг з металу жовтого кольору, вартістю 42508 гривень 97 копійок, тим самим відкрито викрав чуже майно, в умовах воєнного стану, що належить потерпілій ОСОБА_5 .

Після чого, ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 42508 гривень 97 копійок.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Згідно з ч.4 ст. 186 КК України кримінальна відповідальність настає за грабіж, вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Суб`єктом зазначеного кримінального правопорушення може бути осудна особа, яка досягла 14-річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом, так як грабіж вчиняється умисно і лише з прямим умислом, оскільки винний діє з корисливою метою заволодіти чужим майном.

Психічне ставлення особи: винний усвідомлює, що його дії бачать інші особи, і що ці дії оцінюються ними як викрадення, але при цьому не відмовляється від завершення злочину.

Об`єктом злочину, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України, є суспільні відносини, що забезпечують право власності на майно.

Об`єктивна сторона злочину полягає у відкритому викраденні чужого майна, тобто у присутності інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винного, і винний усвідомлює це.

Форми грабежу:

-ненасильницький грабіж: відкрите викрадення майна без застосування насильства або погрози його застосування.

-насильницький грабіж: грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою такого насильства.

Злочин вважається закінченим з моменту заволодіння майном, коли винна особа отримала реальну початкову можливість розпорядитися ним (винести, сховати, передати тощо).

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи. Зазначив, що познайомився з потерпілою, вона була з подругою, в подальшому сиділи в компанії розпивали алкогольні напої. Через деякий час знайомі розійшлися, а вони залишились удвох з ОСОБА_5 . Невдовзі ОСОБА_5 також вирішила йти додому. Коли потерпіла пішла, він її наздогнав, зірвав з шиї ланцюжок та побіг звідти, все це відбувалось біля кав`ярні, адреси не пам`ятає. Ланцюжок здав в ломбард. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що подія трапилась 20 червня 2025 року, вона затрималась біля кав`ярні із співробітницею, в подальшому колега пішла, а потерпіла зустріла обвинуваченого із товаришами, вирішили випити алкогольні напої. Розпивали алкогольні напої з обвинуваченим та його знайомими. Коли всі розійшлись, вона теж пішла додому, в якийсь момент до неї підбіг обвинувачений зірвав з шиї золотий ланцюжок та побіг звідти. Понесених збитків обвинуваченим не відшкодовано.

Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду. Обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії вірно кваліфіковано за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

ІV. ПОКАРАННЯ

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, санкцією ч.4 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше не судимий, неодружений, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , однак, як вбачається з доповіді про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем від 31.12.2024 року, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_3 17.12.2024 року самовільно залишив розташування вказаної частини. В подальшому скоїв інкриміноване правопорушення з корисливих мотивів з метою власного збагачення, із застосуванням насильства. Жодних дій, направлених на відшкодування майнової шкоди потерпілій, ОСОБА_3 не вчинив.

Суд також не знаходить підстав для застосування ст. 69 КК України, оскільки у даному кримінальному провадженні встановлено лише одну обставину, що пом`якшує покарання, а саме - щире каяття.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів у виді позбавлення волі, в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 неможливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання, зокрема, із застосуванням положень статей 69 та 75 КК України, як просила захисник у дебатах, не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У даному кримінальному провадженні документально підтверджені витрати на залучення експертів становлять 3119 гривень 90 копійок, які включають в себе вартість складання експертами таких висновків: висновок експерта №СЕ-19/111-25/43251-ТВ від 17.07.2025 року на суму 1337,10 гривень; висновок експерта №СЕ-19/111-25/43249-ТВ від 17.07.2025 року на суму 1782,80 гривень.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати, на залучення експертів у сумі 3119 гривень 90 копійок.

Щодо запобіжного заходу суд зазначає таке.

Відповідно до ст.1 Закону України від 30 червня 1993 року №3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Згідно з ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2025 року відносно ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Зазначено, що строк тримання під вартою ОСОБА_3 необхідно обраховувати з моменту його фактичного взяття від варту в залі суду о 15 годині 50 хвилин 03.07.2025 року.

За результатами проведення підготовчого судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2025 року обвинуваченому ОСОБА_3 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 16 жовтня 2025 року включно.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення, а саме з 03.07.2025 року по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 186 КК України і призначити йому покарання у виді 7 /семи/ років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту затримання - з 03.07.2025 року, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку: один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

На підставі ч.2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат за проведення експертиз, залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи, 3119 гривень 90 копійок.

Речові докази: диск для лазерних систем зчитування формату «DVD-R» марки «HP» 4.7 gb сірого кольору, на який скопійовано один файл відеозапису з назвою «10.9.19.37_Лісовий пр_3000_to_0100.mp4», який знаходиться у паперовому конверті; цифровий DVD-R диск на якому записані відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих в приміщенні магазину «Фора» за адресою: м. Київ, вул. Ореста Левицького, 19А, в період часу з 18 години 19 хвилин по 18 годину 32 хвилини 19.06.2025 року, який знаходиться в паперовому конверті; цифровий DVD-R диск на якому записані відеозаписи з камер відеоспостереження, розташованих в приміщенні магазину «АТБ» за адресою: м. Київ, пр. Лісовий, 4, в період часу з 23 години 45 хвилин по 23 годину 50 хвилин 19.06.2025 року, який знаходиться у паперовому конверті; диск із електронними файлами відеозаписів з камер відеоспостереження, котрі розташовані в приміщенні ломбардного відділення ТОВ «Ай Ломбард» за адресою: м. Київ, пр. Лісовий, 23, за 20.06.2025 року, який знаходиться в паперовому конверті - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1