Справа № 367/201/24
Провадження № 1-кп/367/417/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря с/з - ОСОБА_2 ,

прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному проваджені, внесеному до ЄРДР за № 0000940 від 24.10.2023 року, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 18 години 55 хвилин водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN CADDY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по освітленій ділянці проїзної частини вулиці Свято-Покровська, біля будинку 302, в селищі Гостомель, Київської області, зі сторони міста Київ в бік селища Раківка, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху» проявив злочинну недбалість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив а дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також, порушуючи вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_8 , не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу останньому, не створюючи небезпеки для його руху, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода, який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події.

Смерть ОСОБА_8 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми.

Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог пунктів 2.3 б), д), 18.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_5 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_5 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому просив: стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», , на користь позивача ОСОБА_9 102072,27 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином; стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон», , на користь позивача ОСОБА_9 - 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином; стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_9 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином; стягнути солідарно з відповідачів Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» та ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_9 понесені ним судові витрати за сплату судового збору за подачу позову про стягнення моральної шкоди в розмірі 6000 грн.

Від потерпілого ОСОБА_9 надійшла заява про відсутність претензій від 12.04.2025, в якій зазначено, що ним було отримано від громадянина ОСОБА_5 , грошові кошти в розмірі 4500,00 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США у рахунок відшкодування морального збитку, заподіяного в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_3, в результаті якої загинув його дядько ОСОБА_8 , жодних претензій майнового чи будь-якого іншого характеру до обвинуваченого не має, від позовних вимог до ОСОБА_5 відмовляється.

Від представника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову до товариства, посилаючись на безпідставність заявлених вимог.

Від ОСОБА_9 надійшла відповідь на відзив.

У свою чергу, від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У подальшому цивільний позивач ОСОБА_9 надав заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди до 175000,00 грн. та з урахуванням виплаченої йому ОСОБА_5 в добровільному порядку суми в розмірі 175000,00 грн., позивач відмовився від позовних вимог до відповідача ОСОБА_5 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 погодився з кваліфікацією, висунутого йому обвинувачення, свою провину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав у повному обсязі. Так, ОСОБА_5 пояснив суду, що ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 18 години 55 хвилин, керуючи автомобілем «VOLKSWAGEN CADDY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по освітленій ділянці проїзної частини вулиці Свято-Покровська, біля будинку 302, в селищі Гостомель, Київської області, зі сторони міста Київ в бік селища Раківка, не був уважний під час керування транспортним засобом та не стежив а дорожньою обстановкою при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, а тому не побачив на ньому пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху його автомобіля, внаслідок чого допустив на нього наїзд, що спричинило смерть ОСОБА_8 на місці події. Обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що дуже шкодує, що сталася дана подія, щиро розкаюється у скоєному і просить суворо не карати, врахувавши стан його здоров`я та відшкодування шкоди потерпілій стороні.

На підставі частини 3 статті 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі, стосовно доказів, щодо тих обставин, які ніким з учасників процесу не оспорюються. Судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінивши показання обвинуваченого, які повністю підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті та ні ким не оспорюються, суд вважає доведеною вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (злочині) та вважає кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК України правильною, оскільки ОСОБА_5 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_8 .

Дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є пенсіонером за віком, вдовець, неповнолітніх дітей на утриманні не має, пройшов лікування в КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр».

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та сприяння розкриттю кримінального правопорушення (злочину), відшкодування моральної шкоди потерпілому, вік обвинуваченого та стан його здоров`я.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує встановлені обставини скоєння злочину, обставини, що характеризують особу винного, пом`якшують та обтяжують його покарання, а також враховує думку потерпілої сторони щодо призначення покарання.

Так, представник потерпілого не наполягає на призначенні суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , вважає, що необхідність у застосуванні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відсутня.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник просили врахувати щире каяття обвинуваченого у скоєному, відшкодування шкоди потерпілій стороні, необхідність у подальшому проходженні лікування обвинуваченого від онкозахворювання, а тому просили призначити покарання з іспитовим строком без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачений використовує мопед як засіб пересування, тому потребує наявності прав.

Судом при призначенні покарання враховуються вимоги статті 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а й можливе виправлення засудженого, а також запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, згідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України є неумисним тяжким злочином. Внаслідок вчинення ОСОБА_5 даного кримінального правопорушення настала смерть людини.

В той же час, суд враховує вік та стан здоров`я обвинуваченого, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, щире та дієве каяття обвинуваченого у скоєному, що виразилося у сприянні встановленню обставин злочину та відшкодуванні шкоди потерпілій стороні.

За наведених обставин суд вважає доцільним призначити ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без його ізоляції від суспільства, а тому застосовує до нього положення ст. 75 КК України та вважає необхідним звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Розмір витрат, пов`язаних із залученням експерта, суд вирішує відповідно до ст. 126 КПК України, стягуючи з обвинуваченого ОСОБА_5 витрати на проведення експертиз.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Також підлягає скасуванню арешт з автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, від 03.11.2023.

Щодо цивільного позову потерпілого, суд зазначає наступне.

Із правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 вбачається, що у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право або вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавач шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

У постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 227/3573/16-ц здійснено висновок, що потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди.

У пункті 2 мотивувальної частини даної постанови Верховного Суду від 21.08.2018 зазначено про те, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Ст. 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 23.1 ст. 23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

П. 27.1 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 27.2 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Внаслідок ДТП, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 з вини ОСОБА_5 , настала смерть ОСОБА_8 , що підтверджується встановленими в судовому засіданні обставинами та копією довідки про причину смерті № 588 від 25.10.2023 та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.10.2023, виданого Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Згідно копії полісу № ЕР-215371266 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.06.2023, цивільно-правова відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Еталон».

Згідно п. 27.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених пп. «г» і «ґ» п. 41.1 та пп. «в» п. 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

В судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 не надав належних доказів, що проживав однією сім`єю з загиблим та вони мали спільні права та обов`язки як члени однієї родини.

Таким чином, позивач не довів, що він входить до кола осіб, наведених в ч. 1 ст. 1200 ЦК України. До того ж, позивач не входить до кола осіб, передбачених п. 27.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як зазначив представник позивача, останній є двоюрідним племінником загиблого ОСОБА_8 .

У відповідності до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно з п. 27.4. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Дослідивши обґрунтування вимог позивача та надані ним докази, суд встановив, що позивачем не доведено наявність підстав для стягнення з цивільного відповідача усієї суми заявлених вимог.

Так, суд зазначає, що оплата за розтин тіла у розмірі 2835 грн. не входить до витрат на поховання. До того ж, оплата за розтин тіла як медична послуга не передбачає плати з боку родини померлого, оскільки вона є частиною обов`язкових медичних процедур або судових експертиз, що проводяться за рахунок держави або медичного закладу.

Щодо здійснення витрат у вигляді оплати за місце для поховання в розмірі 3000 грн., до цивільного позову долучена копія квитанції, де платником є не позивач, а інша особа - ОСОБА_10 . Доказів, що вказана особа діяла за дорученням позивача, суду не представлено.

З приводу витрат на виготовлення та встановлення пам`ятника в розмірі 44600 грн., суд зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження виготовлення та встановлення пам`ятника загиблому, про що зазначено і у відзиві, поданому страховою компанією.

З врахуванням поданих доказів, суд приходить до висновку, що цивільний позивач має право лише на відшкодування витрат на поховання у розмірі 42480 грн., що підтверджується копією товарного чека № 120 від 25.10.2023.

Щодо відшкодування вартості поминального обіду в розмірі 7800 грн. та купівлі продуктів для поминального обіду в розмірі 832,77 грн. та 524,50 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1232 ЦК України спадкоємці повинні відшкодовувати розумні витрати, які зазнав один з них, або інша особа на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. У відповідності до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення витрат на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, оскільки зазначені витрати не підлягають відшкодуванню згідно з вимогами закону (постанова КЦС ВП від 22.03.2018 року у справі № 554/1793/15-ц).

Тобто витрати на проведення поминального обіду не підлягають стягненню на користь позивача.

У зв`язку з викладеним, суд знаходить законними підстави для часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на користь позивача відшкодування витрат на поховання у розмірі 42480 грн.

Щодо стягнення судового збору, суд зазначає наступне.

Цивільний позивач у кримінальному провадженні звільняється від сплати судового збору за подання позову про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про повернення сплаченого позивачем судового збору з державного бюджету.

Керуючись ст. 12, 50, 65, 69-1, ч. 1 ст. 286-1 КК України, 100, 124, 126, 349, 370, 374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з цивільного відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (, адреса: м. Київ, вул. Гарматна, буд. 8, прим. 6) на користь цивільного позивача ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 ) понесені витрати на поховання в розмірі 42480 (сорок дві тисячі чотириста вісімдесят) грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Повернути ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 ) помилково сплачений при поданні цивільного позову судовий збір в розмірі 6000 (шість тисяч) грн., згідно квитанції від 16.01.2024, платіж № .

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на проведення експертиз:

-за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи (висновок № СЕ-19/111 -23/59299-ІТ від 14.11.2023) - 1912 (одну тисячу дев`ятсот дванадцять) грн.;

-за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу (висновок № СЕ-19/111-23/59296-ІТ від 14.11.2023) - 1434 (одну тисячу чотириста тридцять чотири) грн.;

-за проведення судової автотехнічної експертизи механізму та обставин ДТП (висновок № СЕ-19/111-23/63059-ІТ від 23.11.2023) - 1434 (одну тисячу чотириста тридцять чотири) грн.

Скасувати арешт автомобіля марки VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2023.

Речові докази:

- автомобіль марки VOLKSWAGEN CADDY, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , який поміщено на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, с-ще Макарів, вул. Василя Стуса, 37 - повернути власнику ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1