Справа № 457/1123/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/781/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2025 року за ст. 126-1 КК України, -

встановила:

вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначено йому покарання за ст. 126-1 КК України у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного ОСОБА_6 покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 10.06.2025 та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Термін відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання по виконанню даного вироку.

Згідно вироку, судом визнано доведеним, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 18 лютого 2023 року № 50, солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини та призначено на посаду стрільця санітара 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 6 штурмової роти НОМЕР_2 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Проходячи військову службу за мобілізацією, солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків.

Проте, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , у порушення вимог вказаних нормативних актів вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, солдат ОСОБА_6 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до своєї гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», перебуваючи з 19.11.2023 на профілактичному обліку у відділенні поліції №2 Дрогобицького РВП ГУНП у Львівському області, як кривдник, 06 липня 2025 року приблизно о 09 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в палаті № 47А відділення поліативної терапії КНП «Трускавецька МЛ» ТМР по вул. Данилишиних, 62 у місті Трускавці Львівської області, умисно вчинив по відношенню до свого батька ОСОБА_8 психологічне насильство, що носить системний характер, яке виразилось в образах потерпілого нецензурною лайкою та демонстрації своєї фізичної переваги, що проявилась в приниженні його гідності, що полягало в погрозах та обмовляннях, та призвело до погіршення якості життя та психологічних страждань ОСОБА_8 , які проявились у вигляді значного зниження рівня життя, а саме частої втоми, фізичного дискомфорту, порушенні сну та відпочинку, переживанні за власне майбутнє, зниженій самооцінці, зниженій працездатності, втраті ваги, поганій концентрації уваги та побоюванні за власну безпеку.

Вищевказані дії ОСОБА_6 є умисними та систематичними, оскільки до того він неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 та ст. 173-8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме:

-постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 05.06.2025 ОСОБА_9 , визнано винним у вчинення домашнього насильства 20.05.2025 відносно батька ОСОБА_8 та накладено адміністративне стягнення за ч.3 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить тисячу двадцять гривень, який не сплачено.

-постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 16.06.2025 ОСОБА_6 визнано винним у вчинення домашнього насильства 10.06.2025 відносно батька ОСОБА_8 та накладено адміністративне стягнення за ч.3 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить тисячу двадцять гривень, який не сплачено.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується в домашньому насильстві, тобто умисному систематичному вчиненні психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, втрати працездатності, погіршення якості життя потерпілої особи, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить, оскаржуваний вирок змінити, призначити йому покарання у вигляді громадських робіт.

В обґрунтування зазначає, що судом при призначенні покарання не враховано відсутності тяжких наслідків, того, що потерпіла просила суд не позбавляти волі обвинуваченого. Звертає увагу, що він щиро розкаявся та сприяв розкриттю злочину. Наголошує, що при призначенні покарання слід врахувати стан його здоров`я. Вважає, що до нього може бути застосоване покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши доповідача, виступ обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, а вирок просив залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи апелянта про можливість застосування до обвинуваченого покарання не пов`язаного з позбавленням волі, а саме громадських робіт, колегія суддів приходить до таких висновків.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно вироку при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі врахованоступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а саме те, що він раніше двічі судимий за ст.126-1 КК України, розлучений, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , не має тісних соціальних зв`язків, негативну характеристику з місця проходження військової служби, а також обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, а також те, що він на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, позитивну характеристику за місцем проживання, тому суд вважав, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому. Обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення. До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, суд відніс вчинення кримінального правопорушення повторно, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі та на підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного ОСОБА_6 покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 10.06.2025 та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Колегія суддів приймає до уваги, що при призначені покарання обвинуваченому, необхідно враховувати виховну дію покарання, оскільки воно повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Відтак, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість, немає.

Посилання апелянта на те, що вчинене ним кримінальне правопорушення не призвело до тяжких наслідків і тому покарання у виді позбавлення волі є надмірним, колегія суддів вважає безпідставним.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, є умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Наявність чи відсутність тяжких наслідків не є конструктивною ознакою цього складу злочину, а отже не впливає на сам факт кримінальної відповідальності та не може бути підставою для призначення більш м`якого виду покарання.

Суд першої інстанції правильно врахував, що дії ОСОБА_6 мали систематичний характер, вчинялися повторно і були спрямовані проти особи похилого віку, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання.

Таким чином, відсутність тяжких наслідків не нівелює суспільної небезпечності вчиненого діяння і не може бути підставою для заміни покарання на громадські роботи.

Твердження апелянта про те, що суд не врахував прохання потерпілої не призначати йому покарання, пов`язане з позбавленням волі, також є безпідставним.

Суд першої інстанції у вироку зазначив, що потерпіла ОСОБА_10 дійсно просила не позбавляти його волі, однак ці її показання не звільняють суд від обов`язку призначити покарання, необхідне для виправлення засудженого і запобігання новим злочинам.

Відповідно до ст. 50 КК України, метою покарання є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на те, що ОСОБА_6 двічі раніше засуджувався за ст. 126-1 КК України (вироками від 05.05.2025 та 10.06.2025) та вчинив нове кримінальне правопорушення в період дії пробаційного нагляду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що будь-яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі, не досягне своєї мети.

Тому врахування думки потерпілої, хоча й можливе відповідно до ст. 66 КК України як обставина, що пом`якшує покарання, не може мати вирішального значення у випадку систематичного вчинення аналогічних правопорушень.

Суд першої інстанції належним чином урахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину, відмовився від дачі показань на підставі ст. 63 Конституції України, але визнав фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті.

Саме тому суд визнав щире каяття та сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, про що прямо зазначено у вироку.

Разом з тим, за наявності цих пом`якшуючих обставин суд обґрунтовано визначив, що попередні покарання у вигляді пробаційного нагляду не забезпечили виправлення ОСОБА_6 , і він невдовзі після двох вироків знову вчинив аналогічне насильство.

За таких умов призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, було б явно несправедливим і не відповідало б цілям покарання, визначеним у ст. 50 КК України.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував його стан здоров`я, також є необґрунтованими. Як убачається з вироку, суд безпосередньо зазначив, що ОСОБА_6 на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, і будь-яких документів, які б свідчили про наявність тяжких хвороб чи непрацездатність, обвинувачений не надав. Отже, підстав для визнання стану здоров`я обставиною, що впливає на вид або розмір покарання, не встановлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 59-1 КК України, пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили нове кримінальне правопорушення. ОСОБА_6 вчинив новий злочин саме в період дії пробаційного нагляду, встановленого вироком від 10.06.2025, тому застосування до нього знову покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, є неможливим.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, у разі вчинення нового злочину до призначеного покарання частково приєднується невідбута частина попереднього. Саме на підставі цієї норми суд першої інстанції правильно визначив остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Отже, доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

При цьому, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 22 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ст. 126-1 КК Українизалишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4