Справа № 513/1525/25
Провадження № 1-кп/513/73/26
Саратський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

13 січня 2026 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю заступника керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3 ,

у режимі відеоконференції обвинуваченого ОСОБА_4 ,

у режимі відеоконференції захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Миколаївської області, Баштанського району, с. Єрмолівка, громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого з адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з неповною середньою освітою, який на час вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу перебуваючи у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , у військовому звані «матрос»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, у кримінальному провадженні № 0001382, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

18 листопада 2025 року до Саратського районного суду Одеської області, надійшло кримінальне провадження № 0001382, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до вимог ст. 35 КПК України, автоматизованою системою документообігу суду, 18 листопада 2025 року вказані матеріали кримінального провадження визначені для проведення судового провадження судді Саратського районного суду Одеської області ОСОБА_1 .

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 18 листопада 2025 року призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, внесеному 17 березня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001382 щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, на 24 листопада 2025 року о 12 годині 10 хвилин.

Ухвалою суду від 24 листопада 2025 року закінчено підготовче судове засідання та призначити судовий розгляд кримінального провадження № 0001382, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року, відносно ОСОБА_4 , а також ОСОБА_4 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 22 січня 2026 року, включно.

19 грудня 2025 року до Саратського районного суду Одеської області надійшло клопотання заступника керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, у кримінальному провадженні № 0001382, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року, яке обґрунтоване тим, що не зменшились і не відпали ризики, передбачені п.п. 1,4,5 частини першої ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , оскільки перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від прокуратури та суду. Зазначений ризик передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України та обґрунтовується тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. У зв`язку з чим, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 може переховуватись від суду та органі прокуратури. Маючи військовий досвід, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності, ОСОБА_4 може використати наявні в нього засоби та можливості для переховування від правоохоронних органів, органів прокуратури та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У відповідності до п. 4 ч.1 ст. 177 КПК України обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки ОСОБА_4 може штучно затягувати проведення судового розгляду, шляхом зокрема, неявки за викликом до прокуратури та/або суду, розголошувати відомості результатів досудового розслідування та судового розгляду, що призведе до його неповноти, втрати доказів вини обвинуваченого тощо.

Згідно п.5 ч.1 ст. 177 КПК України обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема у зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, вбачає за можливе, здійснити самовільне залишення військової частини, то за таких умов існує реальний ризик вчинення особою кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України.

Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України.

З врахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу обвинуваченого, в силу характеру інкримінованого ОСОБА_4 діяння та необхідності проведення безперервного судового розгляду, для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який наддасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Водночас, застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належне виконання покладених на ОСОБА_4 обов`язків.

Враховуючи вище зазначені ризики, наявні достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити вищевказані дії та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема для забезпечення виконання покладений на нього процесуальних обов`язків, передбачених ч. 7 ст. 42 КПК України, обвинуваченому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора та зазначив, що взагалі відсутні підстави для обрання запобіжного заходу, просить відмовити у задоволенні клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, про відсутність підстав вважати, що він вчинить новий злочин, підтримав думку свого захисника.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень КПК України.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2025 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії до 30 листопада 2025 року, включно.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24 листопада 2025 року ОСОБА_4 обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України, у кримінальному провадженні №0001382, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 22 січня 2026 року, включно.

Кримінальне провадження № 0001382, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 березня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 407 КК України, перебуває на розгляді Саратського районного суду Одеської області, на стадії судового розгляду, судове провадження у справі не закінчено.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Крім цього, враховуючи практику Європейського суду з прав людини та положення ч.1 ст.178 КПК України, при розгляді питання про доцільність продовження тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Європейський суд з прав людини роз`яснює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи («Харченко проти України», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Росії»).

Суд враховує, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи і розглядає всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини.

Також, на переконання суду у даному кримінальному провадженні, наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Відповідно ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченому злочинів, можливість незаконного впливу на свідків, які ще судом не допитані, ухилення від явки до суду, вчинення іншого злочину.

Щодо обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Підозра, виходячи з постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду від 24.11.2016 року № 5-328кс16, є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення.

При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

На даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме, питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинною у вчиненні злочину.

Разом з тим, «обґрунтованість підозри» - поняття, яке не є незмінним протягом всього досудового розслідування. Зі спливом строку досудового розслідування відомості, на яких ґрунтується підозра, мають стати більш спроможними на користь причетності особи до вчинення кримінального правопорушення.

Обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України на переконання суду, підтверджується дослідженими фактичними даними, які містяться у матеріалах справи. На переконання суду, дії, які ставляться у провину обвинуваченому ОСОБА_4 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто є кримінально караним. Тому немає підстав для висновків, що такі дії не можуть становити жодного злочину і такі висновки є достатніми щоб виправдати застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Суд на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності чи достовірності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є ймовірною та встановлених обставин достатньою для виправдання подальшого розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження з ціллю висунення обвинувачення або спростування підозри.

Перевіряючи наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду суд наголошує, що наявна реальна можливість вільної зміни свого місця проживання (перебування), оскільки ОСОБА_4 розуміє, що за вчинення вказаного кримінального правопорушення йому може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, що підвищує ймовірність його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, а в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику. Вказане свідчить, що перебуваючи на волі зможе залишити місце проживання та ймовірніше за все прийме спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Реальна можливість вільної зміни свого місця проживання (перебування), відсутність стійких соціальних зав`язків за місцем проживання підвищують ймовірність його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, а в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

В судовому засіданні прокурором доведено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачений без застосування до нього запобіжного заходу зможе переховуватися від суду.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 може штучно затягувати проведення судового розгляду, шляхом зокрема, неявки за викликом до прокуратури та/або суду, розголошувати відомості результатів досудового розслідування та судового розгляду, що призведе до його неповноти, втрати доказів вини обвинуваченого тощо. Дана обставина є ризиком, що передбачена п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема у зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, вважає за можливе, здійснити самовільне залишення військової частини, то за таких умов існує реальний ризик вчинення особою кримінального правопорушення.

Крім цього, суд враховує, що при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України для застосування підозрюваному більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

За змістом ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, до раніше судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 висловив позицію про те, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

У пункті 5 цього ж рішення зазначено, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Перевіряючи наявність законних підстав вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою буде достатнім для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, суд, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінено в сукупності фактори, пов`язані з характером особи обвинуваченого, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставини його життя, сімейними зв`язками та зв`язками з суспільством. Так, судом враховано, що:

1) за способом життя та економічним становищем: обвинувачений до затримання суспільно-корисною працею не займався, не мав постійного джерела доходу;

2) за віком: обвинувачений є повнолітнім, тому має повну кримінально-процесуальну дієздатність;

3) за станом здоров`я: відсутні відомості про наявність захворювань у обвинуваченого, які унеможливлюють застосування до нього попереднього ув`язнення, відсутні скарги про неналежні умови його перебування або лікування, у разі виникнення в цьому потреби, в умовах ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Вказані обставини, за переконанням суду, мають бути оцінені як такі, що жодним чином не будуть стримуючими факторами для вживання обвинуваченим перешкод запобігання відправлення правосуддя та для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження.

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року, «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченими не будуть вживатися перешкоди у відправленню правосуддя в спосіб неявки в судові засідання, - судом не встановлено.

При цьому, судовий розгляд кримінального провадження не закінчено, не вчинені всі необхідні дії для розгляду провадження.

Також суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24.02.2022 введено воєнний стан. Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 р. № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_4 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого.

Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України.

Мета та підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначені в ухвалі слідчого судді, яка на час проведення судового засідання не скасована, а нових підстав для застосування іншого запобіжного заходу немає.

Доказів, які б підтверджували неможливість на даний час перебування ОСОБА_4 під вартою суду не надано.

Отже, наявність обґрунтованої підозри та ризиків кримінального провадження перевірялася під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 та при його продовженні, а також при продовженні дії покладених на підозрюваного обов`язків.

Враховуючи наведене, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Твердження захисника про відсутність підстав для продовження обвинуваченому запобіжного заходу вигляді тримання під вартою необґрунтовані. Захисником не наведено, а судом не встановлено обставин, які б дали підстави вважати, що належну процесуальну поведінку підозрюваного може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Керуючись ст. ст. 177, 331 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання заступника керівника Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Миколаївської області, Баштанського району, с. Єрмолівка, громадянину України, продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 13 березня 2026 року, включно.

Обвинуваченого ОСОБА_4 утримувати під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», куди невідкладно надіслати копію цієї ухвали для виконання.

Обвинуваченого ОСОБА_4 під розпис ознайомити (вручити) з ухвалою суду.

Вручити копію ухвали прокурору, захиснику.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а для особи, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1