ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003746, за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.332 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13.06.2025р. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг та перевезенням громадян в прикордонних районах України на строк 1 (один) рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислено з моменту його фактичного затримання для доставлення в установу відбування покарання на виконання вироку, що набрав законної сили.

До набрання вироком законної сили, обвинуваченому ОСОБА_6 залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави, яка обрана ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 28.11.2023 року. Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 207120 гривень повернуто заставодавцю.

ЄУНСС:715/210/24

НП:11-кп/822/275/25 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ч.2 ст.332 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1

На вказаний вирок надійшла апеляційна скарга захисника - адвоката ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій він, просить вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13.06.2025 року - скасувати та закрити провадження щодо його підзахисного на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неправильне тлумачення закону України про кримінальну відповідальність, не надав належної оцінки наданим стороною обвинувачення доказам та доводам сторони захисту, що призвело до ухвалення неправосудного вироку.

Стверджує, що суд першої інстанції помилково визнав допустимими та належними доказами - листи НОМЕР_1 прикордонного загону, які мають лише інформаційний чи довідковий характер і не є процесуальними джерелами доказів у розумінні КПК України.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно послався як на доказ на відеозапис із камер спостереження АЗС «АМІК УКРАЇНА», оскільки зазначений доказ є неналежним, адже був отриманий стороною обвинувачення у позапроцесуальний спосіб, без дотримання вимог ст. 93, 245-1 КПК України.

Уважає, що протокол огляду мобільного телефону, добровільно наданий свідком ОСОБА_9 , не підтверджує причетність ОСОБА_6 до організації чи сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон.

Наголошує і на тому, що суд безпідставно не врахував порушення принципу змагальності сторін, оскільки свідки обвинувачення: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не були допитані безпосередньо в судовому засіданні, чим стороні захисту було фактично обмежено право на допит та перевірку достовірності їхніх показань, гарантованих ст.352 та ст.96 КПК України.

Стверджує, що показання зазначених свідків, надані під час досудового розслідування за відсутності сторони захисту, а тому не можуть розцінюватися як належні та допустимі докази винуватості. При цьому самі свідки у своїх показаннях не вказали, що повідомляли ОСОБА_6 про наміри незаконно перетнути державний кордон, не обговорювали з ним умови перетину та не передавали йому будь-яких коштів.

Звертає увагу, що обставини, на які послався суд у вироку, зокрема твердження про те, що ОСОБА_6 нібито побажав свідкам удачі та зазначив, що «маршрут проплачений», не підтверджуються жодними іншими доказами та суперечать показанням самого ОСОБА_9 .

Уважає, що перевезення осіб саме по собі не може розцінюватися як сприяння незаконному переправленню через державний кордон за відсутності умислу чи обізнаності перевізника щодо таких намірів пасажирів. Відтак у діях ОСОБА_6 відсутня суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст.332 КК України.

Інших апеляційних скарг та заперечень від учасників судового провадження не надходило.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_6 притягнуто до кримінальної відповідальності за те, що у вересні 2023 року, точної дати органом досудового розслідування не встановлено, невстановлені органом досудового розслідування особи, організували незаконне переправлення через державний кордон України поза пунктом пропуску трьох громадян України, яким на період дії правового режиму воєнного стану виїзд за межі території України заборонено, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

За організацію незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 повинні були передати невстановленій органом досудового розслідування особі кошти в сумі 35 тис. грн. з кожного до переправлення, а після переправлення через державний кордон України вони повинні були передати невстановленій органом досудового розслідування особі гроші в сумі 65 тис. грн. кожен.

ОСОБА_11 знайшов двох осіб, які посприяють у незаконному переправленні його, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 через державний кордон України, а саме ОСОБА_6 та невстановлену особу.

24.09.2023, ОСОБА_11 попросив ОСОБА_6 та невстановлену особу, здійснити його особисте перевезення, а також перевезення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з с. Рокитне Чернівецького району до с. Поляна Чернівецького району, пообіцявши при цьому невстановленій особі грошову винагороду в розмірі 100 євро від ОСОБА_10 .

Для перевезення ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , ОСОБА_6 використовував автомобіль марки «HYUNDAI Santa Fe» номерний знак НОМЕР_2 , а невстановлена особа використовувала автомобіль марки «Інфініті» номерний знак НОМЕР_3 .

24.09.2023, приблизно о 18 год. ОСОБА_6 , зустрівся із ОСОБА_11 та ОСОБА_9 в с. Рокитне Чернівецького району та в подальшому на автомобілі марки «HYUNDAI Santa Fe» номерний знак НОМЕР_2 , поїхали до АЗС «Амік України», що в с. Коровія Чернівецького району, де зустрілись із невстановленою особою та ОСОБА_10 , в подальшому ОСОБА_10 пересів до автомобіля ОСОБА_6 , та продовжили рух в напрямку с. Поляна Чернівецького району.

ОСОБА_6 та невстановлена особа заздалегідь розподілившись між собою свої дії а саме: невстановлена особа поїхала на автомобілі марки «Інфініті» номерний знак НОМЕР_3 , попереду в сторону населеного пункту с. Поляна, з метою встановлення можливих прикордонних нарядів, постів та поліції на шляху їхнього руху, які б могли їх зупинити. Впевнюючись у безпечності руху, невстановлена особа в телефонному режимі повідомляв ОСОБА_6 (який перебував в автомобілі марки «HYUNDAI Santa Fe» номерний знак НОМЕР_2 разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 ) про наявність або відсутність прикордонних нарядів, постів та поліції.

У подальшому ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 прибувши до с. Поляна Чернівецького району Чернівецької області, направилися до лінії державного кордону України. Рухаючись в напрямку державного кордону України, 25.09.2023 о 05:55 год в межах с. Турятка Чернівецького району, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 , прикордонним нарядом «Серет», ОСОБА_9 , ОСОБА_10 були затримані при спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з підстав у ній зазначених, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити вирок районного суду, як законний та обґрунтований, без змін, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Із зазначеної норми закону слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

При перевірці вироку місцевого суду апеляційним судом встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 332 КК України, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджений зібраними у встановленому законом порядку доказами, які ретельно досліджені, оцінені судом та детально викладені у вироку.

Як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що на прохання сусіда ОСОБА_12 погодився відвезти його до Глибоцького району на день народження. По дорозі взяли ще одного односельця та чоловіка з Чернівців, якого він не знав. Зупинялися на АЗС у с. Коровія. Стверджував, що розмов про гроші не було і жодних коштів він не отримував.

Незважаючи на повне невизнання своєї вини, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 332 КК України, підтверджується наданими стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Так, свідок ОСОБА_10 , будучи допитаний у порядку ст.225 КПК України, пояснив, що хотів нелегально виїхати до Німеччини. Через телеграм-канал домовився з невідомим чоловіком про переправлення через кордон за 100 000 грн, частину коштів перерахував на банківський рахунок, надіслав фото паспорта. Йому повідомили, що треба приїхати до м. Чернівці. Там він зустрівся з водієм автомобіля «Інфініті», якому передав 100 євро. Потім пересів у інший транспортний засіб - «Хюндай» срібного кольору, у якому було ще двоє осіб. Водій транспортного засобу «Хюндай» діяв за вказівками водія «Інфініті», який їхав попереду та повідомляв про блокпости. Автомобілі доїхали до околиці села, після чого водій «Хюндай» сказав виходити та йти далі пішки, запевнивши, що маршрут безпечний і «проплачений». Разом з іншими чоловіками свідок ішов у напрямку кордону близько 6-7 годин, після чого їх затримали прикордонники.

Свідок ОСОБА_9 , також будучи допитаний у порядку ст. 225 КПК України, повідомив, що мав намір виїхати за кордон поза пунктом пропуску за допомогою знайомого на ім`я ОСОБА_13 , який сказав, що маршрут коштує 35 000 грн. Разом з іншим знайомим ОСОБА_14 вони поїхали з села на транспортному засобі «Хюндай», за кермом якого був ОСОБА_13 . На АЗС у с. Коровія до них приєднався чоловік із Харкова, якого привіз водій іншого автомобіля «Інфініті» на ім`я ОСОБА_15 . Після цього всі троє: він, ОСОБА_16 і чоловік із Харкова, поїхали на автомобілі «Хюндай» у напрямку Порубного. Біля села вони вийшли з автомобіля й пішли пішки до кордону. Там його та чоловіка з Харкова затримали прикордонники.

У колегії суддів немає підстав сумніватись та недовіряти показанням свідків, оскільки їх показання є чіткими, послідовними і такими, що узгоджуються між собою, а також із письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Крім того, свідки були попереджені слідчим суддею про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України.

Що стосується доводів апелянта про порушення принципу змагальності сторін, то вони є безпідставними. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 були допитані в порядку статті 225 КПК України, тобто в умовах судового засідання під час досудового розслідування, за участю слідчого судді, прокурора та з дотриманням вимог безпосередності та змагальності. Такий порядок допиту передбачений саме для випадків, коли існує ризик неможливості допиту свідків під час розгляду справи по суті.

При цьому, допит вказаних вище свідків було проведено за відсутності сторони захисту, оскільки на момент його проведення жодній особі не повідомлено про підозру у цьому кримінальному провадженні, що повністю узгоджується із абз. 4 ч.1 ст. 225 КПК України.

За таких обставин, показання зазначених осіб отримані з дотриманням процесуального закону, а тому є належними, допустимими та достовірними доказами, отже суд першої інстанції правильно поклав їх в основу вироку.

Окрім показань свідків, винуватість ОСОБА_6 підтверджується письмовими доказами, наявними у справі.

Так, із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.09.2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_10 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 3 ( ОСОБА_17 ), який відвіз його та інших осіб на автомобілі «Хюндай Сантафе» зі с. Коровія до с. Поляна (т.1, а.к.п. 29-30).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.10.2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_9 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 3 ОСОБА_17 , який відвіз його та інших осіб а автомобілі «HYUNDAI Santa Fe» зі с. Рокитне до с. Поляна (т.1, а.к.п. 49-50).

Отже, твердження апелянта про те, що свідки не вказували на участь ОСОБА_6 у переправленні осіб через державний кордон, також є безпідставними та спростовуються вищенаведеними доказами.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26.09.2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_10 за наданими фото чотирьох осіб за зовнішніми ознаками впізнав особу під номером 2, малознайомого йому ОСОБА_18 , який разом з ним мав намір перетнути кордон та який мав скріншот маршруту (т.1, а.к.п. 31).

Згідно з даними ЄДРТЗ МВС з 18.03.2021 року автомобіль марки «HYUNDAI Santa Fe», 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 63).

Із протоколу огляду від 30.10.2023 р. вбачається, що свідок ОСОБА_9 добровільно надав працівникам поліції свій мобільний телефон марки Xiaomi N-9. У ході огляду додатку «галерея» за 21.09.2023 року виявлено дві фотографії формату «jpg», на яких зображено квитанції з оплати від ОСОБА_20 на суму 20000 та 15000 грн. Крім того, було виявлено акаунти «WhatsApp» користувач облікового запису « ОСОБА_21 » з прив`язаного до нього номера мобільного НОМЕР_4 . Наявна переписка на іноземній мові з користувачем « ОСОБА_22 », тел. НОМЕР_5 , де останньому користувач « ОСОБА_23 » 21.09.2023 року надав фото паспорта та квитанції про оплату (а.с. 73-87).

Згідно з відеозаписом із камер спостереження АЗС «АМІК УКРАЇНА», на ньому зафіксовано перебування у зазначеному місці обвинуваченого та свідків (т.1 а.к.п.118-19, диск).

Твердження сторони захисту про отримання вказаного відеозапису у позапроцесуальний спосіб є голослівними, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження такий відеозапис був добровільно наданий у ході виконання доручення оперативними працівниками ДПС на їх запит.

Таким чином, усі зазначені докази були отримані у законний спосіб, відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності, а суд першої інстанції обґрунтовано врахував їх у сукупності з іншими доказами при ухваленні вироку.

Що стосується тверджень захисника про те, що районний суд помилково визнав допустимими та належними доказами - листи НОМЕР_1 прикордонного загону, то вони не відповідають змісту мотивувальної частини вироку.

Як вбачається із вироку суду першої інстанції, зазначені листи були розглянуті не як докази у кримінальному провадженні, а виключно як первинна правова підстава для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до статті 214 КПК України. Таким чином, районний суд не оцінював їх з точки зору допустимості чи належності, а використав їх лише для з`ясування правомірності початку досудового розслідування.

Посилання сторони захисту на відсутність умислу або необізнаність ОСОБА_6 також є необґрунтованими, оскільки характер його дій - перевезення осіб до місця перетину, координація з іншим водієм - свідчить про усвідомлення ним протиправного характеру дій та про наявність прямого умислу на сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.332 КК України.

Аналізуючи вирок районного суду у частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції врахував вимоги ст. 65-67, 69 КК України, а також ст. 12 КК України та призначив обвинуваченому покарання нижче найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.332 КК України.

Разом з тим, твердження районного суду про неможливість застосування ст. 75 КК України є необґрунтованими, оскільки тяжкість вчиненого злочину та вчинення його під час воєнного стану, не виключає можливості звільнення від відбування покарання за випробуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з практикою Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), загальні засади призначення покарання, визначені у ст.65 КК, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи сукупність обставин, враховує роль обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненому злочині, а також те, що він жодного корисливого мотиву не мав, сумлінно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, з моменту вчинення ним злочину пройшло понад два роки і за цей період він до будь-якого виду відповідальності не притягувався, доходить висновку про можливість виправлення засудженого без відбування основного покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

На думку колегії суддів, звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вирок районного суду слід змінити у відповідності до ч.2 ст.404 КПК України, а апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Керуючись ст.376, 404, 405, 407, 408, 409, 414, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.332 КК України - змінити у частині призначеного покарання.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного йому за ч. 2 ст. 332 КК України основного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк 2 (два) роки, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3