Справа № 147/1285/25
Провадження № 1-кп/147/268/25
ВИРОК

іменем України

19 грудня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
із участю секретаря ОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченогоОСОБА_4
захисникаОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2025 за №0001623 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, не одружений, з вищою освітою, на утриманні непрацездатних чи неповнолітніх осіб немає, військовослужбовця Збройних Сил України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, у військовому званні «солдат», який згідно з наказом командира (по стройовій частині) №369 від 21.12.2024, вважається таким, що прибув до військової частини НОМЕР_1 та облікований як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837, та пізніше наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №370 від 27.12.2024 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, в порушення норм ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин. Так, 31.12.2024 у солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 виник злочинний умисел тимчасово ухилитися від проходження військової служби, в умовах воєнного стану. Реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 в порушення вищевказаних нормативно усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 31.12.2024, близько 09 год. 00 хв., самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи за місцем свого проживання до 16.06.2025, коли прибув до органу досудового розслідування, чим фактично припинив вчинення кримінального правопорушення. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про самовільне залишення ним військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, зазначив, що бажає і надалі служити в Збройних Силах України. З приводу вчинення кримінального правопорушення пояснив, що з 19.08.2022 проходив військову службу по мобілізації. Взимку 2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в зв`язку з складними сімейними обставинами, а саме: в результаті обстрілу була зруйнована його квартира, дружина перебула у важкому стані, пізніше померла, залишилася малолітня дочка, в свідоцтві про народження якої він батьком не записаний, а командування частини дозвіл на залишення військової частини не давало. Після смерті дружини до військової частини не повернувся, оскільки потрібно було вирішити питання щодо встановлення батьківства стосовно його малолітньої дочки, чим і займався: звернувся в суд, мав пройти генно-молекулярну експертизу. За період відсутності у військовій частині працював на будівництві до того часу, коли був зупинений працівниками правоохоронних органів з метою перевірки документів. Останні повідомили йому, що він перебуває у розшуку в зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Також обвинувачений підтвердив, що залишив військову частину НОМЕР_1 без правових на те підстав.

У зв`язку із повним визнанням вини обвинуваченим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, враховуючи, що сторонами провадження не оспорюється доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно усіх фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано доведена повністю.

Виходячи із вимог ст. 337 КПК України, зокрема з того, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження, дійшов до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого є правильною.

Підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за іншими статтями Кримінального кодексу України в суду відсутні.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Судом у ході судового провадження безпосередньо досліджені наступні докази надані стороною обвинувачення, належність та допустимість, яких ніким не оспорюється, а саме: протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 16.06.2025 про затримання ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні злочину (а.с.173-175); вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2025, яким ОСОБА_4 було засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, вирок набрав законної сили 20.11.2025 (а.с.138-139).

Також були досліджені документи, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: відомості ДІ МВС України, з яких вбачається, що обвинувачений раніше не судимий (а.с.181); відповідно до відомостей наданих КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» 19.06.2025 №3161 під наркологічним диспансерним спостереженням не перебуває, за медичною допомогою не звертався (а.с.167), відповідно до відомостей наданих КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» 25.06.2025 №29/6492 за медичною психіатричною неврологічною та нейрохірургічною допомогою не звертався (а.с.168), відповідно до відомостей Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону за період з 01.04.2022 по теперішній час за медичною допомогою не звертався (а.с. 169), згідно з відомостями наданими КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» за період з 01.04.2022 по теперішній час ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався (а.с. 170); аналітичні матеріали УКА ГУНП у Вінницькій області від 19.06.20 на ОСОБА_4 (а.с. 183-192).

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

При визначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до норм ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений є особою молодого віку, раніше не судимий, військовослужбовець, не одружений, не перебуває на обліку у психіатра та у лікаря-нарколога.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання суд приймає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження нових кримінальних правопорушень, йому має бути призначене необхідне й достатнє покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком на 5 років.

Також суд зазначає, що ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України.

Призначаючи остаточне покарання суд враховує те, що ОСОБА_4 20.10.2025 вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області був засуджений до покарання у виді 5 років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, який набрав законної сили 20.11.2025 року. Крім того встановлено, що за цим вироком покарання останній не відбував.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

У свою чергу ч. 1 ст. 70 КК України визначено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином закон про кримінальну відповідальність визначає три принципи призначення покарань за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України 31.12.2024, тобто до постановлення вироку Снігурівським районним судом Миколаївської області від 20.10.2025.

Враховуючи зазначене на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, до покарання за цим вироком слід частково приєднати покарання за вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2025 у справі № 485/1472/24 та остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років два місяці.

Крім того, під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 18.06.2025 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому було продовжено, останній раз ухвалою Тростянецького районного суд Вінницької області від 02.12.2025.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає необхідним відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 16.06.2025 до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366, 371, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20.10.2025 (ч. 5 ст. 407 КК України) у справі № 485/1472/24, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме, з 16 червня 2025 року, по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироку законної сили.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1