УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 1-499/11

провадження № 51- 5516 км 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального судуу складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, такримінальну справу стосовно нього закрито на підставі п. 8 ч. 1 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року, (далі - КПК 1960 року).

Згідно з обставинами, встановленими судом, ОСОБА_6 06 травня 2010 року приблизно о 23:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс один удар потерпілому ОСОБА_8 в обличчя, після чого, діючи відкрито, шляхом ривка зірвав із шиї потерпілого, тобто викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме золотий ланцюжок вартістю 14 175 грн, і золотий хрестик вартістю 1 546, 65 грн, загальна вартість яких становила 15 721, 65 грн, унаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синців на шиї та правій верхній кінцівці, які за характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Після цього ОСОБА_6 з викраденим майном намагався зникнути з місця вчинення злочину, однак, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не зміг його закінчити з незалежних від його волі причин, оскільки був затриманий потерпілим.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2024 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року скасував, кримінальну справу щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, закрив на підставі п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року.

Вимоги касаційної скарги таузагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та направити кримінальну справу на новий апеляційний розгляд.

На обґрунтування доводів щодо істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону захисник ОСОБА_7 , посилаючись на положення п. 10 ч. 2 ст. 370, п. 3 ч. 1 ст. 367 КПК 1960 року, у касаційній скарзі зазначає про те, що:

- у справі відсутні дані щодо повідомлення про попередній розгляд справи або виклику громадського захисника, адвоката в судове засідання;

- здійснивши попередній розгляд справи 26 червня 2024 року за відсутності громадського захисника, суд позбавив останнього права подавати докази, заявляти клопотання і відводи, висловлювати в судовому засіданні свою думку щодо клопотань інших учасників судового розгляду, оскаржувати дії і рішення особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора і суду, що передбачено п. 8 ч. 2 ст. 48 КПК 1960 року, висловлювати позицію щодо питань, винесених на попередній розгляд відповідно до вимог ч. 3 ст. 357 КПК 1960 року, а також права подавати клопотання щодо розгляду питань, пов`язаних із підготовкою справи до апеляційного розгляду, передбачених положеннями ст. 358 КПК 1960 року, а відсутність протоколу попереднього розгляду та фіксації судового процесу, не дає можливості встановити, чи приймав суд рішення, передбачені ч. 4 ст. 357 КПК 1960 року;

- у підготовчому судовому засіданні Дніпровський апеляційний суд не розглянув скарги громадського захисника від 18 червня 2024 року, яка 20 червня 2024 року була направлена місцевим судом до апеляційного суду;

- у постанові попереднього розгляду від 26 червня 2024 року суд апеляційної інстанції не вказав мотивів, з яких відхилив скаргу громадського захисника щодо невиконання Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська вимог статей 351- 354 КПК 1960 року.

Суд першої інстанції в період з лютого 2021 року по лютий 2024 року не здійснював фіксації судового засідання технічними засобами, що підтверджується протоколом судового засідання від 07 лютого 2024 року (т. 9, а. с. 215 -217), з якого убачається, що громадський захисник заявив усне клопотання та просив здійснювати аудіозапис судового процесу.

Під час попереднього засідання апеляційний суд не залишив апеляції прокурора без руху і не повідомив про необхідність виконання ним вимог ст. 350 КПК 1960 року, чим порушив ч. 1 ст. 352 КПК 1960 року, при цьому також не врахував того, що:

- прокурор у поданій апеляції просив змінити вирок суду першої інстанції, а не скасувати вирок та не просив закрити провадження у справі, тому в розумінні ст. 364 КПК 1960 рокупідстави для винесення ухвали про закриття провадження відсутні.

Крім того, захисник зазначає про те, що:

- у ході судового розгляду справи апеляційний суд здійснював фіксацію процесу в журналах судового засідання (т. 10, а. с. 205 - 206, 219 - 2020; т. 11, а. с. 5 -7), що не передбачено КПК 1960 року, але не здійснював фіксації процесу в порядку, визначеному ст. 87 КПК 1960 року, яким передбачено, що основним засобом фіксації перебігу судового розгляду справи є протокол судового засідання;

- у матеріалах апеляційного провадження відсутні протоколи судових засідань від 23 вересня 2024 року та від 28 жовтня 2024 року;

- апеляційний суд захиснику надав для ознайомлення лише журнали судових засідань від 28 жовтня 2024 року та 09 грудня 2024 року;

- у зв`язку із зауваженнями захисника на журнали судових засідань (за відсутності протоколів) суд апеляційної інстанції підготував протоколи судових засідань від 23 вересня 2024 року (т. 10, а. с. 228 - 232), від 28 жовтня 2024 року (т. 10, а. с. 233 - 235), від 09 грудня 2024 року (т. 11, а. с. 8 - 13), чим порушив вимоги ст. 87 КПК 1960 року та п. 11 розд. XI Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України в редакції 2012 року;

- 23 вересня 2024 року в ході розгляду справи по суті апеляційний суд порушив порядок розгляду справи, передбачений положеннями ст. 362 КПК 1960 року, внаслідок чого громадський захисник був ознайомлений з копією заперечення прокурора лише в наступному судовому засіданні - 28 жовтня 2024 року;

- 23 вересня 2024 року в судовому засіданні апеляційний суд не доповів основних доводів громадського захисника, зазначених ним у клопотанні від 09 вересня 2024 року, а саме про визнання процесуальних дій у справі такими, що були проведені з порушенням вимог чинного законодавства;

- апеляційний суд не розглянув заперечень громадського захисника від 04 липня 2024 року з додатками на апеляційну скаргу прокурора.

Поряд з наведеним захисник у касаційній скарзі також указує про те, що:

- апеляційний суд усупереч вимогам ст. 258 КПК 1960 року, повідомивши 28 жовтня 2024 року про зміну складу колегії суддів у кримінальній справі, не розпочав розгляду справи з початку, чим допустив істотне порушення вимог кримінально- процесуального закону, що перешкодило суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок;

- апеляційний суд у новому складі колегії суддів не виконав вимог ст. 299 КПК 1960 року та не визначив ухвалою суду обсягу доказів, які мали би досліджуватися;

- апеляційний суд не провів у новому складі колегії суддів попереднього розгляду справи, чим порушив вимоги ст. 358 КПК 1960 року;

-суд апеляційної інстанції не надав права для виступу громадському захиснику щодо оголошення апеляційної скарги, клопотань від 09 вересня 2024 року, 18 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 16 жовтня 2024 року;

-відповідно до вимог п. 9 ч. 3 ст. 87 КПК 1960 року в судовому засіданні 28 жовтня 2024 року апеляційний суд не постановив без виходу до нарадчої кімнати ухвали щодо розгляду клопотань від30 вересня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 21 жовтня 2024 року;

- матеріали апеляційного провадження не містять даних щодо вирішення клопотань від 09 вересня 2024 року, 18 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 21 жовтня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 09 грудня 2024 року, поданих захисником, що вказує на порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 296 КПК 1960 року.

Водночас у касаційній скарзі скаржник зазначає про недотримання апеляційним судом положень ст. 365 КПК 1960 року, який, на його думку, вийшов за межі вимог апеляції прокурора та мотивував ухвалу доказами обвинувачення, які не вказані в апеляції прокурора, не досліджувалися апеляційним судом, спростовуються викладеними в апеляційній скарзі громадського захисника доказами, які виправдовують засудженого.

При цьому захисник указує на те, що:

- за наявності у справі доказів неправдивості показань потерпілого та свідків, на які громадський захисник указував в апеляційній скарзі, суд не вирішив питання про притягнення до відповідальності винуватих осіб у порядку, передбаченому положеннями ст. 279 КПК 1960 року, та не вказав в ухвалі мотивів відхилення клопотання захисника від 09 вересня 2024 року, в якому громадський захисник просив притягнути винуватих осіб до відповідальності;

- апеляційний суд не провів судового слідства щодо тієї частини вироку, законність і обґрунтованість якої оспорювалася в апеляції захисника, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 362 КПК 1960 року;

- в оскаржуваній ухвалі апеляційний суд не вказав, чому він надав перевагу доказам обвинувачення ОСОБА_6 , викладеним у вироку, та відхилив докази, що його виправдовують (сукупність висновків проведених у справі експертиз), на які громадський захисник указав в апеляційній скарзі та в клопотаннях від 09 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 21 жовтня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 09 грудня 2024 року, які, на його думку, спростовують показання потерпілого та свідків, а також апеляційний суд не надав оцінки порушенням закону, допущеним у тому числі судом першої інстанції;

- апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі не навів мотивів скасування вироку місцевого суду та не зазначив, з посиланням на положення ст. 370 КПК 1960 року, які саме істотні порушення вимог кримінально - процесуального закону перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок;

- зазначені порушення вимог КПК 1960 року внаслідок штучного створення доказів обвинувачення органом дізнання, слідчим, прокурором, фальсифікації доказів обвинувачення, на думку скаржника, перешкодило суду постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення у справі.

Винесенню законних й обґрунтованих рішень у справі, на думку захисника, перешкодила зухвала бездіяльність адвокатів, які не діяли в інтересах ОСОБА_6 , не виконували своїх процесуальних обов`язків, передбачених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме:

- в окремих випадках адвокати взагалі не брали участі в провадженнях;

- унаслідок бездіяльності адвокатів, які брали участь у справі та різних провадженнях, до теперішнього часу не встановлено особи, яка з наслідуванням прізвища, ім`я, по батькові, а також підпису громадянина ОСОБА_8 заявила про вчинення щодо неї грабежу.

Водночас захисник зазначає про те, що за відсутності судового виклику (т. 9, а. с. 183-185) 07 лютого 2024 року ОСОБА_8 з`явився в судове засідання в супроводі прокурора та, серед іншого, вказав про те, що тілесних ушкоджень від удару обвинуваченого в нього не було і за медичною допомогою він не звертався (т. 9, а. с. 215, абз. 15).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить розглядати касаційну скаргу без його участі.

Учасникам касаційного розгляду було належним чином повідомлено про його дату, час та місце, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 1 ст. 253 КПК 1960 року під час призначення справи до судового розгляду суд вирішує питання щодо списку осіб, які підлягають виклику в судове засідання.

Відповідно до частиною 1, 3 ст. 254 КПК 1960 року копія обвинувального висновку і повістка про виклик до суду вручаються підсудному під розписку не пізніше як за три доби до дня розгляду справи в суді. Всі інші особи повідомляються про день розгляду справи в суді в той же строк.

Положеннями частин 2, 3 ст. 392 КПК 1960 року визначено, що не пізніше як за три дні до розгляду справи в приміщенні касаційного суду має бути вивішено оголошення про час і місце розгляду справи. В необхідних випадках за ухвалою касаційного суду розгляд справи може бути перенесено. Про зміну дати розгляду справи суд касаційної інстанції заздалегідь повідомляє осіб, які беруть участь у справі.

У своїх рішеннях Верховний Суд раніше виснував, що якщо учасник справи надав суду номер телефону та електронну адресу, зазначивши їх у скарзі, то можна припустити, що він не заперечує, щоб суд використовував ці засоби комунікації. Це, у свою чергу, покладає на особу обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. Отже, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою вказаних ним засобів зв`язку, діє правомірно й добросовісно (постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року, справа № 757/48467/21, провадження № 61-10924 св 22).

Згідно із частиною 1 ст. 290 КПК 1960 року, якщо в судове засідання не з`явиться потерпілий, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вирішує питання про розгляд справи або відкладення його в залежності від того, чи можливо у відсутності потерпілого з`ясувати всі обставини справи і захистити його права та законні інтереси.

Потерпілий ОСОБА_8 у судове засідання Верховного Суду не з`явився, повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду (направлені на всі відомі Суду адреси, наявні в кримінальній справі) не отримував, на телефонні виклики за вказаним у матеріалах справи номером телефону не відповідав (поточний стан рахунку абонента не дозволяє здійснити дзвінок).

Водночас з матеріалів провадження вбачається, що під час досудового слідства та в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 надавав як засіб зв`язку номер мобільного телефону й зазначав різні адреси місця реєстрації та місця фактичного проживання, неодноразово не отримував повідомлень про виклик до суду першої, апеляційної та касаційної інстанції, про що свідчать повернення рекомендованих повідомлень за відсутністю адресата (т. 1, а. с. 5; т. 2, а. с. 270; т. 3, а. с. 78; т. 4, а. с. 38; т. 7, а. с. 121, 121/г, 133/а; т. 9, а. с. 71, 84; т. 11, а. с. 103). Надалі саме на цей номер телефону суди попередніх інстанцій надсилали SMS-повідомлення, які було доставлено потерпілому в серпні 2019 року, проте у вересні 2019 року їх доставлено не було, оскільки абонент був тимчасово недоступний, що підтверджується відповідними довідками, які є в матеріалах справи (т. 7 а. с.45, 51, 66).

Потерпілий ОСОБА_8 07 лютого 2024 року з`явився в судове засідання до суду першої інстанції для надання показань та подав заяву, у якій просив суд розглянути справу без його участі, при цьому аналогічну заяву подав 06 травня 2024 року (т. 9, а. с. 214; т. 10, а. с.15).

Отже, за окреслених обставин немає підстав уважати, що ОСОБА_8 не був обізнаний про розгляд цієї кримінальної справи чи був позбавлений процесуальної можливості вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження, а саме про час і дату судових засідань.

Судові засідання Верховного Суду від 18 вересня та 27 листопада 2025 року було відкладено з метою додаткового вжиття заходів щодо повідомлення потерпілого про дату, час та місце касаційного розгляду справи.

При цьому Суд з огляду на положення КПК 1960 року на вказані потерпілим у матеріалах кримінальної справи адреси місць проживання та реєстрації направляв потерпілому ОСОБА_8 повідомлення про здійснення касаційного розгляду, проте зазначені повідомлення останній не отримував. Водночас з метою належного повідомлення потерпілого ОСОБА_8 про здійснення касаційного розгляду 26 травня та 09 жовтня 2025 року розміщено оголошення на офіційному вебсайті Верховного Суду з зазначенням дати, часу та місця касаційного розгляду стосовно ОСОБА_6 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення.

Крім того, колегія суддів зауважує, що конституційне право є правом і його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності під час захисту своїх інтересів. Також заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року в справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії»).

Наведене свідчить про те, що потерпілий свідомо не скористався своїм правом підтримувати обвинувачення, фактично відмовився від його реалізації, не цікавився процесом розгляду справи як в суді апеляційної інстанції, так і в касаційному суді, не вживав будь-яких заходів щодо активної участі в судових засіданнях, що також вплинуло на тривалість провадження за подіями 2010 року.

За таких обставин, з урахуванням того, що Верховний Суд вжив усіх процесуальних заходів, спрямованих на повідомлення потерпілого про дату, час та місце касаційного розгляду, а також з огляду на:

- наведену вище практику ЄСПЛ;

- заяви в кримінальній справі потерпілого, у яких останній просив суд першої інстанції здійснювати розгляд за його відсутності;

- неповідомлення потерпілим судів попередніх інстанцій, а також суд касаційної інстанції про зміну адреси місця фактичного проживання та номера мобільного телефону,

колегія суддів вважає достатньою наявність зазначених підстав для висновку про можливість здійснення касаційного розгляду касаційної скарги захисника ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року за відсутності потерпілого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви Суду

Як убачається зі змісту касаційної скарги, серед іншого, захисник посилається:

- на неправильність і неповноту журналів судових засідань від 28 жовтня 2024 року та 09 грудня 2024 року й несвоєчасність підготовки апеляційним судом протоколів судових засідань від 23 вересня 2024 року, 28 жовтня 2024 року, 09 грудня 2024 року;

- наявність провадження за нововиявленими обставинами у справі № 1-499/11 (провадження № 1 -кп/774/27/17), та наводить обґрунтування своєї незгоди з діями прокурора у вказаному провадженні, оскарження дій останнього і відсутність у справі заяви та ухвали суду із цих підстав, що, на його думку, вказує на фальсифікацію матеріалів кримінальної справи судом першої інстанції.

Проте відповідно до положень ст. 383 КПК 1960 року в касаційному порядку можуть бути перевірені вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку. У касаційному порядку також можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про

застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру,

інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню

у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків,

постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією

зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове

розслідування чи новий судовий розгляд.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 88 - 1 КПК 1960 року зауваження на протокол судового засідання розглядаються:

- якщо справа розглядалася суддею одноособово - головуючим;

- якщо справа розглядалася колегіально - цим складом суду чи

більшістю цього складу.

З огляду на зазначене вищевказані доводи в касаційній скарзі, що стосуються незгоди зі змістом журналів судових засідань, поданих зауважень щодо ведення протоколів судових засідань та недоліків, які, на думку захисника, були допущені під час розгляду провадження за нововиявленими обставинами, не є предметом перегляду касаційного провадження в цій кримінальній справі.

У частині доводів захисника в касаційній скарзі про те, що у справі відсутні дані стосовно повідомлення або виклику громадського захисника, адвоката в судове засідання щодо попереднього розгляду справи, суд звертає увагу на наявність у матеріалах кримінальної справи судової повістки про виклик учасників у справі до Дніпровського апеляційного суду та призначення попереднього судового розгляду на 26 червня 2024 року (т. 10, а. с. 125).

Посилання захисника на те, що на попередньому судовому засіданні Дніпровський апеляційний суд не розглянув скарги громадського захисника від 18 червня 2024 року, є необґрунтованими, оскільки постановою судді Дніпровського апеляційного суду від 26 червня 2024 року було прийнято рішення про повернення кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 , за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора, до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 354 КПК 1960 року, при цьому питання, передбачені статтями 357, 358 КПК 1960 року, судом апеляційної інстанції не вирішувалися.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що зазначена скарга захисника стосується порушень вимог статей 351- 354 КПК 1960 року, допущених судом першої інстанції, копія якої направлялася до місцевого суду разом із кримінальною справою для виконання положень ст. 354 КПК 1960 року. На виконання постанови судді апеляційного суду від 26 червня 2024 року суд першої інстанції на офіційному веб - порталі «Судова влада України» оприлюднив інформацію щодо призначення судового засідання в кримінальній справі № 62101628 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.186 КК на 12 липня 2024 року 12:00 та передачі справи до Дніпровського апеляційного суду (т. 10, а. с. 160).

Посилання захисника в касаційній скарзі на те, що в ході судового розгляду справи апеляційний суд здійснював фіксацію процесу в журналах судового засідання (т. 10, а. с. 205 - 206, 219 - 220; т. 11 а. с. 5 - 7), що не передбачено КПК 1960 року, однак не здійснював фіксації процесу в порядку, визначеному ст. 87 КПК 1960 року, та що в матеріалах апеляційного провадження відсутні протоколи судових засідань від 23 вересня 2024 року і 28 жовтня 2024 року, не можуть бути враховані Судом з огляду на такі обставини:

- у судовому засіданні 23 вересня 2024 року захисник ОСОБА_7 просив здійснювати фіксацію судового процесу і вести протокол та заперечень проти технічної фіксації за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку не подавав, що підтверджується журналом і протоколом судового засідання (т. 10, а. с. 219, 228);

- матеріали справи містять протоколи судових засідань від 23 вересня 2024 року та 28 жовтня 2024 року (т. 10, а. с. 228 - 232, 233 - 235).

Щодо тверджень захисника про те, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 258 КПК 1960 року, повідомивши в судовому засіданні 28 жовтня 2024 року про зміну складу колегії суддів у кримінальній справі, не розпочав розгляду справи з початку, то такі не підтверджуються матеріалами справи, оскільки зі змісту журналу та протоколу вказаного судового засідання убачається, що головуючий суддя в справі доповів про зміну складу колегії суддів і повідомив про розгляд справи з початку (т. 10, а. с. 220, 234).

За таких обставин доводи касаційної скарги захисника із зазначених підстав є необґрунтованими.

Згідно з положеннями ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі й додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 КПК 1960 року.

Істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли

перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити

законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову (ч. 1 ст. 370 КПК 1960 року).

За змістом пунктів 6 і 8 ч. 1 ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені: суть поданої апеляції та докладні мотиви прийнятого рішення.

Частиною 2 ст. 377 КПК 1960 року визначено, що при залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Згідно з положеннями ст. 257 КПК 1960 року суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити докази в справі: допитати підсудних, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи.

Положенням ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року визначено, що вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Доводи сторони захисту в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не зазначив в оскаржуваній ухвалі мотивів того, чому надав перевагу викладеним у вироку доказам обвинувачення ОСОБА_6 та відхилив докази, на які були посилання в апеляційній скарзі (т. 10, а. с. 112-122), та які, на думку сторони захисту, виправдовують засудженого, що, на переконання захисника, перешкодило апеляційному суду прийняти законне й обґрунтоване судове рішення, заслуговують на увагу Суду з таких підстав.

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції в цій частині вищевказаних вимог кримінально-процесуального закону не дотримався.

Як убачається з вироку місцевого суду від 09 травня 2024 року, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, а саме закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_7 та прокурор оскаржили його в апеляційному порядку.

Зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 убачається, що останній, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність досудового і судового слідства, а також істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просив скасувати вирок та ухвалити виправдувальний, закрити кримінальну справу на підставі п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 6, п. 1 ст. 213 КПК 1960 року.

Захисник указував про те, що суд першої інстанціїне надав належної оцінки показанням потерпілого, не врахував довідки № 1497, а також постановленого вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013 року стосовно ОСОБА_6 , при цьому звертав увагу на відсутність заподіяної шкоди і ненадання потерпілим ОСОБА_8 речових доказів у справі, що, на його думку, свідчило про необґрунтоване надання переваги показанням свідка ОСОБА_9 і безпідставне врахування показань свідка ОСОБА_10 , неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК та відсутність події злочину.

Крім зазначеного, посилаючись на інші докази у справі та процесуальні порушення, наведені ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, останній указав також на те, що висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 злочину не підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 , яка не була допитана в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, показання якої узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_9 (т. 2, а. с. 53-59) та ОСОБА_10 (т. 2, а. с. 73 -75), наданими на досудовому слідстві та під час розгляду справи в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська.

Крім того, ОСОБА_7 в апеляції вказав про те, що під час розгляду в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська було оголошено:

- показання свідка ОСОБА_11 , засвідчені протоколом допиту від 03 липня 2010 року (т. 2, а. с. 8 -10), анкетні дані якої були змінені згідно з постановою слідчого (т. 2, а. с. 7), у якому остання вказала, що 06 травня 2010 року у дворі будинку, в якому проживає, вона бачила компанію, яка розпивала спиртні напої за столиком напроти під`їзду № 8 будинку АДРЕСА_2 , та автомобіль, який стояв поруч. У цій компанії знаходився її знайомий ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ). ОСОБА_11 бачила, як до компанії підійшов чоловік ( ОСОБА_6 ), ОСОБА_8 встав з лавочки, пішов йому на зустріч та притягнув за шию, притискаючи до себе. Указаний чоловік якось «викрутився». Після цього ОСОБА_8 став кричати своїм знайомим, щоб вони шукали ланцюжок, що ті й почали робити, а ОСОБА_8 став наносити чоловіку удари руками і ногами по голові, тулубу, ногах, унаслідок чого останній упав на землю. Злякавшись, ОСОБА_11 викликала міліцію по лінії «102», проте міліція довго не приїжджала і вона здійснила виклик повторно. А тим часом вже біля палісадника ОСОБА_8 бив чоловіка ногами в пах, по голові, грудній клітці, а потім тягав його, тримаючи за ноги, від палісадника до лавочок. ОСОБА_11 крикнула, що викликала міліцію. Уже біля лавочок ОСОБА_8 сказав своїм знайомим, щоб у разі приїзду міліції останні повідомили, що цей чоловік намагався зірвати ланцюжок, після цього приїхали працівники міліції;

- протокол прослуховування аудіозапису за участю свідка ОСОБА_11 , а також аудіозапис розмови, який було прослухано в судовому засіданні (т. 2, а. с. 27), згідно з яким жіночий голос повідомив міліцію про те, що на АДРЕСА_2 «купа чоловіків б`ють одного, вже до на півсмерті забили», «він лежить, вже майже не дихає», та звукозапис ще однієї розмови, де жіночий голос просив прискоритися з приїздом патруля міліції, бо «вони його вб`ють». Згідно з протоколом свідок ОСОБА_11 вказала, що на запису її голос і вона розмовляла по лінії «102» у той вечір;

- заяву ОСОБА_6 від 08 червня 2010 року (т. 1, а. с.192-195) про незаконність винесеної щодо нього постанови про порушення кримінальної справи, у якій він зазначав, що ланцюжок на момент події він не бачив і не міг мати умисел на заволодіння ним, з урахуванням фізичних даних потерпілого (зріст, вага) та його знаходження на місці події в компанії п`яти осіб, що, на його думку, за таких обставин умисел на здійснення грабежу міг виникнути лише в психічно нездорової особи, а він на обліку в лікаря-психіатра не перебуває.

Також апелянт указував, що сукупність процесуальних документів, складених за участю ОСОБА_11 , об`єктивно свідчить, що повідомлення по лінії «102» вона передала, будучи неупередженим свідком, на відміну від свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які разом з ОСОБА_8 під час події розпивали спиртні напої, здійснювали інші порушення громадського порядку та не направляли повідомлення по лінії «102» про вчинення грабежу. Суд, на його думку, лише на підставі припущення відхилив показання вказаного свідка, мотивуючи своє рішення тим, що ОСОБА_11 спостерігала за подіями з висоти п`ятдесяти метрів, за відсутності в матеріалах справи відповідних доказів щодо такої відстані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд, викладаючи у своїй ухвалі суть поданої скаржником апеляційної скарги, крім іншого, зазначив лише про те, що, на думку ОСОБА_7 , суд першої інстанції помилково не врахував показань свідка ОСОБА_11 та протоколу прослуховування аудіозапису виклику на лінію «102», які свідчать про відсутність факту грабежу.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_7 в цій частині доводів, а саме щодо показань свідка ОСОБА_11 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, вказавши лише, що цей суд обґрунтовано поставив їх під сумнів, та зазначив в ухвалі про те, що ОСОБА_11 спостерігала за подіями зі значної відстані, слідчий експеримент з останньою не проводився, а її анкетні дані були залегендовані, що позбавило суд можливості дослідити безпосередньо зазначені показання.

Ураховуючи обсяг і зміст наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_7 доводів щодо показань ОСОБА_11 і протоколу прослуховування аудіозапису розмови на лінію «102» за участю цього свідка та зміст заяви ОСОБА_6 від 08 червня 2010 року, суд апеляційної інстанції усупереч вимогам, передбаченим пунктами 6 і 8 ч. 1 та ч. 2 ст. 377 КПК 1960 року:

- не зазначив в ухвалі суті вказаних доводів апелянта;

- належним чином не перевірив зазначених доводів та не навів докладних мотивів і підстав, з яких визнав апеляцію в цій частині необґрунтованою.

Так, постановляючи рішення за результатами судового розгляду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки суду про відсутність підстав для реабілітації ОСОБА_6 є законними, обґрунтованими та повністю підтверджуються дослідженими судом доказами.

При цьому апеляційний суд перерахував наведені у вироку та досліджені судом докази у справі, у переліку яких зазначено протокол прослуховування аудіозапису розмови на лінію «102» за участю свідка ОСОБА_11 , однак не навів переконливих мотивів й обґрунтування підстав, чому не врахував та відхилив зазначений доказ.

Разом з тим суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в частині того, що показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_8 змінювалися протягом досудового розслідування і судового розгляду, щодо недостовірності яких зазначає захисник в апеляційній скарзі, та вказав в ухвалі, що ці зміни на зміст обвинувачення не вплинули, адже кожна з указаних осіб засвідчила факт нанесення ОСОБА_6 удару потерпілому, а також обставину замаху на заволодіння його ланцюжком.

Водночас, як зазначає в касаційній скарзі захисник, за відсутності судового виклику (т. 9 а. с. 183-185) 07 лютого 2024 року ОСОБА_8 з`явився в судове засідання в супроводі прокурора та, серед іншого, указав про те, що тілесних ушкоджень від удару обвинуваченого в нього не було і за медичною допомогою він не звертався (т. 9, а. с. 215, абз. 15).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, не надавши оцінки усім доказам у справі в їх сукупності, зазначив про відсутність сумнівів у їх належності та допустимості, вважаючи їх достатніми для доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.

Крім того, Суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги в частині порушення апеляційним судом вимог п. 9 ч. 3 ст. 87 та ч. 3 ст. 296 КПК 1960 року, а саме про те, що:

- 28 жовтня 2024 року в судовому засіданні апеляційний суд не постановив без виходу до нарадчої кімнати ухвалу щодо розгляду клопотань від 30 вересня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 21 жовтня 2024 року;

- матеріали апеляційного провадження не містять даних щодо порядку вирішення судом мотивованою ухвалою, а суддею - постановою поданих захисником клопотань від 09 вересня 2024 року, 18 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 21 жовтня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 09 грудня 2024 року.

Згідно із положеннями частин 2 і 3 ст. 87 КПК 1960 року у протоколі судового засідання відображаються всі істотні моменти розгляду справи в тій послідовності, в якій вони мали місце в судовому засіданні чи при вчиненні окремої процесуальної дії. У протоколі зазначаються, зокрема, ухвали та постанови суду, прийняті без виходу до нарадчої кімнати.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 362 КПК 1960 року, виконавши підготовчі дії, зазначені в статтях 283-287, 293 цього Кодексу, головуючий роз`яснює учасникам судового розгляду їх права, а також право давати пояснення з приводу поданих апеляцій та виступати в судових дебатах, а особам, які подали апеляції, -

право підтримувати апеляції або відмовитись від них. Клопотання

учасників судового розгляду повинні стосуватися частини вироку,

яка оскаржена в апеляційному порядку, і вирішуються судом за

правилами ст. 296 цього Кодексу.

Положеннями ч. 3 ст. 296 КПК 1960 року передбачено, що при заявленні клопотання суд вислуховує думку прокурора та інших учасників судового розгляду і розв`язує ці клопотання мотивованою ухвалою, а суддя - постановою.

З матеріалів справи, зокрема, журналу і протоколу судового засідання від 23 вересня 2024 року, убачається, що, з`ясувавши думку учасників у справі, апеляційний суд, без виходу до нарадчої кімнати ухвалив рішення - вирішити клопотання захисника від 18 вересня 2024 року про дослідження доказів у повному обсязі та призначення захисника у справі (т. 10, а. с. 204, 231). У судовому засіданні від 09 грудня 2024 року суд апеляційної інстанції у зміненому складі колегії суддів ухвалив рішення про часткове задоволення клопотання захисника щодо дослідження матеріалів, які стали підставою для порушення кримінальної справи (т. 11, а. с. 6, 13).

Як убачається з матеріалів справи, а саме журналу та протоколу судового засідання від 28 жовтня 2024 року, апеляційний суд, розпочавши слухати справу з початку у зв`язку зі зміною складу колегії суддів, зазначив у протоколі лише про те, що подані захисником ОСОБА_7 клопотання від 30 вересня 2024 року, 10 жовтня 2024 року і 21 жовтня 2024 року суд вирішить у комплексі всіх питань після з`ясування думки сторін (т. 10, а. с. 234).

Проте в матеріалах справи відсутні процесуальні ухвали або постанови суду апеляційної інстанції, прийняті в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 296 КПК 1960 року, із зазначенням відповідних мотивів відхилення чи задоволення клопотань, поданих захисником під час розгляду справи в апеляційному порядку, зокрема від 09 вересня 2024 року, 16 жовтня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 09 грудня 2024 року.

Поряд із наведеним Суд враховує доводи в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не провів судового слідства в частині перевірки вироку суду, законність й обґрунтованість якого оспорено в апеляційній скарзі (т. 10, а. с.112 -122), а саме щодо допущення істотного порушення вимог КПК 1960 року, зокрема, під час перевірки органом дізнання до порушення кримінальної справи, слідчим у ході винесення постанови про порушення кримінальної справи, прокурором під час здійснення досудового розслідування та судом першої інстанції в ході судового розгляду справи за обвинуваченням ОСОБА_6 .

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 362 КПК 1960 року судове слідство в апеляційному суді проводиться за правилами гл. 26 цього Кодексу лише щодо тієї частини вироку, законність і обґрунтованість якої оспорюється в апеляції.

Як убачається з клопотання захисника від 18 вересня 2024 року, останній зазначав прохання про визнання необхідним проведення апеляційним судом судового слідства в повному обсязі (т. 10, а. с. 204).

Зі змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що під час розгляду цієї кримінальної справи суд повторно дослідив, зокрема, постанову про порушення кримінальної справи від 07 травня 2010 року, протоколи про вручення копії вказаної постанови від 07 травня 2010 року, протокол усної заяви про злочин від 07 травня 2010 року, пояснення потерпілого ОСОБА_8 від 07 травня 2010 року.

При наявності того, що захисник під час розгляду справи фактично наполягав на реабілітації підзахисного, зі змісту журналів та протоколів судових засідань, які містяться в матеріалах справи не вбачається даних про те, що суд апеляційної інстанції вирішував питання саме щодо відхилення чи задоволення клопотання захисника про проведення судового слідства в повному обсязі або приймав процесуальні ухвали в цій частині відповідно до вимог ч. 3 ст. 296 КПК 1960 року.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що відсутні підстави для того, щоб визнати ухвалу суду апеляційної інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки вищенаведені порушення перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, і постановити законне й обґрунтоване судове рішення (статті 370, 377 КПК 1960 року).

На думку Суду, допустивши під час розгляду справи істотні порушення вимог КПК 1960 року, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, та відсутність підстав для реабілітації померлого ОСОБА_6 , чим також допустив неправильне застосування кримінального закону.

Водночас, зазначивши про слушність доводів прокурора апеляційної скарги в частині істотного порушення вимог п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали надав оцінку доказам у справі та вважав їх у сукупності достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.

Однак при цьому, приймаючи рішення про скасування вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року та не погоджуючись з вироком місцевого суду в частині прийняття взаємовиключних рішень про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину та закриття кримінальної справи з підстави, передбаченої п. 8 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року, суд апеляційної інстанції скасував згаданий вирок щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, і постановив ухвалу про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.

Ураховуючи наведене, зазначене рішення суду апеляційної інстанції в частині скасування згаданого вироку місцевого суду і закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, на думку колегії суддів, не узгоджується з висновками апеляційного суду, наведеними в мотивувальній частині ухвали, та свідчить про їх суперечливість, оскільки, скасувавши вирок, яким ОСОБА_6 був засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, цей суд в оскаржуваній ухвалі вказав про закриття справи саме щодо засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК ОСОБА_6 .

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції -скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати вищенаведені порушення вимог КПК 1960 року та постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

З огляду на зазначене, а також беручи до уваги те, що наявні підстави для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає необхідності надання оцінки іншим доводам касаційної скарги захисника в частині недотримання вимог КПК 1960 року та неправильного застосування кримінального закону, у тому числі щодо:

- процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції при постановленні вироку, про які захисником зазначалося в апеляційній скарзі;

- невідповідності вимогам ст. 350 КПК 1960 року апеляційної скарги прокурора;

- недотримання вимог ст. 365 КПК 1960 року та розгляду апеляційної скарги прокурора поза межами його скарги.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року, (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3