УХВАЛА

іменем України

Справа № 126/2513/25

Провадження № 1-кс/126/915/2025

"02" грудня 2025 р. м. Бершадь

Слідчий суддя Бершадського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 із секретарем ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бершадь клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

До Бершадського районного суду Вінницької області надійшло клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Обґрунтовуючи своє клопотання дізнавач стверджує, що 01.11.2025 на спец лінію 102 надійшло повідомлення оперуповноваженого СКП ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 , про те, невідома особа самовільно зайняла земельні ділянки, що розташовані на території Бершадської територіальної громади, а саме за межами с. Кошаринці.

Відомості про даний факт внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2025 за № 0000098 за ознаками ч. 1 ст. 197-1 КК України.

В ході досудового розслідування 01.11.2025 проведено огляд земельної ділянки, які розташовані за межами с. Кошаринці Бершадської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області площею близько 8,78 га, що не має визначеного кадастрового номера, не передана в користування будь-яким фізичним чи юридичним особам. Вищевказана земельна ділянка межує із земельними ділянками із кадастровими номерами :01:001:0024, :01:001:0016, :01:001:0017.

В ході огляду встановлено що земельна ділянка з кадастровим номером площею близько 8,78 га, що не має визначеного кадастрового номера розорна єдиним масивом із земельними ділянками із кадастровими номерами :01:001:0024, :01:001:0016, :01:001:0017.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, виникла необхідність у накладенні арешт на земельну ділянку площею близько 8,78 га, що не має визначеного кадастрового номера, не передана в користування будь-яким фізичним чи юридичним особам, яка розташована за межами с. Кошаринці Бершадської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області та межує із земельними ділянками із кадастровими номерами :01:001:0024, :01:001:0016, :01:001:0017 та розорана єдиним масивом, враховуючи те, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Дізнавач, ОСОБА_5 , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, просив задоволити.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання дізнавача та копії матеріалів кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

На підставі п. 7 частини 2 статті 131 КПК України арешт є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як видно із змісту клопотання, ключовою метою арешту земельної ділянки, площею 8,78 га, є запобігання можливості її відчуження, а також забезпечення її збереження як речового доказу.

Проте, дізнавачем постанови про визнання земельної ділянки речовим доказом, на яку останній просить накласти арешт до матеріалів клопотання не долучено, а наявний в матеріалах клопотання протокол огляду від 27.11.2025 взагалі стосується земельної ділянки з кадастровим номером :01:0081.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Згідно з п. 1, п. 2 ч. 2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Разом з тим, з`ясування цих питань пов`язано із кваліфікацією злочину, що внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування і саме це питання передує з`ясуванню визначених ст. 170 КПК України підстав та меті забезпечення кримінального провадження.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, є право власності на землю (право володіння і користування землею).

Предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, виступає конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Самовільне зайняття ділянки - це активні протиправні дії по заволодінню (захопленню) всупереч встановленому порядку земельної ділянки.

Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні визначено у змісті ч. 1 ст. 91 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 197-1 КК України злочинним є не будь-яке самовільне зайняття земельної ділянки, а лише те, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Проте, ні відомості Єдиного реєстру досудового розслідування, ні інші додані до клопотання матеріали не містять даних щодо завданої шкоди, а тому дізнавачем не доведено вимоги п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України відповідно до якого існувала би обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зі змісту клопотання про арешт майна слідує, що розмір будь-якої шкоди, в тому числі достатній для утворення складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, не встановлений.

Також, нікому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, на цей час не повідомлено, конфіскація чи спеціальна конфіскація майна згідно з чинним законодавством за вчинення вказаного злочину не передбачена, цивільний позов не заявлено.

Таким чином, відповідність вказаної земельної ділянки критеріям ст. 98 КПК України, у контексті злочину за ч. 1 ст. 197-1 КК України, дізнавачем не доведена, оскільки дізнавачем не надано підтвердження на існування обов`язкової ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, спричинення значної шкоди.

Згідно із ч. 11 ст. 170 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Дізнавач у клопотанні не навів належного обґрунтування, яким чином накладення арешту на земельну ділянку шляхом заборони нею розпоряджатися буде сприяти збереженню речових доказів, адже правомочність розпоряджатися майном є закріпленою нормами права за власником (у цьому випадку орган місцевого самоврядування) можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право володіти та користуватися майном відрізняється за своїм змістом від права розпорядження.

В ході розгляду клопотання дізнавача про накладення арешту на земельну ділянку у кримінальному провадженні не доведено наявність підстав для накладення арешту на майно, як і не подано жодних доказів на підтвердження клопотання, тому таке не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 98, 170 - 173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ :

У задоволенні клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду на протязі п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1