ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

справа № 708/114/20

провадження № 51-1724км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000176 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Поліське Київської області та жителя м. Черкаси,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у складанні і видачі завідомо неправдивих документів за наступних обставин.

Згідно картографічних матеріалів земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:1451, :01:001:1452, :01:001:1453, які розташовані на адміністративній території Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області за межами населеного пункту та на які ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили виготовити Державні акти на право власності на землю, знаходяться на землях прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, а тому не можуть передаватися у приватну власність.

Перебуваючи на посаді виконувача обов`язків начальника відділу Держкомзему у Чигиринському районі Черкаської області та являючись службовою особою з відповідними службовими повноваженнями ОСОБА_7 , діючи в інтересах громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби та вимог Земельного Кодексу України, Водного Кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, достовірно знаючи, що надані йому на погодження технічні документації із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5551 га, 0,555 га, та 0,555 га не відповідають вимогам ст. 56 Закону України «Про землеустрій», оскільки пояснювальна записка не підписана, технічне завдання на розробку документації не затверджене, відсутні копії заяв фізичних осіб, матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності, а тому відсутні законні підстави погоджувати технічні документації із землеустрою вказаним особам, 23 січня 2009 року перебуваючи у службовому приміщенні в м. Чигирині склав завідомо неправдиві документи, а саме висновки про погодження технічної документації щодо оформлення Державних актів на право власності на земельні ділянки № 46, 47, 48, які посвідчив особистим підписом та печаткою відділу Держкомзему у Чигиринському районі.

В подальшому ОСОБА_7 видав завідомо неправдиві документи з метою виділення земельних ділянок у приватну власність, на підставі яких та інших документів розпорядженням голови Чигиринської РДА від 18 лютого 2009 року № 38 було передано в приватну власність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:1453, :01:001:1451, :01:001:1452.

Після чого ОСОБА_7 03 листопада 2009 року підписав та видав Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЕ № 382927 площею 0,5550 га ОСОБА_8 , серії ЯЕ № 382928 площею 0,5550 га ОСОБА_9 та серії ЯЕ № 382929 площею 0,5551 га ОСОБА_10 .

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 16 серпня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за цим обвинуваченням.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Черкаський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2022 року залишив цю скаргу без задоволення, а вирок без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року ухвалу апеляційного суду скасовано та призначено новий розгляд у цьому суді.

При новому перегляді вироку Черкаський апеляційний суд ухвалою від 16 квітня 2024 року залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, водночас змінив вирок на підставі ч. 2 ст. 404 КПК виключивши з його мотивувальної частини твердження суду про те, що сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів не дають підстав зробити висновок, що обвинувачений ОСОБА_11 вчинив інкримінований злочин і його вина доведена стороною обвинувачення у встановленому порядку. Крім того, виключив з мотивувальної частини вироку посилання на п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та доповнив перше речення резолютивної частини вироку змістом «на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення».

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_12 , яка брала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд не перевірив ретельно доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних доказів у кримінальному провадженні. Вказує, що у своєму рішенні цей суд фактично продублював зміст вироку місцевого суду та не дав належної оцінки доводам скарги прокурора.

Також звертає увагу на невиконання апеляційним судом вказівок зазначених у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2022 року.

На думку прокурора, апеляційний суд не дав оцінки доводам його скарги про:

- визначення офіційного документа як предмета кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та не врахував практику Верховного Суду щодо встановлення ознак цього об`єкту злочинного посягання;

- помилковість висновків суду щодо відсутності в діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони злочину з огляду на закріплені нормативно-правовими актами повноваження начальника відділу Держкомзему щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель;

- відсутність на час складання та видачі висновків виготовлених у законному порядку технічних документацій із землеустрою щодо складання Державного акта на право власності на землю, а відтак і відсутність законних підстав погоджувати вказані технічні документації;

- неналежну оцінку висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи з питань землеустрою №1308/2388-2392/19-23 від 20 листопада 2019 року про те, що надана на погодження ОСОБА_7 технічна документаціяне відповідала вимогам земельного законодавства, та наданим у суді показанням свідка ОСОБА_13 щодо порядку погодження вказаної документації;

- те, що вилучені під час досудового розслідування та надані суду 3 технічні документації, які не відповідають вимогам закону, є саме тими, які погодив ОСОБА_7 .

Вважає, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив її клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні і залишив поза увагою ті з них, що мають значення для об`єктивного з`ясування обставин справи.

Стверджує, що при перегляді вироку апеляційний суд не усунув порушень допущених місцевим судом і не дав обґрунтованих відповідей на доводи скарги прокурора, а тому оскаржувана ним ухвала не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

У поданих письмових запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_5 наводить мотиви щодо законності судових рішень у справі і просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без зміни.

Позиція учасників судового провадження в суді касаційної інстанції

У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу.

Захисник заперечив проти скарги і просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду та невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість під час перегляду судових рішень виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Положеннями ст. 370 КПК визначено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

У касаційній скарзі прокурор, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як згідно з законом перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду не віднесено.

Висновок місцевого суду у вироку з урахуванням змін внесених ухвалою апеляційного суду від 16 квітня 2024 року про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину та необхідність виправдати його за цим обвинуваченням було зроблено на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, наданих сторонами, яким цей суд дав належну оцінку. Вирок районного суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, є законним і обґрунтованим.

Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд дійшов такого висновку на підставі: показань виправданого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 ; технічних документацій із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,5551 га, 0,555 га, та 0,555 га; висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи з питань землеустрою №1308/2388-2392/19-23 від 20 листопада 2019 року та даних, що містяться у протоколах слідчих дій та інших письмових доказах у своїй сукупності.

Обґрунтовуючи свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 за висунутим обвинуваченням суд першої інстанції у вироку вказав, що сторона обвинувачення не довела в суді поза розумним сумнівом його вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Зокрема, суду не було надано будь-яких прямих, чи достатніх непрямих доказів, які б у сукупності, послідовності та взаємному зв`язку однозначно вказували про те, що на час винесення висновку ОСОБА_7 достеменно знав про знаходження земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги та належність цих земель до земель водного фонду, мав у розпорядженні такі відомості і видав висновок про відсутність будь-яких обмежень.

Цей висновок є достатньо умотивованим і ґрунтується на ретельно перевірених у судовому засіданні даних, які змістовно наведено у вироку, в тому числі і на аналізі доводів сторони захисту про недопустимість і неналежність окремих доказів, наданих суду стороною обвинувачення.

У поданій апеляційній скарзі прокурор зазначав про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просив цей вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК, призначити йому відповідне покарання та на підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Також просив апеляційний суд повторно дослідити докази у справі.

Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 2 цієї норми при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких цю скаргу визнано необґрунтованою.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що місцевий суд ретельно перевірив надані в судовому засіданні докази та з додержанням вимог ст. 94 КПК оцінив кожний із них з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину.

При цьому, з урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, дослідивши за клопотанням прокурора повторно докази у кримінальному провадженні на яких наголошував Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2022 року, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду достатніх доказів, які б у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтвердили винуватість ОСОБА_7 у складанні та видачі завідомо неправдивих документів. У кримінальному провадженні не зібрано достатніх доказів, які б вказували на те, що на час складання висновку ОСОБА_7 достеменно знав про знаходження земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги і їх належність до земель водного фонду, проте свідомо та умисно вніс у ці документи неправдиві відомості, склав висновок та направив його до відповідного органу.

Дослідивши технічну документацію на ці земельні ділянки апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що неможливо встановити які саме документи надавалися ОСОБА_7 для надання висновку, а в тій документації, що була надана суду в жодному документі немає інформації про їх розташування поблизу річки Дніпро чи у межах прибережної захисної смуги.

Також апеляційний суд дослідив технічну документацію із землеустрою про передачу цих земельних ділянок ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в оренду, виготовлену в 2007 році, з якої вбачається, що в цій документації в планах меж земельних ділянок та в кадастрових планах теж відсутня інформація про наявність річки Дніпро (Каховського водосховища) та прибережної захисної смуги, що також вказує на відсутність у ОСОБА_7 будь-якої об`єктивної можливості виявити і встановити наявність обмежень для передачі земельних ділянок у приватну власність.

При цьому апеляційний суд дав оцінку і доводам прокурора щодо наявності у ОСОБА_7 повноважень начальника відділу Держкомзему щодо здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, вказавши у своєму рішенні на те, що сторона обвинувачення ні в обвинуваченні ні в суді не вказала на підставі якого саме нормативного акта він був зобов`язаний перевірити надані йому документи на їх достовірність і не зазначає у скарзі в який саме спосіб він повинен був перевірити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Також зауважив, що для виконання будь-яких дій відносно земельних ділянок на місцевості чинне законодавство встановлює наявність ліцензії, однак ані ОСОБА_7 , ані відділ Держкомзему таких ліцензій не мали, а відтак і не мали права вчиняти будь-які дії з перевірки розташування цих земельних ділянок.

Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації від 23 листопада 2007 року № 1119, первинна технічна документація на підставі якої земельні ділянки були внесені до державного кадастру - на день її розроблення пройшла державну експертизу і не містила недоліків чи порушень. Таким чином, Державним інститутом землеустрою межі земельних ділянок та їх розміщення були сформовані ще в 2007 році. Саме з цим висновком експерта, строк дії якого складає 3 роки, ОСОБА_7 ознайомився і на його підставі видав висновок про відсутність обмежень та обтяжень на ці земельні ділянки.

Безпідставними апеляційний суд визнав і посилання прокурора в скарзі про те, що ОСОБА_7 мав можливість отримати інформацію про наявність обмежень на ці ділянки з Державного земельного кадастру та з огляду на займану ним посаду і наявність вищої освіти, вказавши на те, що в 2009 році останній не мав доступу до кадастру навіть із урахуванням його посади. Крім того, обов`язок вчинити такі дії не покладався на нього жодним нормативним документом.

Щодо доводів прокурора в скарзі про наявність висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи з питань землеустрою №1308/2388-2392/19-23 від 20 листопада 2019 року апеляційний суд в ухвалі слушно зазначив, що цей висновок не дає відповіді про стан наданих на дослідження технічних документів на час їх опрацювання ОСОБА_7 , тобто станом на 23 січня 2009 року. Проаналізовані під час експертного дослідження «технічні документації» дійсно містять недоліки та ознаки їх підробки, переробки, але вже після надання ОСОБА_7 висновків про відсутність обмежень та обтяжень від 23 січня 2009 року. Водночас цей суд вказав, що інформація про наявність водних об`єктів та прибережної захисної смуги зазначається розробником технічної документації в планах меж земельних ділянок та в кадастрових планах. Однак така інформація в планах меж та кадастрових планах зазначених земельних ділянок не вказана, а стороною обвинувачення не надано суду доказів щодо того, яка саме технічна документація та в якому об`ємі надавалась ОСОБА_7 станом на 23 січня 2009 року, що могло б свідчити про незаконність його дій.

Крім того, стороною обвинувачення не було надано суду посадової інструкції ОСОБА_7 як начальника відділу Держкомзему.

Ухвалюючи рішення про скасування вироку у справі та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2022 року зазначив, що зі змісту вироку вбачається, що в його мотивувальній частині суд дійшов висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений, однак підставою для виправдання ОСОБА_7 зазначив недоведеність у його діянні складу кримінального правопорушення. Тобто, вказав дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що суперечить вимогам ст. 373 КПК.

За результатами нового перегляду вироку апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що з урахуванням обставин встановлених під час апеляційного розгляду, а саме те, що в діянні обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, суд вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 404 КПК вийти за межі апеляційних вимог та згідно п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК внести зміни у вирок, виключити з мотивувальної частини вироку певні твердження та доповнити резолютивну частину посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК усунувши у такий спосіб суперечності в тексті вироку, які не змінюють його зміст, так як суд першої інстанції ухвалив законне по суті рішення, а саме виправдувальний вирок і внесення таких змін ніяким чином не погіршить правове становище обвинуваченого.

Тому апеляційний суд виключив із мотивувальної частини вироку твердження про те, що сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів не дає підстав суду зробити висновок, що обвинувачений ОСОБА_11 вчинив інкримінований злочин і його вина стороною обвинувачення доведена у встановленому порядку. Крім того, виключив із мотивувальної частини вироку посилання на п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України, а також доповнив перше речення резолютивної частини вироку наступним змістом «на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення».

Підписавши вказані технічні документації та посвідчивши їх круглою печаткою відділу Держкомзему у Чигиринському районі ОСОБА_7 надав їм статусу офіційного документу, який надалі був використаний для оформлення Державного акту на право власності на вказані земельні ділянки.

Разом із тим, злочин передбачений ч. 1 ст. 366 КК із суб`єктивної сторони характеризується виною у формі прямого умислу, коли особа усвідомлює, що вносить до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, або складає та видає завідомо неправдиві документи і бажає так чинити.

Як убачається з матеріалів провадження, стороною обвинувачення не надано в суді достатньо доказів, які б вказували на те, що на час складання висновку ОСОБА_7 достеменно знав про знаходження земельних ділянок у межах прибережної захисної смуги і їх належність до земель водного фонду та умисно вніс у ці документи неправдиві відомості і склав неправдивий висновок, які направив до відповідного органу

Тому доводи прокурора в касаційній скарзі про неправильну оцінку судами першої та апеляційної інстанцій доказів наданих стороною обвинувачення в кримінальному провадженні слід визнати безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Що стосується інших доводів наведених прокурором у касаційній скарзі, то по суті в них прокурор дає власну оцінку зібраним доказам у справі, які на його думку доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, відмінну від тієї, що їм надали суди першої та апеляційної інстанцій, однак при цьому не конкретизує у чому саме полягають істотні порушення вимог кримінального процесуального закону допущені апеляційним судом, за наявності яких судове рішення підлягало би безумовному скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 92 КПК обов`язок доказування обвинувачення в суді покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що у своїй прецедентній практиці під час оцінки доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey, п. 282), яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Під час касаційної перевірки оскаржуваного судового рішення судом касаційної інстанції не було встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, наслідком яких може бути його скасування.

Ухвала суду апеляційної інстанції є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

З урахуванням викладеного підстав для задоволення касаційної скарги прокурора Суд не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ __________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3