ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0000968 від 03.07.2024 року щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Павлограді Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання виді позбавлення волі строком на 7 років. Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_6 його строк попереднього ув`язнення з 20.02.2025 року до набрання вироку законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

03 липня 2024 року близько 01.00 годині обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись біля буд.№1 по вул.Ватоліної м.Павлограда, зустрівся з раніше знайомою йому жінкою - потерпілою ОСОБА_10 , яка вийшла зі своєї квартири до другого під`їзду вказаного будинку. Під час розмови між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_10 виникла суперечка, в ході якої обвинувачений ОСОБА_6 не пускав потерпілу, хапаючи її за руки за середню третину плечей, а потерпіла ОСОБА_10 намагалася втекти, однак обвинувачений наздогнав ОСОБА_10 на торці вищевказаного будинку на дорозі по вул.Карбишева м.Павлограда та завдав останній одного удару кулаком правої руки в область голови, чим завдав останній легкі тілесні ушкодження.

Надалі обвинувачений ОСОБА_6 , діючи з корисливих мотивів, з метою наживи, умисно, відкрито, повторно, в умовах воєнного стану, розуміючи незаконність і протиправність своїх дій, але не бажаючи відмовлятися від своїх злочинних намірів, усвідомлюючи те, що даний злочин він скоює в умовах очевидності, нахилився над потерпілою ОСОБА_10 та відкрито заволодів її мобільним телефоном марки Samsung Galaxy A05s, моделі SM-A057G/DSN 4GB 128 GB, який знаходився у лівій кишені шортів, після чого разом з викраденим покинув місце події, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_10 матеріальний збиток на загальну суму 4324.29 гривень.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляції:

- захисник просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Мотивуючи апеляційні вимоги захисник вважає, що призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого та є занадто суворим, оскільки ОСОБА_6 визнав вину у скоєному за фактом нанесення тілесних ушкоджень та обопільного конфлікту з потерпілою, при цьому зауважив, що умислу на пограбування не мав, звертає увагу, що ОСОБА_10 завдані легкі тілесні ушкодження, що не спричинили тривалий розлад здоров`я, що не свідчить про стійкість злочинних намірів обвинуваченого.

Зазначає, що судом за наявності більше двох обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди і відсутності з боку потерпілої будь-яких претензій матеріального та морального характеру, всупереч вимогам ст. 69 КК України призначено суворе покарання.

Захист також просить врахувати, що вчинення злочину відбулося під емоційним збудженням, спричиненим конфліктом з потерпілою, а також відсутність тяжких наслідків для її здоров`я, у зв`язку з чим вважає, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства.

До початку апеляційного розгляду від прокурора надійшло клопотання про відмову від апеляційної скарги в порядку вимог ст. 403 КПК України. Учасники процесу не заперечували проти задоволення клопотання прокурора про відмову від апеляційної скарги, а тому суд на місці в порядку вимог ст. 403 КПК України постановив прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги та продовжувати подальший розгляд в межах апеляції захисника.

Заслухавши прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляції захисника та вважала, що призначене покарання відповідає тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого, вислухавши захисника та обвинуваченого, які кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги захисника, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 КК України, в апеляції не оспорюється, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи захисника щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання, з застосуванням положень статей 69, 75 КК України, не є переконливими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог ст. 66 КК України щире каяття ОСОБА_6 визнано пом`якшуючою покарання обставиною.

Також, враховано обставини та характер вчинення інкримінованого злочину та перебування обвинуваченого під час досудового розслідування у розшуку.

За наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів можливо тільки в умовах його ізоляції від суспільства шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у виді 7 років позбавлення волі.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі і поведінку обвинуваченого та призначив покарання яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Доводи захисту щодо призначення покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України не є слушними, оскільки приписами ст. 69 КК України передбачено, що лише за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, однак враховуючи, що відносно ОСОБА_6 не встановлено декількох помякшуючих покарання обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості злочину, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 75 КК України слідує, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Обов`язковою умовою застосування ст. 75 КК України є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для ухвалення рішення.

Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; ступень збігу його ціннісних орієнтирів з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Судом першої інстанції надано належну правову оцінку характеру та обставинам вчиненого інкримінованого злочину, даним про особу обвинуваченого, який не працевлаштований, легального джерела доходу не має, характеризується посередньо, при цьому ОСОБА_6 є особою раніше судимою за вчинення злочину проти власності, та через невеликий проміжок часу після відбуття покарання за попереднім вироком, вчинив інкримінований злочин, що свідчить про те, що останній на шлях виправлення не став та належних висновків для себе не зробив, у зв`язку з чим суд дійшов правомірного висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Ствердження захисника щодо неврахування даних про особу обвинуваченого, а саме наявності постійного місця проживання, соціальних зв`язків та щире каяття не є достатньо переконливими та такими, що свідчать про необхідність пом`якшення призначеного судом покарання з огляду на те, що дані обставини не слугували стримуючим фактором у його протиправній діяльності.

Колегія суддів зважає на те, що обвинуваченим добровільно не було відшкодовано завдану шкоду чи повернуто викрадене майно, оскільки як слушно зазначено судом першої інстанції з посиланням на покази потерпілої остання самостійно викупила в ломбарді викрадений мобільний телефон.

Також, слід зауважити, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди є прямим обов`язком особи, на яку такий обов`язок покладено, а його невиконання має окремі правові наслідки та може впливати на притягнення такої особи до юридичної відповідальності, визначеної законом, що кореспондується з правовою позицією викладеною Касаційним кримінальним судом Верховного Суду у постанові від 6 грудня 2023 року у справі №501/740/20 (провадження №51-3646км23).

Крім того, доводи захисту не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку. На думку колегії суддів, ці обставини були враховані достатньою мірою при призначенні ОСОБА_6 мінімального за розміром покарання, передбаченого санкцією інкримінованої йому статті.

Зважається також на те, що обвинувачений використовуючи малозначний привід, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_10 та заволодів її телефон, що свідчить про те, що останній зухвало ставився до можливих негативних наслідків від своїх протиправних дій.

Крім того, приймається до уваги, що ОСОБА_6 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, однак належних висновків для себе не зробив та вчинив новий тяжкий злочин.

При цьому колегія суддів, зважає на посткримінальну поведінку обвинуваченого, який досі не працевлаштувався, сусіпльно-корисною працею не займається.

Зважаючи на те, що матеріали провадження не містять переконливих свідчень про можливість виправлення особи обвинуваченого без позбавлення його волі, суд першої інстанції дійшов до об`єктивного висновку про те, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства із реальним відбуванням покарання із таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його звільнення від відбування покарання з випробування, як на це вказує захисник, колегія суддів не вбачає.

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0000968 від 03.07.2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4