ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2253/25 Справа № 204/3992/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів cудової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року про продовження тримання під вартою щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України,-

В с т а н о в и л а:

Оскарженою ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив, що ОСОБА_9 висунуте обвинувачення, в тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

При цьому суд зважив на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, які свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення протягом тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації (далі - рф), забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Судом враховано, що обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти рф, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до рф, що, у свою чергу, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 з метою уникнення покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території рф.

На переконання суду першої інстанції, ризик можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду з плином часу не зменшився, а з огляду на процесуальну поведінку ОСОБА_9 навіть збільшився.

Суд першої інстанції врахував характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, і те, що висунення ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК та наявність вагомих ризиків, передбачених ст. 177 КПК, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з носінням електронного засобу контролю, із покладенням на ОСОБА_9 обов`язку не покидати межі міста Дніпро без дозволу суду та/або прокурора.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на недотримання судом вимог ст. 184, 199 КПК, відповідно до яких до клопотання додаються копії матеріалів, якими прокурор його обґрунтовує.

Вказує на те, що прокурором у клопотанні викладені фактичні обставини, які суперечать правовій кваліфікації дій ОСОБА_9 , оскільки не відповідають диспозиціям інкримінованих останньому злочинів.

Зазначає про необгрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих злочинів та окремо відносно кожного із цих кримінальних правопорушень наводить міркування щодо відсутності у діях обвинуваченого ознак їх складу та щодо недоведеності його винуватості наявними у справі доказами.

Посилається на безпідставність висновків суду про наявність і вагомість ризиків, передбачених ст. 177 КПК, внаслідок яких неможливо застосувати альтернативний запобіжний захід.

Зазначає, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, неповнолітніх дітей, раніше не судимий, є керівником працюючого підприємства, у зв`язку з чим вважає, що ризики, заявлені прокурором, мають низьку вірогідність реалізації, а підстави для продовження строку тримання під вартою відсутні.

Окрім цього захисник вказує на помилковість оцінки, наданої судом процесуальній позиції сторони захисту, та звертає увагу на перебування ОСОБА_9 під вартою близько трьох років.

В обгрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження зазначає, що повний текст ухвали був отриманий ним лише 03.06.2025 року, а до цього часу він був необізнаний про мотиви суду, що унеможливило своєчасне складання та подання вмотивованої апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить поновити строк апеляційного оскарження ухвали суду, оскільки повний текст ухвали він отримав 03.06.2025 року, також просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_9 під вартою

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належну оцінку обгрунтованості обвинувачення за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст.28 ч. 2 ст. 258-5 КК України.

Вказує, що обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 366 КК України є необгрунтованим, окрім того, строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення сплинув, що не було взято судом до уваги. Що стосується обвинувачення за ч. 3 ст. 209 КК України, то в цьому випадку відсутній предмет злочину, а також прокурором не надано доказів причетності ОСОБА_9 до вказаного кримінального правопорушення.

Стверджує, що обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 111 КК України є необгрунтованим та не доведене стороною обвинувачення.

Зазначає, що встановлені судом ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є недоведеними. Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_9 наказом начальника Головного управління розвідки МО України від 06.08.2021 року був нагороджений заохочувальною відзнакою «Вогнепальна зброя», є автором книги «Синдикат», керівником міжнародної громадської організації «Академія безпеки відкритого суспільства», учасником ТОВ "Р.Б.К. Атлантіс Груп", ТОВ "Юридична компанія Бізнес і право", ТОВ "Українська бізнес-компанія", має постійне місце проживання, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина 2011 року народження, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Вважає, що з огляду на особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, відсутність обгрунтованої підозри та фактичні обставини справи, суд може застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , та обвинуваченого ОСОБА_9 які, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги сторони захисту; прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг сторони захисту, посилаючись на їх необгрунтованість; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що останні не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи клопотання захисників про поновлення строку апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність їх задоволення з огляду на те, що відомостей про отримання стороною захисту повного тексту оскаржуваної ухвали суду у межах строку її апеляційного оскарження матеріали справи не містять, а тому доводи апелянтів щодо поважності причини пропуску вказаного строку не спростовані.

В постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 травня 2019 року (провадження № 51-6470 кмо18) сформовано висновок про те, що у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг по суті оскарженої ухвали, колегія суддів зважає на те, що згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_9 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження № 0000032 щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

07 травня 2025 року прокурором подано клопотання про продовження строку тримання цього обвинуваченого під вартою, в якому зазначено, що встановлені ризики та суспільна небезпека особи ОСОБА_9 не відпали і продовжують існувати.

Враховуючи, що судовий розгляд за обвинувальним актом не завершено, з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, виникла необхідність у продовженні строків тримання під вартою.

Перевіривши з урахуванням доводів апеляційної скарги представлені матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які зумовлюють продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_9 під вартою.

Вказане узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.

Аналізуючи доводи апелянтів щодо недоведеності обвинувачення та відсутності у діях ОСОБА_9 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, колегія суддів приймає до уваги, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, небезпідставність обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень достатньою для застосування запобіжного заходу мірою підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого кримінального правопорушення.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час ухвалення остаточного рішення по суті обвинувачення, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень, робити висновок про обгрунтованість обвинувачення, наявність або відсутність у діях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу, у зв`язку з чим доводи апеляційних скарг у цій частині колегія суддів оцінює як передчасні і такі, що не обгрунтовують необхідності застосування до ОСОБА_9 менш обтяжливого запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, і такі висновки суду належним чином вмотивовані в оскарженій ухвалі.

Суд першої інстанції правильно врахував, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, безумовно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Також, колегія суддів зважає на характер інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, що останній, згідно з твердженням сторони обвинувачення, яке наразі прокурор підтримує в суді, протягом тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб російської федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією російської федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_9 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, і це встановлено попередніми судовими рішеннями, що час підготовчого провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти російської федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до рф, що, у свою чергу, давало суду достатні підстави грунтовно припускати, що ОСОБА_9 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території російської федерації.

З огляду на вищевикладене, у цьому кримінальному провадженні тяжкість висунутого обвинувачення хоча і приймається до уваги як один із чинників, втім не є вирішальною підставою для грунтовного висновку суду про наявність реального ризику вчинення обвинуваченим спроб переховування.

Міркування суду щодо існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, і того, що він є вагомим та не зменшився, колегія суддів також вважає обґрунтованими і мотивованими з огляду на те, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, вагомість яких не зменшилася, а тому законних підстав для скасування ухвали і прийняття нової, відповідно до викладених в апеляційних скаргах доводів захисників, апеляційний суд не вбачає.

Судом першої інстанції розглянуто питання про застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу і апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що на даний час достатнім та необхідним є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Тривалість судового розгляду, на який посилається апелянт, в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити, і сама по собі не утворює підстав для звільнення обвинуваченого з-під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття належних і достатніх заходів для дотримання розумних строків розгляду справи та якнайшвидшого вирішення висунутого обвинувачення по суті.

Аналізуючи апеляційні доводи щодо можливості застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням альтернативної застави, суд апеляційної інстанції зважає на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 - ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 - ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК КК, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (рф) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, найтяжче з яких ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-3 КК відносяться до особливо тяжких злочинів за які передбачене покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК, є матеріально-правовою підставою для вирішення питання про застосування та/або продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, на час військового стану законодавець встановив заборону застосувати інший запобіжний захід, окрім як тримання під вартою до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК та надав дискреційні повноваження не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо цих злочинів (ч. 6 ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК), із правильністю застосування яких у цьому випадку колегія суддів погоджується.

Посилання захисників на позитивні характеристики обвинуваченого та міцні соціальні зв`язки останнього були предметом оцінки судом першої інстанції, враховані ним та приймаються до уваги і апеляційним судом, проте вони самі по собі не спростовують і не зменшують ризики, які стали підставою для застосування та продовження відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що доводи апеляційних скарг в цілому повторюють заперечення сторони захисту, викладені у суді першої інстанції при вирішенні питання про продовження застосованого до ОСОБА_9 запобіжного заходу, які були обговорені, проаналізовані та грунтовно відкинуті, із наведенням в оскарженій ухвалі детального мотивування прийнятого рішення, із правильністю якого колегія суддів погоджується.

Апеляційні скарги не містять нових відомостей, які не були враховані судом першої інстанції, та в цілому зводяться до переоцінки обставин, які були прийняті до уваги при постановленні оскарженої ухвали, із наданням їм тенденційної оцінки на користь сторони захисту.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги захисників залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4