ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/3224/24 Номер провадження 11-кп/814/1189/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000405 за апеляційними скаргами прокурора Гадяцького відділу Миргородської окружної прокуратура Полтавської області ОСОБА_9 , захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2025 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Максимівка Миргородського (колишнього Гадяцького) району Полтавської області, громадянина України, не працюючого, особи пенсійного віку, не одруженого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за:

- ч. 1 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі;

- ч. 1 ст. 263-1 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 263-1 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення волі.

- ч. 4 ст. 296 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі.

Згідно з ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі.

Відповідно до вироку згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 звинувачується в тому, що у березні 2022 року, перебуваючи за місцем свого проживання, АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, здобув корпус з металу жовтого кольору, пружину, ударно-спусковий механізм та зйомну трубку, яка виконує функції ствола, після чого з`єднав їх в єдину конструкцію, чим незаконно виготовив пристрій, який відноситься до категорії вогнепальної зброї та являється нестандартною казнозарядною вогнепальною зброєю куркового типу одноствольним однозарядним пістолетом під патрон 12 калібру згідно висновку експерта №СЕ-19/117-24/9752-БЛ від 10.06.2024.

Такі дії, що виразилися у незаконному виготовленні вогнепальної зброї, ОСОБА_8 , кваліфіковані по ч. 1 статті 263-1 КК України.

Крім цього, діючи повторно, в березні 2022 року ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем свого проживання, АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, після незаконного виготовлення пристрою, який відноситься до категорії вогнепальної зброї та являється нестандартною казнозарядною вогнепальною зброєю куркового типу одноствольним однозарядним пістолетом під патрон 12 калібру, згідно висновку експерта №СЕ-19/117-24/9752-БЛ від 10.06.2024, здобув рамку зі стволом, підствольним магазином, та спусковим механізмом, руків`я та затвор, після чого з`єднав їх в єдину конструкцію, чим виготовив пристрій, який являється гладкоствольною, короткоствольною вогнепальною зброєю, виготовленою по типу саморобних одноствольних, гладкоствольних однозарядних пістолетів з стріляючим механізмом куркового-ударникового типу саморобним способом, з використанням затвору від гвинтівки конструкції ОСОБА_10 , згідно висновку експерта №СЕ-19/117-24/9753-БЛ від 07.06.2024.

Повторне незаконне виготовлення вогнепальної зброї ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 263-1 КК України.

Крім цього ОСОБА_8 , починаючи з березня 2022 року по 03.06.2024 року, ігноруючи вимоги «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992, а також «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998, які забороняють носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут без відповідного дозволу вогнепальної зброї, не маючи передбаченого законом дозволу, після самостійного виготовлення вищевказаних двох одиниць вогнепальної зброї, став її незаконно зберігати.

В березні 2022 року у денний час, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , взяв самостійно виготовлену вогнепальну зброю (пристрій, який являється гладкоствольною, короткоствольною вогнепальною зброєю, виготовленою по типу саморобних одноствольних, гладкоствольних однозарядних пістолетів з стріляючим механізмом куркового-ударникового типу саморобним способом, з використанням затвору від гвинтівки конструкції ОСОБА_10 , згідно висновку експерта №СЕ-19/117-24/9753-БЛ від 07.06.2024), поклав до поліетиленового пакету та без передбаченого законом дозволу переніс до місцевості на відстані 500 м. від його місця проживання, яку 03.06.2024 було вилучено в ході огляду місця події.

31.05.2024 року уранці, ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого проживання, взяв з собою самостійно виготовлений пристрій, який відноситься до категорії вогнепальної зброї та являється нестандартною казнозарядною вогнепальною зброєю куркового типу одноствольним однозарядним пістолетом під патрон 12 калібру, згідно висновку експерта №СЕ-19/117-24/9752-БЛ від 10.06.2024, з метою вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_11 , та приїхавши до міста Гадяч Миргородського району Полтавської області почав його носити при собі доки не був вилучений в ході огляду місця події.

Дані дії, що виразилися у незаконному зберіганні та носінні вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу, кваліфіковані стороною обвинувачення по ч. 1 ст. 263 КК України.

Також, у Гадяцькому відділі державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №73046871 про стягнення з ОСОБА_8 штрафу на користь держави в розмірі 1700 грн 00 коп. В ході примусового виконання рішення про стягнення штрафу на підставі ст.ст. 48, 56 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем 24.10.2023 винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_8 , копію якої направлено до АТ «Ощадбанк». У квітні 2024 року дана банківська установа заблокувала відкриті на ім`я ОСОБА_8 рахунки.

В кінці травня 2024 року в ОСОБА_8 , після блокування банківського рахунку, відповідно до постанови державного виконавця, виник злочинний умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 , у зв`язку з виконанням ним, за описаних вище обставин, службових обов`язків, які в передбаченому законодавством порядку обмежували його права.

31.05.2024 близько 08 години 00 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел на протиправне заподіяння смерті начальнику Гадяцького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_11 , тобто умисел на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням останнім своїх службових обов`язків, з місця свого проживання в с. Максимівка Миргородського району Полтавської області, прибув до м. Гадяч Миргородського району Полтавської області на вулицю Шевченка, 5, де знаходиться Гадяцький відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. При цьому, для вчинення вбивства ОСОБА_8 заздалегідь взяв із собою, виготовлений ним пристрій для відстрілу мисливськими патронами 12 калібру та не менше 6 мисливських патронів цього калібру. В даному місці, протягом дня, ОСОБА_8 очікував на появу ОСОБА_11 .

В подальшому, близько 16 години 35 хвилин, ОСОБА_8 побачив, що ОСОБА_11 вийшов з адміністративної будівлі за місцем роботи та пішов по тротуару в напрямку будинку №11 по вулиці Шевченка, м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, після чого ОСОБА_8 , з метою реалізації злочинного умислу на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , відразу пішов за останнім.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, достовірно розуміючи, що ОСОБА_11 є працівником правоохоронного органу, який виконує покладені на нього службові обов`язки, ОСОБА_8 , діючи умисно, використовуючи в якості знаряддя злочину саморобний пристріл для відстрілу мисливськими патронами 12 калібру, спорядивши до нього один патрон, наблизившись ззаду до ОСОБА_11 на відстань близько 4-5 м., з метою спричинення смерті працівнику правоохоронного органу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, здійснив постріл в напрямку ОСОБА_11 .

Після цього, потерпілий ОСОБА_11 , почувши вистріл, який пролунав позаду нього, зупинився та обернувся назад в напрямку до ОСОБА_8 . В свою чергу останній, відразу спорядив інший мисливський патрон до саморобного пристрою для їх відстрілу та продовжуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з метою спричинення смерті працівнику правоохоронного органу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, здійснив ще один постріл в напрямку ОСОБА_11 .

Після цього, потерпілий ОСОБА_11 , розвернувся та через проїзну частину вулиці Шевченка м. Гадяч Миргородського району, почав бігти в напрямку до вулиці Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району. В свою чергу ОСОБА_8 , спорядив ще один мисливський патрон до саморобного пристрою для їх відстрілу та продовжуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з метою спричинення смерті працівнику правоохоронного органу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, побіг за ОСОБА_11 та перебуваючи в районі перехресть вулиць Шевченка та Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, здійснив ще один постріл в напрямку ОСОБА_11 .

Після цього, ОСОБА_8 викинув пусті гільзи з під мисливських патронів біля будинку №11 по вулиці Шевченка м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, та таким чином вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на спричинення смерті працівнику правоохоронного органу ОСОБА_11 , однак з причин, що не залежали від його волі не зміг довести свій злочинний умисел до кінця.

Обвинувачення кваліфікувало вказані дії ОСОБА_8 , як вчинення замаху на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто особливо тяжкий злочин, відповідальність за який передбачена статтею 348 КК України.

Суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення помилково кваліфіковані дії обвинуваченого за ст. 348 КК України. Проте визнав доведеним вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, а саме у тому, що він о 16 год. 35 хвилин біля будинку №11 по вулиці Шевченка м. Гадяч Миргородського району Полтавської області публічно, порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи загальновизнані правила поведінки в суспільстві та громадський порядок, що супроводжувались особливою зухвалістю та метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, наблизився до ОСОБА_11 , начальника Гадяцького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який в цей час повертався з роботи додому. Використовуючи в якості знаряддя злочину саморобного пристрою для відстрілу мисливськими патронами 12 калібру, наблизившись ззаду до ОСОБА_11 на відстань близько 4-5 м., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, здійснив два постріли в напрямку потерпілого.

Після цього, потерпілий ОСОБА_11 , почав бігти в напрямку до вулиці Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району. В свою чергу ОСОБА_8 , спорядив ще один мисливський патрон до саморобного пристрою та продовжуючи свій злочинний умисел, діячи умисно, побіг за ОСОБА_11 та перебуваючи в районі перехресть вулиць Шевченка та Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, здійснив ще один постріл в напрямку ОСОБА_11 . Потім обвинувачений викинув пусті гільзи з під мисливських патронів біля будинку АДРЕСА_2 , та таким чином вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу.

Ухвалюючи вирок колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про доведення вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 261-1, ч. 2 ст. 261-1 КК України, та виразились у незаконному виготовленні обвинуваченим вогнепальної зброї, а саме нестандартної казнозарядної вогнепальної зброї куркового типу одноствольним однозарядним пістолетом під патрон 12 калібру та подальше їх повторне вчинення, шляхом виготовлення, ще однієї вогнепальної зброї, яка являє собою гладкоствольну, короткоствольну вогнепальну зброю, виготовлену по типу саморобних одноствольних, гладкоствольних однозарядних пістолетів з стріляючим механізмом куркового-ударникового типу саморобним способом, з використанням затвору від гвинтівки конструкції ОСОБА_10 .

Також дійшла висновку, що стороною обвинувачення законно кваліфіковані дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України щодо зберігання та носіння без передбаченого законом дозволу після самостійного виготовлення вогнепальної зброї, а саме нестандартної казнозарядної вогнепальної зброї куркового типу одноствольного однозарядного пістолета під патрон 12 калібру, який був вилучений у ОСОБА_8 після вчинення злочинних дій відносно потерпілого ОСОБА_11 31.05.2024.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ч. 3 статті 263 КК України до дій ОСОБА_8 , які виразились в інформуванні поліцейських щодо наявності в нього вогнепальної зброї, з якої він щойно вчинив протиправні дії, оскільки вважає, що добровільна здача означає, що особа має реальну можливість та усвідомлює, що й надалі безперешкодно може зберігати предмети цього злочину, проте за власним бажанням (незалежно від причин та мотивів) здає їх органу влади. Натомість ОСОБА_8 добровільно видав зброю коли працівникам поліції вже було відомо про вчинення ним злочину із застосуванням зброї.

Також суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 не підлягає кримінальній відповідальності за вчинення дій, передбачених ч.1 ст. 263 КК України щодо зберігання та носіння без передбаченого законом дозволу після самостійного виготовлення вогнепальної зброї, а саме короткоствольної вогнепальної зброї, виготовленої по типу саморобних одноствольних, гладкоствольних однозарядних пістолетів з стріляючим механізмом куркового-ударникового типу саморобним способом, з використанням затвору від гвинтівки конструкції ОСОБА_10 , яку обвинувачений видав працівникам поліції після проведення обшуку у його домоволодінні 03.06.2024. Проте вказане не виключає його відповідальності за зберігання та носіння іншого саморобного пристрою, який є вогнепальною зброєю за ч.1 ст. 263 КК України.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 зі ст. 348 на ч.4 ст. 296 КК України, суд зазначив, що працівники Державної виконавчої служби не відносяться до органів правоохоронної дії, тому стороною обвинувачення помилково кваліфіковані дії ОСОБА_8 за ст. 348 КК України. Вважає, що незважаючи на особистий мотив ОСОБА_8 на спричинення шкоди потерпілому, в зв`язку із виконанням ним своїх службових обов`язків, він вибрав громадське місце для реалізації свого умислу, що вказує на бажання завдати шкоди не конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Такі дії зумовлені не так особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства.

На переконання суду стороною обвинувачення не доведено наявність умислу обвинуваченого спрямованого на спричинення смерті потерпілому. На підтвердження даного висновку суд вказує на те, що хоч потерпілий використовував у якості знаряддя вчинення злочину саморобну вогнепальну зброю, однак її характеристики не дають можливості здійснювати прицільні постріли з урахуванням конструкції без рукоятки та короткого ствола, що впливає на прицільність, кучність та дальність вильоту дробин, що встановлено із свідчень судового експерта ОСОБА_12 . Як встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_8 на момент вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_11 мав іншу саморобну вогнепальну зброю, яка мала кращі технічні вражаючі характеристики, однак він не використав її при вчиненні протиправних дій.

Також на відсутність прямого умислу обвинуваченого спрямованого на спричинення смерті потерпілому свідчить поведінка та висловлювання обвинуваченого, яка зафіксована на відеозаписах з бодікамер поліцейських, що першими прибули на місце вчинення злочину та затримували обвинуваченого. Він не намагався втекти, відкрито йшов на розмову, розповідаючи, чому він вчинив протиправні дії та якого результату намагався досягти. ОСОБА_8 вказував на те, що бажає публічного розголосу подій учасником якої був він та начальник виконавчої служби, з метою привернути увагу до свого жалюгідного стану, в який був поставлений в наслідок арешту пенсійного рахунку.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим в тому, що він з березня 2022 року незаконно зберігав та носив без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю, а саме короткоствольну вогнепальну зброю, виготовлену по типу саморобних одноствольних, гладкоствольних одноразових пістолетів з стріляним куркового-ударникового типу саморобним способом, з використанням затвору від гвинтівки конструкції ОСОБА_10 .

Кваліфікувати дії обвинуваченого за ст. 348 КК України, як замах на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При ухваленні нового вироку додаткові кваліфікуючі ознаки за ч.1 ст. 263 КК України «придбання», за ч.1 ст. 263-1, ч.2 ст. 263-1 КК України «переробка» виключити.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 348, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 263-1, ч.2 ст. 263-1 КК України і призначити покарання за:

- ст. 348 КК України на 9 років 1 місяць позбавлення волі,

- ч.1 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі,

- ч.1 ст. 263-1 КК України на 4 роки позбавлення волі,

- ч.2 ст. 263-1 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 9 років 1 місяця позбавлення волі.

На підставі п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд дійшов помилкового висновку, зазначивши про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за епізодом зберігання однієї одиниці вогнепальної зброї на підставі ч.3 ст. 263 КК України, так як суд про це не ухвалив рішення, та помилково засудив за ч.1 ст. 263 КК України, оскільки повідомлення слідчим про факт незаконного виготовлення та зберігання вогнепальної зброї (іншої одиниці зброї) не свідчить про добровільність здачі ним вогнепальної зброї, тому суд безпідставно констатував можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст. 263 КК України.

Судом безпідставно було перекваліфіковані дії зі ст. 348 КК України на ч.4 ст. 296 КК України, оскільки державний виконавець виконує рішення і здійснює інші дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», тобто фактично здійснює правозастосовні або правоохоронні дії. Вважає, що суд помилково посилається на рішення Конституційного суду від 18.04.2012, ухваленого до прийняття Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, яким державному виконавцю надано широке коло прав під час здійснення виконавчого провадження, які відносяться до правоохоронних функцій. Спрямованість умислу обвинуваченого було саме проти службової особи, який виконував свої службові обов`язки.

Намір вбивства ОСОБА_11 підтверджує як потерпілий, так і свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також інші досліджені докази. Тому вважає, що судом неправильно встановлено фактичні обставини справи та як наслідок неправильну зміну кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 .

Крім цього, стверджує, що суд вийшов за межі висунутого під час досудового розслідування обвинувачення, так як за ч.1 ст. 263 КК України органом досудового розслідування не інкримінувалося придбання зброї, а за ч.1 ст. 263-1, ч.2 ст. 263-1 КК України - переробка зброї. Вказані обставини є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що судом були допущено неправильне застосування кримінального процесуального закону та до обвинуваченого не застосовані примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Також судом в мотивувальній частині вироку не зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зокрема і при перекваліфікації дій.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити і на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд при призначенні покарання неповно врахував дані щодо обвинуваченого. Те, що виготовлення двох одиниць зброї мало за мету захист від російської агресії та відсічі окупантів, а не з метою помсти потерпілому. Після вчинення хуліганських дій щодо потерпілого ОСОБА_8 добровільно здав зброю працівникам поліції, продемонстрував бездоганну поведінку під час перебування під домашнім арештом в період з 03 червня по 09 липня 2024 року. Характеризується як патріотично налаштована людина. Злочин вчинив внаслідок збігу тяжких особистих та інших обставин, які несприятливо склалися для нього, а саме арешт потерпілим його пенсійного рахунку, тобто єдиного джерела доходу, що позбавило його можливості забезпечити себе елементарним харчуванням та медикаментами.

Крім цього звертає увагу про відсутність службового розслідування щодо факту арешту начальником ВДВС ОСОБА_11 пенсійного рахунку ОСОБА_8 в АТ «Ощадбанк». Сам вирок не місить посилання на норми законодавства, відповідно до яких мав діяти начальник Гадяцького ВДВС ОСОБА_11 , як службова особа.

Також вказує, що суд не надав належну оцінку наявності обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відсутність тяжких наслідків від вчинених злочинів, його похилий вік та незадовільний стан здоров`я, у вчиненому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочинів, мав бездоганну поведінку після вчинення кримінальних правопорушень.

Тобто вважає, що обвинувачений може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційної скарги захисника, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, частково підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив призначити новий розгляд в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст. 412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним його засадам, а згідно зі ст.8 та ст.9 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Відповідно до ст.374 КПК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.15 постанови №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. Якщо обвинувачений визнається винним у замаху на вчинення злочину, необхідно зазначити причини, з яких злочин не доведено до кінця.

В цій частині вироку потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винуватості обвинуваченого та його роль у вчиненні злочину.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, він не відповідає наведеним вимогам закону та не містить формулювання кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним.

Як вбачається з судового рішення, місцевий суд у вироку зазначив обставини та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , які викладені в обвинувальному акті органом досудового розслідування, вказав про доведення вини ОСОБА_8 за ч.1 ст. 263-1 та ч.2 ст. 263-1 КК України, але без зазначення обставин, які суд визнає доведеними. Тобто в мотивувальній частині обвинувального вироку не зазначив формулювання обвинувачення, яке встановлено та доведене під час судового провадження.

Крім цього в мотивувальній частині вказав про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за епізодом зберігання однієї одиниці вогнепальної зброї на підставі ч.3 ст. 263 КК України, проте не вирішив це в резолютивній частині вироку.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі заперечував проти такого звільнення, зазначаючи, що повідомлення слідчим про факт незаконного виготовлення та зберігання вогнепальної зброї не свідчить про добровільність здачі ним вогнепальної зброї, що залишилося поза увагою суду та свідчить про неповноту судового розгляду.

Обґрунтованими є і доводи прокурора, що при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 263-1 та ч.2 ст. 263-1 КК України, суд, в порушення ст. 337 КПК України, вийшов за межі висунутого обвинувачення, так як органом досудового розслідування ОСОБА_8 не інкримінувалося за ч.1 ст. 263 КК України придбання зброї, а за ч.1 ст. 263-1, ч.2 ст. 263-1 КК України переробка зброї.

Також, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 зі ст. 348 КК України на ч.4 ст. 296 КК України місцевий суд визнав доведеним, що ОСОБА_8 о 16 год. 35 хвилин (без зазначення дати) біля будинку №11 по вулиці Шевченка м. Гадяч Миргородського району Полтавської області публічно, порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи загальновизнані правила поведінки в суспільстві та громадський порядок, що супроводжувались особливою зухвалістю та метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, наблизився до ОСОБА_11 , начальника Гадяцького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який в цей час повертався з роботи додому. Використовуючи в якості знаряддя злочину саморобного пристрою для відстрілу мисливськими патронами 12 калібру, наблизившись ззаду до ОСОБА_11 на відстань близько 4-5 м., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, здійснив два постріли в напрямку потерпілого.

Після цього, потерпілий ОСОБА_11 , почав бігти в напрямку до вулиці Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району. В свою чергу ОСОБА_8 , спорядив ще один мисливський патрон до саморобного пристрою та продовжуючи свій злочинний умисел, діячи умисно, побіг за ОСОБА_11 та перебуваючи в районі перехресть вулиць Шевченка та Гадяцького Договору м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, здійснив ще один постріл в напрямку ОСОБА_11 . Потім обвинувачений викинув пусті гільзи з під мисливських патронів біля будинку №11 по вулиці Шевченка м. Гадяч Миргородського району Полтавської області, та таким чином вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу.

У вказаному формулюванні обставин вчинення кримінального правопорушення місцевий суд вважає, що метою вчинення ОСОБА_8 хуліганських дій є заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а саме начальнику Гадяцького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_11 , який в цей час повертався з роботи додому.

Необхідно зазначити, що хуліганство - це грубе порушення громадського порядку (суспільного спокою, суспільної моральності), що здійснюється з хуліганських спонукань і виражає явну неповагу до суспільства.

Для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, але головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються на тотальному негативізмі та ворожому ставленні до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню і реакція інших на провокаційні дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначаються з огляду на час, місце, обстановку й інші обставин його вчинення, характер дій винного, а також поведінку потерпілого і стосунки, що склалися між ними.

Тобто, головна ознака злочину, передбаченого ст. 296 КК України, є його мотив хуліганські спонукання, а саме прагнення особи до самоствердження, самовираження себе в нахабстві, неповазі до інших.

Другою характерною особливістю хуліганства є вчинення його за явно незначних, несуттєвих приводів, явно неадекватна, невідповідна реакція на поведінку потерпілого чи інших осіб.

Метою хуліганства є цинічне, брутальне порушення громадського порядку, а тим самим завдання шкоди публічному інтересу, під яким необхідно розуміти громадський спокій.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

При цьому судом з показань обвинуваченого в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_8 31.05.2024 прибув у м. Гадяч Миргородського району саме з метою дочекатися закінчення робочого часу начальника Гадяцького відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_11 , та з метою залякування потерпілого, у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, тобто через накладення арешту на пенсійний рахунок ОСОБА_8 , після чого здійснив у нього постріли із саморобного пристрою.

Тобто в діях обвинуваченого вбачається неприязне ставлення ОСОБА_8 до потерпілого та спрямування дій саме щодо ОСОБА_11 , а не на порушення громадського порядку. До того ж суд у своєму рішенні правильно зазначає, що мотивом дій ОСОБА_8 , спрямованих на спричинення шкоди потерпілому, було саме виконання ОСОБА_11 службових обов`язків, що не заперечує і сам обвинувачений.

Тому місцевий суд помилково кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.4 ст. 296 КК України, оскільки в діях ОСОБА_8 вбачаються ознаки іншого кримінального правопорушення.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 348 КК України, необхідно зазначити таке.

Стаття 348 КК України передбачає відповідальність за вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку.

На підставі ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» правоохоронні органи - органи прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, військової служби правопорядку у Збройних Силах України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, органи рибоохорони, органи державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Законодавство України не містить чіткого переліку державних органів, які є правоохоронними. Закон України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» дає неповний перелік органів, які для цілей цього Закону вважаються правоохоронними. У Законах України розкриваються тільки основні ознаки правоохоронних органів. Ряд підзаконних нормативно-правових актів містять невичерпні переліки таких органів.

Деякі установчі документи державних органів містять пряму вказівку на їх правоохоронний статус.

Законодавець пов`язує правоохоронні органи зі здійсненням ними однієї з двох функцій: правозастосовної або правоохоронної.

При тлумаченні поняття «правоохоронний орган» для цілей застосування норм КК України може бути використана норма-дефініція положень абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 року № 3781-XII, але лише в частині правоохоронної функції, яка реалізується шляхом правозастосування.

Поняття «правозастосування», «правозастосовна функція», «правозастосовна діяльність» охоплює вчинення дій зі встановлення обставин події, їх юридичної кваліфікації та прийняття правозастосовного акта в межах компетенції того чи іншого органу.

Правозастосовні функції виконують будь-які органи державної влади та місцевого самоврядування, у тому числі й правоохоронні. Але не всі органи, які застосовують норми права, можуть бути віднесені до кола правоохоронних, оскільки це може мати наслідком зловживання процесуальними правами.

Сутність правоохоронної функції держави полягає в забезпеченні правопорядку, в охороні прав, свобод, законних інтересів громадян, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від правопорушень, якими є кримінальні правопорушення (кримінальні проступки, злочини) та адміністративні правопорушення.

Тобто правоохоронна функція є напрямком державної політики, що знаходить свій прояв у діяльності держави.

Органи державної влади, у тому числі правоохоронні, утворюються та діють на підставі закону, мають визначену законом компетенцію, яка реалізується колегіально або ж одноособово відповідно до передбачених законом владних повноважень.

Тобто правоохоронним може виступати лише орган державної влади, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, який приймає загальнообов`язкові рішення, забезпечуючи їх виконання, у тому числі й примусовими засобами.

При віднесенні того чи іншого органу державної влади до правоохоронного слід звернути увагу насамперед на те, як визначається відповідний орган у спеціальному нормативно-правовому акті, який регламентує його правовий статус, та на повноваження, які цей орган здійснює.

Отже, критеріями віднесення органів державної влади до правоохоронних є інституційно-функціональні ознаки, що визначають правовий статус такого органу в системі органів державної влади.

До правоохоронних органів слід відносити органи державної влади, визначені в законах України як правоохоронні чи такі, що здійснюють закріплену за ними на законодавчому рівні правоохоронну функцію.

При вирішенні питання про те, чи є особа працівником правоохоронного органу, необхідно виходити із системного аналізу: положень Конституції України, КК України, КПК України, КУпАП, нормативно-правових актів, які регулюють правовий статус того чи іншого органу державної влади, з яким особа перебуває у трудових чи службових відносинах; повноважень працівника згідно з його посадовою інструкцією, які передбачають реалізацію правоохоронної функції, зокрема вжиття визначених законом превентивних заходів і заходів примусу, а також передбачених кримінальним процесуальним законодавством і законодавством про адміністративні правопорушення заходів; законодавства про пенсійне забезпечення відповідної категорії працівника.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 633/195/17.

З огляду на вказане, відсутність в мотивувальній частині обвинувального вироку формулювання обвинувачення, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини, а також мотивів та мети, та неправильна кваліфікація дій обвинуваченого, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, що передбачено ч.1 ст.412 КПК України, оскільки перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження, та таким, що тягне за собою скасування вироку з призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Не надав місцевий суд належну оцінку і висновку судово-психіатричної експертизи № 432 від 01.08.2024 щодо наявності у ОСОБА_8 ознак хворобливого стану психіки у вигляді розладу особистості та поведінки органічного походження з надцінними ідеями відношення, про що наголошував прокурор в апеляційній скарзі.

З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно усунути вказані порушення, провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, ретельно перевіривши доводи апеляційних скарг. Якщо місцевим судом під час нового розгляду буде встановлено вину обвинуваченого у більш тяжкому злочині, ніж засуджено, визначене судом покарання необхідно вважати таким, що не відповідає тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Гадяцького відділу Миргородської окружної прокуратура Полтавської області ОСОБА_9 та захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції .

Продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вирішення цього питання в суді першої інстанції, але не більш як на 60 днів, тобто до 18.07.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4