ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 135/278/18

провадження № 51-4293 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000347 від 27 грудня 2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Северинівка Тростянецького району Вінницької області, мешканки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 червня 2023 року ОСОБА_6 засуджено до покарання:

- за ч. 1 ст. 366 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 1 рік;

- ч. 2 ст. 191 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки.

Згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК засуджену звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене:

- ч. 2 ст. 191 КК, а саме розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем;

- ч. 1 ст. 366 КК, а саме видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.

Як установив суд, ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 21 серпня 2002 року № 405 «Про затвердження штатного розпису та директора комунального підприємства «Ладижинська радіокомпанія «Лада», працюючи директором указаного підприємства (далі - КП, КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада») на вул. Будівельників, 57 у м. Ладижині, засновником якого є Ладижинська міська рада, всупереч вимогам розд. 5 контракту КП, п. 6 (17) постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі - постанова № 268), розд. 5 контракту на управління комунальним підприємством «Ладижинська радіокомпанія «Лада» від 21 серпня 2002 року (далі - Контракт), за відсутності дозволу Ладижинської міської ради, шляхом використання свого службового становища, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, незаконно видала накази «Про надання відпустки» від 11 вересня 2014 року № 26КВ, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 5196,75 грн і перераховано єдиний соціальний внесок на суміу 1915,52 грн, від 17 липня 2015 року № 18КВ, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 5196 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 1915,25 грн, від 12 серпня 2016 року № 26КВ, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 6948,90 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 1528,76 грн, від 14 квітня 2017 року № 08КВ, на підставі якого їй нараховано та виплачено матеріальну допомогу на суму 2946,18 грн та перераховано єдиний соціальний внесок на суму 648,16 грн, на яких проставила власний підпис як директор підприємства і згідно з якими їй було нараховано й виплачено матеріальну допомогу на загальну суму 20 287,83 грн та перераховано єдиний соціальний внесок загалом на суму 6007,69 грн.

Крім того, порушуючи ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», за вимогами якої умови колективних договорів й угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, що їх уклали, п. 4.10 колективного договору на 2014 - 2016 роки, укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом первинної профспілкової організації підприємства, схваленого на зборах трудового колективу від 23 жовтня 2014 року та зареєстрованого виконкомом Ладижинської міської ради від 25 листопада 2014 року № 332 (далі - Колективний договір), ОСОБА_6 видала наказ від 27 червня 2014 року № 13К, на якому проставила власний підпис як директор підприємства на підставі якого заступнику директора ? головному бухгалтеру КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» ОСОБА_8 встановлено доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього секретаря-референта на суму 2829,20 грн та сплачено єдиний соціальний внесок на суму 1042,84 грн.

Також усупереч вимогам пп. «г» п. 2 постанови № 268, п. 4.10 Колективного договору, ОСОБА_6 видала накази від 20 січня 2015 року № 01 КВ та від 06 квітня 2017 року № 07КВ, на яких проставила власний підпис як директор підприємства і на підставі яких заступнику директора КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» ОСОБА_9 встановлено доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього директора та кореспондента-оглядача на суму 2230,60 грн і сплачено єдиний соціальний внесок на суму 581,36 грн.

Крім того, порушуючи вимоги п. 6 постанови № 268, розд. 5 Контракту, за відсутності дозволу Ладижинської міської ради, видала накази «Про преміювання працівників до професійного свята» від 06 червня 2016 року № 12К, від 16 листопада 2016 року № 35-1К та «Про преміювання працівників за підсумками роботи за рік» від 20 грудня 2016 року № 39 К, на яких поставила власний підпис як директор підприємства і на підставі яких їй нараховано й виплачено премію на суму 1890,0 грн та сплачено єдиний соціальний внесок на суму 415,80 грн.

Таким чином, ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді директора КП, виконуючи організаційно-розпорядчі функції, будучи службовою особою, маючи єдиний умисел, спрямований на розтрату бюджетних коштів, виділених на рахунок КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада», яке фінансується за рахунок місцевого бюджету, зловживаючи своїм службовим становищем, у період з 2014 по 2017 роки видала завідомо неправдиві офіційні документи, а саме накази про надання відпустки, про доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього секретаря-референта, директора, кореспондента-оглядача», про преміювання працівників до професійного свята і за підсумками роботи за рік, які всупереч розд. 5 Контракту не були погоджені з Ладижинською міською радою та на розгляд виконавчого комітету цієї ради не були надані, унаслідок чого здійснила розтрату коштів місцевого бюджету та завдала збитків КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада» на загальну суму 35 285,32 грн у вигляді зайво нарахованих виплат і перерахованих сум єдиного соціального внеску.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_10 - задоволено.

Змінено вирок місцевого суду в частині призначення покарання та звільнення від його відбування.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку з закінченням строків давності звільнено ОСОБА_6 :

- ч. 2 ст. 191 КК - від покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки із позбавленням права обіймати керівні посади на строк 2 роки;

- ч. 1 ст. 366 КК - від покарання у виді обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 1 рік.

Також цією ухвалою виключено з резолютивної частини вироку вказівку про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження.

Захисник указує, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), в них жодним чином не обґрунтовано та не вмотивовано відхилення численних доводів сторони захисту.

Так, сторона захисту стверджує, що:

- пункт 4.3 Контракту не передбачає додаткових погоджень засновника для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, визначним для цієї виплати є факт надання керівнику щорічної відпустки;

- у випадку з виділенням матеріальної допомоги на оздоровлення, ОСОБА_6 діяла в правовому полі та на виконання умов укладеного Контракту, не переслідувала корисливого мотиву, при цьому збитків Ладижинській міській раді її діями не спричинено та не скоєно розтрати комунального майна;

- накази «Про надання відпустки» були видані відповідно до компетенції та на виконання норм чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, у зв`язку з чим вони є достовірними документами;

- у матеріалах справи відсутні правові підстави та докази у формі будь-якого документа, який би регламентував необхідність отримання додаткового дозволу Ладижинської міської ради чи інший порядок надання матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_6 як керівнику КП, крім того офіційного документа, яким керувалася підзахисна, а саме Контракту.

Також сторона захисту посилається на спеціальні нормативні акти, що регулюють ці правовідносини, а саме постанови Кабінету Міністрів України від 15 березня 1999 року № 377 «Про реалізацію статей 14, 16 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» і від 28 грудня 2016 року № 1038 «Про умови оплати праці журналістів державних і комунальних засобів масової інформації», які регулюють питання оплати праці журналістів та управлінського персоналу комунальних телерадіоорганізацій, тим самим деталізуючи положення ст. 14 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», який містить спеціальні норми щодо оплати праці працівників і керівника КП.

Як зазначає захисник, суди попередніх інстанцій без будь-якого мотивування відхилили положення ст. 14 вказаного вище Закону.

Крім того, сторона захисту посилається на те, що:

- обов?язковим елементом об?єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, є спричинення та наявність шкоди, проте отримані ОСОБА_6 як оплата праці й соціальні гарантії виплачені суми були нижчими за рівень оплати праці, установлений законом;

- суд першої інстанції не надав оцінки факту повернення виплачених сум коштів ОСОБА_6 на вимогу Ладижинської міської ради, оскільки правомірність такої вимоги вона оцінити на той час не могла;

- доплати працівникам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було встановлено без порушень п. 4.10 Колективного договору, оскільки: заміщення відсутніх працівників було здійснено відповідно до кваліфікації працівників; зазначені особи є працівниками підприємства; суми доплат не перевищували встановлених розмірів; видання відповідних наказів належить до компетенції керівника та не потребує окремого погодження із засновником;

- місцевий суд не взяв до уваги та не мотивував відхилення показань допитаних під час судового розгляду працівників КП ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які виконували додаткові обов?язки за відсутніх працівників, у зв`язку з чим отримані ними доплати відповідали додатковому навантаженню в їх роботі, є законними й виплачені згідно з Колективним договором;

- премії, нараховані керівнику КП у 2016 році, не перевищили 100 %, які були дозволені виконавчим органом Ладижинської міської ради;

- нараховуючи собі премії у червні, листопаді та грудні 2016 року, ОСОБА_6 діяла в межах відповідного дозволу, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради згідно з його повноваженнями (рішення від 24 лютого 2016 року № 79);

- локальними положеннями про преміювання звужуються гарантовані ОСОБА_6 обсяги соціальних гарантій, однак місцевий суд не витлумачив це на її користь, хоча, на думку захисника, такий принцип ставить законодавчі гарантії у залежність від підзаконних нормативних регулювань.

Також захисник зазначає, що суд першої інстанції не витлумачив на користь ОСОБА_6 наявність помилок у висновку судової економічної експертизи від 26 квітня 2018 року № 3.

Зокрема, обґрунтовуючи цю позицію, захисник посилається на те, що експерт:

- повідомила в суді першої інстанції про помилковість внесення до висновку інформації щодо підтвердження нарахованих і виплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення та премій ОСОБА_6 як зайво нарахованих і зайво виплачених сум;

- не змогла пояснити причини невикористання нею під час дослідження питань про нарахування грошових коштів спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють питання оплати праці працівників та керівників, зокрема комунальних засобів масової інформації (перелік яких детально наведений у касаційній скарзі);

- не врахувала положень п. 4.3 Контракту, а також рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 24 лютого 2016 року № 79.

Крім того, сторона захисту зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги постанови від 07 квітня 2022 року в цивільній справі № 135/1628/19, у якій Вінницький апеляційний суд дійшов до висновку, що:

- роботодавцем ОСОБА_6 є не Ладижинська міська рада, а КП «Ладижинська радіокомпанія «Лада»;

- указане КП - це самостійна юридична особа, госпрозрахункове підприємство, джерелом коштів на оплату праці його працівників є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок господарської діяльності, та саме до компетенції цього підприємства належить вирішення питання про прийняття і звільнення з посади керівника.

Водночас сторона захисту вважає кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 (як журналіста і керівника комунального медіа) формою тиску на неї та на колектив за намагання об?єктивно висвітлювати життя Ладижинської міської громади.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні:

- засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити;

- прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у цьому пункті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 КПК.

З огляду на зазначене неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК), а також доводи щодо неправильної оцінки доказів не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Таким чином, під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із тих фактичних обставин, які встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення місцевого суду з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, убачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала суду апеляційної інстанції - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Однак, на переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст.366 КК, відповідно до положень ст. 70 КК призначив їй остаточне покарання та на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, обвинувачена ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку.

З матеріалів провадження вбачається, що предметом дослідження суду апеляційної інстанції у тому числі були доводи її апеляційної скарги, у цілому аналогічні до доводів касаційної скарги її захисника.

Так, в апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 з підстав, детально наведених у ній, посилалася:

- на її невинуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, стверджуючи, що у своїй діяльності керувалася вимогами чинного законодавства, положеннями Контракту, статуту і Колективного договору;

- законність виділення матеріальної допомоги на оздоровлення, а також наказів про надання відпустки, встановлення доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, преміювання працівників до професійного свята та за підсумками роботи за рік;

- наявність спеціальних норм і нормативних актів, що регулюють ці правовідносини;

- відсутність корисливого мотиву, правових підстав щодо необхідності отримання додаткового дозволу Ладижинської міської ради і такого обов`язкового елементу об`єктивності сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, як спричинення та наявність шкоди;

- ненадання оцінки факту повернення нею виплачених сум грошових коштів;

- помилкове використання місцевим судом постанови № 268;

- невзяття місцевим судом до уваги показань свідків, які виконували обов`язки тимчасово відсутніх працівників, рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 24 лютого 2016 року № 79, постанови Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2022 року у справі № 135/1628/19;

- наявність помилок у висновку судової економічної експертизи від 26 квітня 2018 року № 3;

- звуження локальними положеннями про преміювання гарантованих їй соціальних гарантій.

Проте, постановляючи за результатами судового розгляду в порядку апеляційної процедури рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції, лише формально зазначив, що апеляційну скаргу обвинувачена ОСОБА_6 обґрунтовує обвинувальним ухилом вироку й безпідставним відхиленням доводів сторони захисту, та, порушуючи положення, передбачені ст. 370 КПК (що, на думку колегії суддів, фактично свідчить про порушення п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 цього Кодексу), взагалі не виклав указаних вище доводів апеляційної скарги, належним чином їх не перевірив і не спростував, а своє рішення належним чином не мотивував.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені вище порушення перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК), яке, як наслідок, могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), а тому ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК), оскільки, з огляду на зміст апеляційної скарги та заявленого клопотання, зазначені порушення можливо усунути на стадії апеляційного перегляду.

Разом з тим, зважаючи на вказані істотні порушення вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд наголошує, що оцінку доводам касаційної скарги захисника в іншій частині можливо буде надати після усунення наведених вище істотних порушень КПК.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд апеляційної інстанції має врахувати викладене вище, надати належну оцінку всім доводам апеляційної скарги обвинуваченої та постановити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 412, 419, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3