Дата документу 13.05.2025 Справа № 317/5497/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/594/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/5497/23Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Поториця Сокальського району Львівської області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23.04.2023 року приблизно о 18 годині 30 хвилин, знаходячись біля подвір`я приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, розуміючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, у ході раптово виниклого конфлікту, пов`язаного із тим, що він пиляв шліфувальною машиною металеве укріплення гаража потерпілого ОСОБА_10 , підійшов до ОСОБА_10 схопив його за куртку, натягнув куртку на голову потерпілого ОСОБА_10 , поваливши на землю. Після того як потерпілий ОСОБА_10 впав на коліна та оперся руками об землю, ОСОБА_9 почав наносити йому удари руками в область голови. Продовжуючи наносити удари в область голови потерпілого, ОСОБА_9 наступив ногою на праву руку потерпілого ОСОБА_10 .

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 , впавши з потерпілим ОСОБА_10 на землю біля гаража, який розташований на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , сів на потерпілого зверху в район живота та почав давити пальцями обох рук на очі потерпілого. В результаті протиправних дій ОСОБА_9 ОСОБА_10 було заподіяно закритий багатоуламковий перелом основи 5 п`ясткової кістки правої кисті, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я; синець в тім`яно-потиличній ділянці, садна в ділянці колінних суглобів, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Крім того, 23.04.2023 року приблизно о 18 годині 33 хвилини, знаходячись біля входу до подвір`я приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, розуміючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, у ході раптово виниклого конфлікту, пов`язаного із тим, що він пиляв шліфувальною машиною металеве укріплення гаража ОСОБА_10 , ОСОБА_9 наніс не менше одного удару в область лоба потерпілої ОСОБА_11 , яка вибігла на допомогу своєму чоловіку ОСОБА_10 під час конфлікту з ОСОБА_9 . Від удару ОСОБА_9 потерпіла ОСОБА_11 впала на землю, відчувши фізичний біль.

У подальшому, після того як потерпіла підвелась з землі та знову підійшла до ОСОБА_9 , намагаючись зупинити протиправне посягання на здоров`я ОСОБА_10 , ОСОБА_9 кулаком правої руки умисно наніс один удар в область лоба потерпілої ОСОБА_11 , завдавши їй фізичного болю та не спричинивши тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягнуло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я; за ч.1 ст.126 КК, як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.126 КК у виді 150 годин громадських робіт;

- за ч.1 ст.122 КК у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та запобіжний захід.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити. Повторно дослідити під час апеляційного розгляду відеозаписи з камери, встановленої на будинку потерпілих, які були надані стороною обвинувачення.

Свої вимоги захисник мотивував тим, що відповідно до обвинувального акта подія відбулася не о 18.30 годині, а о 16.30 годині 23.04.2023 року. Крім того, обвинувальний акт не містить посилання і на те, що причина конфлікту пов`язана із тим, що ОСОБА_9 пиляв шліфувальною машиною металеве укріплення гаража потерпілого ОСОБА_10 . Прокурор під час судового розгляду обвинувачення не змінював. В судових дебатах і прокурор, і представник потерпілих наполягали на тому, що кримінальне правопорушення було скоєно о 16.30 годині. Проте суд самостійно став встановлювати ці обставини. Але о 16.30 годині обвинувачений ніяких протиправних дій не вчиняв, а у вчиненні протиправних дій о 18.30 годині його ніхто не обвинувачував. Тобто суд перебрав на себе права сторони обвинувачення, чим порушив ряд принципів кримінального процесу та право на захист обвинуваченого.

За показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про бійку їм повідомили діти, але що це за діти і що вони конкретно бачили, сторона обвинувачення з`ясовувати не стала. Покази допитаних судом свідків не спростовують покази обвинуваченого про те, що бійку розпочав саме потерпілий. Між сім`ями потерпілого та обвинуваченого існує тривалий конфлікт, а тому мотиви говорити неправду є у всіх учасників конфлікту. І у потерпілого, і у обвинуваченого були виявлені тілесні ушкодження, проте суд цю обставину жодним чином не оцінив. Суд у вироку взагалі не дав оцінки доводам сторони захисту про те, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони, а тому виявлені у потерпілих тілесні ушкодження є наслідком їх протиправних дій. Щодо потерпілої, то на відео, долучених стороною обвинувачення, чітко видно, як потерпіла біжить по своєму двору до хвіртки, коли вона її відкриває, видно, як потерпілий стоїть поодаль і його ніхто не чіпає. Потерпіла повертається направо і кидається вправо, після чого відлітає оскільки її мабуть відштовхнули. Але якщо б потерпіла не кидалася, її мабуть не штовхали б. Після чого на відео видно, як потерпілий кидається у бійку, працюючи як боксер руками.

Бійку розпочав потерпілий, він завдав обвинуваченому тілесні ушкодження. Захищаючись обвинувачений наносив удари у відповідь. Крім того, обвинувачений отримав струю газу в обличчя та наданим захистом висновком судово-медичної експертизи у обвинуваченого зафіксовано тілесні ушкодження та травмування очей. Маючи реальну можливість припинити бійку, потерпілий розпочав її повторно, про що свідчить відео. Проте суд взагалі не надав оцінки цим обставинам, хоча про застосування ст.36 КК сторона захисту зазначала і на досудовому слідстві, і під час судового розгляду.

Крім того, обвинувачений обвинувачувався у заподіянні потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості перелому руки. При цьому сам потерпілий стверджував про те, що обвинувачений наступив йому на праву руку ногою, коли він (потерпілий) впав і стояв обпершись на руки. Але чи умисно це було зроблено потерпілий під час допиту пояснити не зміг, а зазначив, що обвинувачений топтався біля нього і наступив на руку. Відтак не є зрозумілим, чому зазначене кваліфіковане саме як умисне спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а не спричинення їх з необережності. Суд не навів жодного аргументу і не послався на жодний доказ, який би доводив умисел на спричинення цих тілесних ушкоджень. Більш того, потерпілий міг зламати руку коли вдарив обвинуваченого по голові, або коли відбувалася бійка і потерпілий бив руками, або коли вони всі разом падали. Проте суд ці обставини не дослідив. Отже доведенню підлягає не сам факт завдання потерпілим тілесних ушкоджень, а наявність умислу у обвинуваченого на заподіяння тілесних ушкоджень і наявність чи відсутність необхідної оборони в його діях, проте суд цих обставин не з`ясував. Крім того, суд був необ`єктивним, адже під надуманими приводами не приймалися до уваги твердження обвинуваченого, а певні обставини трактувалися на користь потерпілого. Так, на наданих відео обвинуваченого взагалі ніде не видно. На відео в певний момент видно руку, яка здіймається і когось б`є. Обвинувачений стверджує, що це потерпілий його бив, а потерпілий стверджував, що це обвинувачений його бив, проте суд погодився з потерпілим. Однак із вироку суду не вбачається як із відео поганої якості суд встановив, що це була рука саме обвинуваченого.

Також обвинувачений стверджував про те, що потерпілий приснув йому в обличчя з балончика газом і це об`єктивно підтверджується медичними документами. Сам потерпілий повідомив суду про те, що балончик в нього є, однак суд не прийняв цього до уваги. При цьому твердження суду про те, що наявність балончика не підтверджується оглядом місця події, зважаючи на дату події 23.04.2023 року та дату огляду місця події 27.07.2023 року, є необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; представника потерпілих та прокурора, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органом досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку.

Зокрема суд першої інстанції на підтвердження винуватості ОСОБА_9 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 та в умисному завданні ударів потерпілій ОСОБА_11 , які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень обґрунтовано послався на покази допитаних під час судового розгляду потерпілих.

Зокрема потерпіла ОСОБА_11 зазначила, що коли вона вийшла на вулицю, то побачила, що її чоловік встає з колін. Після цього до неї підбіг обвинувачений, який вдарив її кулаком в область лоба, від чого вона впала. Піднявшись вона побачила, що обвинувачений сидить зверху на її чоловікові, який лежав, при цьому руки її чоловіка були прижаті колінами ОСОБА_9 до землі. Підійшовши до обвинуваченого з метою стягнути його з чоловіка, якому він наносив удари, обвинувачений знову вдарив її в область лоба. Піднявшись вона побачила, що обвинувачений давить двома пальцями на очі її чоловіку.

Допитаний потерпілий ОСОБА_10 підтвердив, що після того, як він зробив зауваження обвинуваченому, останній підскочив до нього, схопив його за куртку, завернув її на голову, повалив на коліна, почав стрибати навколо нього, бити по голові, стрибав ногами по рукам. Також обвинувачений підскочив до його дружини, вдарив її, від чого вона впала. Після цього обвинувачений повалив його на земельний насип на спину, сів на живіт, ногами сів на руки і великими пальцями почав видавлювати очі. Його дружина ОСОБА_11 піднялась, підскочила до обвинуваченого та почала відтягувати, проте обвинувачений розвернувся і наніс його дружині удар рукою.

Ці покази потерпілих, надані ними під час судового розгляду, об`єктивно узгоджуються з даними протоколів слідчих експериментів проведених за їх участю. Також під час пред`явлення потерпілим особи для впізнання за фотознімками потерпілі впізнали на фото ОСОБА_9 як особу, яка вчинила по відношенню до них кримінальне правопорушення.

Також суд обґрунтовано послався на покази свідка ОСОБА_12 , який, хоча і не був очевидцем події, проте зазначив, що коли він вийшов на заклики дітей про бійку, то побачив, що сусіди лежали на землі і тримали один одного за руки, він підбіг до них, розняв їх та розвів по сторонах і стояв між ними до поки не приїхала поліція.

Зважив суд і на висновок експерта №643п щодо характеру, локалізації та ступеню тяжкості виявлених у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а також на відеозапис з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КК кримінальних правопорушень районний суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

Сторона захисту не заперечувала тієї обставини, що обвинувачений перебував на місці події, яка є предметом розгляду у цій справі, а так само не заперечувала факт конфлікту між обвинуваченим і потерпілим та нанесення обвинуваченим ударів потерпілим. Але при цьому захист наполягав на тому, що удари потерпілому обвинувачений наносив захищаючись від протиправних дій потерпілого, тобто діяв у стані необхідної оборони.

Проте колегія суддів вважає такі доводи сторони захисту необґрунтованими.

Так, згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції під час судового розгляду, вбачається, що обвинувачений розпочав наносити удари потерпілому ОСОБА_10 в той момент, коли потерпілий стояв на колінах та оперся руками об змелю. Зазначене свідчить про те, в момент нанесення обвинуваченим потерпілому ударів потерпілий не становив і не міг становити жодної небезпеки для обвинуваченого, жодної реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому, з боку потерпілого не було. Так само не встановлено у даній справі і даних про те, що потерпілою ОСОБА_11 , яка лише намагалася відтягнути обвинуваченого від свого чоловіка з метою зупинення побиття обвинуваченим потерпілого, було вчинено по відношенню до обвинуваченого дії, які би становили загрозу його життю чи здоров`ю. А тому вважати, що обвинувачений, завдаючи ударів потерпілим, перебував у стані оборони, підстав немає, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції у вироку.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що наданий стороною захисту висновок експерта №683п щодо наявності у обвинуваченого тілесних ушкоджень, сам по собі не є достатнім свідченням наявності суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого з боку потерпілих та пояснюється активною протидією потерпілих від протиправних посягань на них з боку самого обвинуваченого.

В своїй апеляційній скарзі захисник також стверджував про те, що суд не навів у вироку жодного доказу, який би свідчив про те, що тілесне ушкодження потерпілому середньої тяжкості перелому руки, обвинувачений наніс саме умисно.

Перевіряючи такі аргументи захисту, колегія суддів виходить з того, що потерпілий, усупереч доводам апеляційної скарги захисника, під час його допиту судом, зазначив, що обвинувачений стрибав ногами по його руках і наполягав на тому, що обвинувачений не випадково наступив йому на руку, а зробив це навмисно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що особа, яка завдає ударів, може діяти як з прямим умислом щодо настання наслідків у формі тілесних ушкоджень (особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання), так і з непрямим умислом (особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання).

Отже навіть якщо обвинувачений, наносячи потерпілому комплекс ударів і не бажав настання суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, проте він свідомо припускав їх настання, а отже діяв умисно.

Посилання захисника у скарзі на ту обставину, що тілесне ушкодження середньої тяжкості потерпілий міг отримати в ході обопільної бійки з обвинуваченим, або коли вони всі разом падали, є лише припущеннями захисника і не підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами. При цьому потерпілий категорично заперечив нанесення ним обвинуваченому тілесних ушкоджень та зазначив, що після того, як обвинувачений стрибав по його рукам, він намагався встати, але в нього боліла рука.

За наведених обставин колегія суддів, як і суд першої інстанції не встановила підстав вважати, що тілесне ушкодження середньої тяжкості потерпілий отримав за інших обставин, відмінних від установлених судом і зазначених у вироку.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинуваченому було розпилено в обличчя струю газу, колегія суддів зазначає наступне.

Потерпілий ОСОБА_10 під час його допиту наполягав на тому, що у нього при собі не було газового балончику і ні він, ні хто інший 23.04.2023 року його не застосовував. На землі на місці конфлікту газовий балончик потерпілий також не бачив. Потерпіла ОСОБА_11 також надала покази про те, що вона ні у кого не бачила газового балончика в руках, а так само не бачила, щоби хтось його застосував. Потерпілі наполягали на тому, що обвинувачений не жалівся на те, що йому в обличчя було розпилено речовину дратівливої дії. Допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які прибули на місце конфлікту, також не зазначали про те, що обвинувачений виказував якісь скарги з приводу наявності у нього ушкодження очей. Навпаки свідки зазначили, що обвинувачений кричав, висловлювався нецензурною лайкою та намагався ближче підійти до потерпілої, але його стримували.

Отже будь-яких об`єктивних даних про те, що під час подій, які є предметом розгляду у цій справі, будь-ким було застосовано газовий балончик по відношенню до обвинуваченого, а так само і даних про його наявність на місці події взагалі, не було встановлено.

Захисником до початку апеляційного розгляду було надано копію виписки із медичної картки хворого щодо травми ока у обвинуваченого. Проте колегія суддів не приймає до уваги цю копію виписки, як доказ невинуватості обвинуваченого, оскільки в ній не встановлено і не зазначено давність та механізм утворення ушкодження ока, за яких обставин таке ушкодження було отримано, тощо. Про розпилення невідомої речовини та побиття у даній виписці було зазначено лише зі слів самого ОСОБА_9 . У наданому стороною захисту висновку експерта №683п лише зафіксовано скарги самого обвинуваченого на застосування невідомого аерозолю йому в обличчя. Проте жодних наслідків такого застосування експертом не зафіксовано.

Що стосується доводів захисника у скарзі про те, що сам потерпілий повідомив суду про те, що балончик у нього є, то колегія суддів зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 дійсно зазначав про те, що можливо вдома у нього десь і лежить газовий балончик. Проте потерпілий категорично заперечив наявність у нього саме 23.04.2023 року при собі газового балончику, а так само заперечив і його застосування. Потерпіла ОСОБА_11 також підтвердила дані обставини. Відтак доводи захисника в цій частині висновків суду не спростовують.

Не вбачаються слушними і доводи захисника щодо не встановлення стороною обвинувачення осіб дітей, які повідомили про бійку. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування було здобуто ряд доказів, сукупність яких була визнана стороною обвинувачення достатньою для доведення винуватості обвинуваченого і у вчиненні інших процесуальних дій необхідності не виникло. Втім сторона захисту під час досудового розслідування не була позбавлена права і можливості звертатися до слідчого із клопотаннями про проведення додаткових слідчих дій чи встановлення інших можливих свідків у справі. Як свідчать матеріали провадження, під час судового розгляду сторона захисту також не порушувала питання щодо встановлення та допиту додаткових свідків. При цьому суд першої інстанції за відсутності такого клопотання сторони захисту не мав права самостійно встановлювати додаткових свідків, оскільки це суперечило б засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК. Відтак суд ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які було безпосередньо досліджено в судовому засіданні і які було визнано достатніми для доведення винуватості обвинуваченого.

Що стосується доводів скарги захисника про те, що суд безпідставно зазначив про те, що на відеозаписові з камер спостереження зафіксований саме обвинувачений, хоча його взагалі на відео не видно, то колегія суддів зазначає наступне.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів за клопотанням захисника було досліджено відеозапис з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_1 . На цьому відео дійсно не видно самого обвинуваченого. Разом з тим, обвинувачений не заперечував тієї обставини, що він дійсно перебував на місці події, яка є предметом розгляду у цій справі, а так само не заперечував факт конфлікту між ним та потерпілим. Перебування на місці події інших невідомих осіб, у цій справі встановлено не було, як і не встановлено, що потерпілий мав конфлікт ще будь з ким окрім обвинуваченого.

Із цього відеозапису вбачається, що в той момент, коли потерпіла ОСОБА_11 вийшла через хвіртку, потерпілий ОСОБА_10 піднімався з колін. Після того, як потерпіла повернула праворуч і зробила два кроки вперед, вона одразу впала на спину. В подальшому на відео зафіксовано розмахування руками особи у бік потерпілого ОСОБА_10 .

Отже суд, співвставивши встановлені фактичні обставини провадження зі змістом відеозапису, за відсутності даних про перебування на місці конфлікту будь-яких інших сторонніх осіб, цілком обґрунтовано зазначив, що особою, яка перебуває поза межами огляду камери, безумовно є обвинувачений ОСОБА_9 .

При цьому колегія суддів не погоджується із твердженнями захисника про те, що на відеозаписові видно як потерпілий кидається у бійку та працює руками як боксер, оскільки під час дослідження такого відеозапису установлено, що потерпілий лише відмахується руками.

Відтак усупереч доводам захисника жодної необ`єктивності суду під час оцінки наданих доказів колегією суддів не встановлено. Оцінка доказів проведена судом з дотриманням вимог статей 85, 86, 94 КПК.

Жодних об`єктивних даних, які би свідчили про те, що ініціатором бійки був саме потерпілий, який першим наніс обвинуваченому удар ногою в область серця, суд не встановив. Натомість показання обвинуваченого суд визнав непідтвердженими й такими, що спростовуються наведеними у вироку доказами.

Колегія суддів зважає також і на те, що потерпілі, на відміну від обвинуваченого, були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Покази потерпілих впродовж всього кримінального провадження були послідовними, не містили істотних суперечностей та вони повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів. Відтак суд першої інстанції обґрунтовано не встановив підстав ставити під сумнів покази потерпілих чи не довіряти їм.

В своїй апеляційній скарзі захисник також посилався на те, що відповідно до обвинувального акта обвинуваченому інкримінувалося вчинення кримінальних правопорушень о 16 годині 30 хвилин. Проте суд, незважаючи на те, що прокурор не змінював обвинувачення, безпідставно, перебравши на себе функцію сторони обвинувачення самостійно встановив і зазначив у вироку інший час вчинення кримінальних правопорушень, а саме о 18 годині 30 хвилин, а також самостійно визначив причину конфлікту пиляння обвинуваченим шліфувальною машиною металевого укріплення гаража потерпілого.

Проте до таких заперечень захисника колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що за наслідками допиту потерпілих, свідків, а також дослідження письмових доказів у справі, суд першої інстанції встановив, що приблизним часом конфлікту є 18 година 30 хвилин, а причиною такого конфлікту стало пиляння обвинуваченим шліфувальною машиною металевого укріплення гаража потерпілого.

Колегія суддів зазначає, що ситуація, коли частина обставин справи, які доводить сторона, не визнається доведеною або спростовується, є природним наслідком судового розгляду. Крім того, зміна судом певних обставин, зазначених в обвинувальному акті, не обов`язково свідчить про безпідставність обвинувачення в цілому. Судова практика має безліч випадків, коли судами змінюється правова кваліфікація злочину, інкримінованого особі, оскільки обвинуваченням не доведені певні елементи злочину, тощо.

Та обставина, що під час судового розгляду було встановлено, що події, які стали підставою для обвинувачення, відбулися не о 16 годині 30 хвилин як зазначено в обвинувальному акті, а приблизно о 18 годині 30 хвилин, за жодних обставин не може призвести до висновку про недоведеність обвинувачення в цілому. Також не можна сказати, що характер і обсяг обвинувачення суттєвим чином залежав саме від часу, в який відбулися події, що стали підставою для обвинувачення.

Більш того, право суду змінити обвинувачення або визнати частину обвинувачення необґрунтованою з наведенням відповідних мотивів прямо витікає зі змісту ст.374 КПК.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що помилковість зазначеного в обвинувальному акті часу події не є підставою для виправдання обвинуваченого, а тому доводи захисника в цій частині не свідчать про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону в значенні статті 412 КПК.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що будь-яких переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно зі ст.74 КК особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Апеляційним судом установлено, що кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК, обвинувачений вчинив 23.04.2023 року та з дня вчинення цього проступку минуло два роки. Відтак на день апеляційного розгляду минув передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК строк давності.

Отже наведені обставини дають апеляційному суду право звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від покарання за ч.1 ст.126 КК на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, при призначенні покарання у виді, серед інших, обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями статей 50, 65, 74, 75 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну та інтелектуально - вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість виправлення особи без відбування призначеного покарання. За змістом ст.75 КК рішення про звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК, за законом віднесено до нетяжких злочинів. Обвинувачений раніше не судимий, одружений, має постійне місце проживання, на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Також колегія суддів звертає увагу і на посткримінальну поведінку обвинуваченого після скоєного, який під час досудового розслідування та судового розгляду не ухилявся від явки до суду та органу досудового розслідування, а також за першою вимогою з`явився до апеляційного суду. За більш ніж два роки, що минули з моменту вчинення обвинуваченим злочину, він до будь-якої відповідальності не притягувався, даних про вчинення ним нових злочинів колегії суддів не надано.

Крім того, під час апеляційного розгляду захисник зазначив про те, що обвинувачений перебуває у стані знервованості та неврівноваженості через отримання сповіщення про те, що його син ОСОБА_14 , 1999 року народження, який з перших днів повномасштабного вторгнення рф став на захист Батьківщини, зник без вісті 04.11.2022 року, про що стороною захисту надано відповідне підтвердження. На переконання колегії суддів така обставина безумовно підлягає врахуванню при вирішення питання щодо ступеня покарання обвинуваченого.

При цьому колегія суддів зважає на те, що відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а також наявність обставин протилежного змісту, відповідно до загальних засад судочинства та змісту ст.75 КК, не є перешкодою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням. Самі по собі ці обставини не можуть свідчити про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Отже, на переконання колегії суддів, викладені вище обставини та дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності та не становить високої небезпеки для суспільства, у своїй сукупності дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання у виді обмеження волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку та застосування протягом іспитового строку широкого ряду соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому. При цьому стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_9 буде контроль за його поведінкою протягом іспитового строку тривалістю 2 роки, який буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Отже з урахуванням наведеного, колегія суддів у відповідності до ч.2 ст.404 КПК вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог захисника та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі змінити.

Звільнити ОСОБА_9 на підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України від призначеного за ч.1 ст.126 КК України покарання у зв`язку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Вважати ОСОБА_9 засудженим у цій справі за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного йому покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4