УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 285/1826/24

провадження № 51-2936 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року,

встановив:

За вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2024 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їм покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 277 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань, остаточно призначено покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком, 26 січня 2024 року ОСОБА_6 , за допомогою свого мобільного терміналу та встановленого у ньому месенджеру «Telegram», зв`язався із невстановленою досудовим розслідуванням особою, яка запропонувала останньому здійснити знищення обладнання залізниці, а саме релейної шафи, за винагороду.

27 січня 2024 року, в обідню пору, маючи умисел на вчинення злочинів проти власності та безпеки руху транспорту, діючи умисно, з усвідомленням протиправності своїх дій та з корисливим мотивом, ОСОБА_6 погодився на цю пропозицію, про що повідомив вказану особу через месенджер «Telegram». Крім того, він вирішив залучити до вчинення злочину свого знайомого - ОСОБА_5 .

У цей же день ОСОБА_5 прибув до місця проживання ОСОБА_6 (буд. АДРЕСА_1 ), де останній запропонував йому спільно вчинити умисне знищення чужого майна шляхом підпалу - релейної шафи залізниці. ОСОБА_5 погодився, чим вступив з ОСОБА_6 у попередню злочинну змову.

28 січня 2024 року, близько 13:40, реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_5 прибули до релейної шафи ШРУ-М (№2) сигнальної установки №1/8 (інвентарний номер 122), розташованої на 345 км перегону Звягель-1 - Орепи дільниці Звягель - Шепетівка в межах с. Орепи Ярунської територіальної громади Звягельського району Житомирської області. Вказане обладнання перебувало на балансі виробничого підрозділу Житомирської дистанції сигналізації та зв`язку регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця».

Згідно з попередньою домовленістю, ОСОБА_6 , за допомогою заздалегідь заготовлених молотка, металевого зубила та прикладаючи фізичну силу, відчинив дверцята вищевказаної релейної шафи, а ОСОБА_5 дістав з рюкзака пляшку з бензином, змочив ним заздалегідь підготовлену футболку, яку помістив в релейну шафу, після чого підпалив. Впевнившись, що футболка почала горіти, а вогонь став поширюватись на обладнання релейної шафи, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 місце вчинення злочину залишили.

Унаслідок підпалу було знищено обладнання релейної шафи, що спричинило порушення функціонування пристроїв сигналізації, централізації та блокування (СЦБ), затримку руху поїздів, загрозу аварійної ситуації та небезпеку для життя людей.

Розмір завданої матеріальної шкоди регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» становить 78 281,61 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, а саме призначити останнім покарання (за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194; за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 277 КК, ст. 70 КК) у виді позбавлення волі на строк три роки та відповідно до ст. 75 КК звільнити їх від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, поклавши відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що попередніми судами не було враховано те, що його підзахисні визнали свою провину в повному обсязі, активно сприяли розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодували завдану шкоду та судові витрати по справі.

Крім того, поза увагою судів залишилася думка представника потерпілого, яка не наполягала на суворому покаранні, молодий вік засуджених, які мають намір пов`язати своє подальше життя з проходженням військової служби у складі Збройних сил України. На думку захисника ОСОБА_4 , призначене покарання у вигляді реального позбавлення волі не відповідає інтересам суспільства, є надмірно суворим і не сприяє досягненню мети кримінального покарання.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194 та ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 277 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженим через суворість та не застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 положень ст. 75 КК є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й ступінь тяжкості вчинених злочинів, особисті дані про винних осіб, які повністю визнали свою вину, щиро розкаялися у вчиненому, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, по місцю проживання характеризуються задовільно, раніше не судимі, шкоду завдану кримінальними правопорушеннями відшкодували в повному обсязі, також обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою.

Також при призначенні покарання, суд врахував той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дане кримінальне правопорушення (підпал релейних шаф) викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим призначене судом покарання повинно сприяти його меті - виправленню обвинувачених, так і запобігання вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами.

Враховуючи викладене, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, місцевий суд дійшов висновку, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не можуть бути виправлені без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим відмовив у застосуванні положень ст. 75 КК та призначив покарання у виді позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеним в його касаційній скарзі та не знайшов підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду врахувала те, що залізниця є зоною підвищеної небезпеки і своїми діями обвинувачені нанесли значну шкоду, спричинили затримку потягів, оскільки певна ділянка руху потягів була взагалі заблокована, що призвело до порушення графіку їх руху.

Відтак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченим місцевим судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Що стосується доводів захисника щодо наміру засуджених проходити службу в Збройних Силах України, слід зазначити, що ця обставина не спростовує обґрунтованості висновків попередніх судів, оскільки при призначенні покарання було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винних, а також обставини, передбачені ст.ст. 66, 67 КК.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника та матеріали провадження за скаргою не містять даних про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 вересня 2024 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3