Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/4316/25
Провадження №: 1-кп/332/619/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000184 від 12.10.2023 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт Кірове, м. Дзержинськ, Донецької області, громадянина України, із професійно-технічною освітою, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , проходив військову службу за мобілізацією на посаді гранатометника 1 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , рнокпп НОМЕР_2 , раніше судимого:

1.31.03.2010 Дзержинським міським судом Донецької області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

2.26.08.2010 Дзержинським міським судом Донецької області за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.3. ст.185, ч.1 ст.277 КК України до позбавлення волі строком 4 роки;

3.20.10.2016 Дзержинським міським судом Донецької області за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком 4 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.03.2023 № 55, ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та він вважається таким, що перебуває в розпорядженні командира військової частини.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_6 від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 30.07.2023, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини, розташоване поблизу (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану) Запорізької області, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв і перебував за межами місця служби до 07.10.2024, а саме до моменту прибуття до ТУ ДБР у м. Мелітополі.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишенні місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 свою провину у пред`явленому обвинувачені визнав повністю, пояснивши про обставини вчиненого згідно з обвинувальним актом, а саме, що 30 липня 2023 року, оскільки був емоційно виснаженим, самовільно залишив місце несення служби. У скоєному щиро розкаявся, просив суворо не карати.

За таких обставин, згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд приходить до висновку і вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України повністю доведеною.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, та особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимою особою.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, судом визнаються щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, прийняття участі у відсічі збройної агресії Російської Федерації на території України.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України відсутні.

Крім того, суд враховує, що в Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, при цьому оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності є конституційним обов`язком кожного громадянина.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України) нівелює визначену ст.ст. 50, 65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к).

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання, суд вважає за можливе обмежитись мінімальним покаранням відповідно до санкції ч. 5 ст. 407 КК України. Таке покарання, на переконання суду, буде відповідати обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів, а також є справедливим.

Суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України.

Положеннями статей 69, 75 КК України визначено, що до винної особи, яка засуджується за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану не можна призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а також звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

При цьому висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням також узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №726/78/23, згідно з якими «звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за невиконання ним наказу в умовах воєнного стану, а саме наказу на вибуття в район бойових дій для захисту Батьківщини від збройної агресії ворога, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання наказів командирів, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим».

Звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка, будучи військовослужбовцем, самовільно залишила місце служби, сприятиме тому, що інші громадяни України, які проходять військову службу під час мобілізації на особливий період та самовільно залишатимуть місце служби, будуть впевненими у безкарності за залишення місця служби під час мобілізації, на особливий період, для виконання обов`язку із захисту Батьківщини, що є неприпустимим та сприятиме погіршенню обороноздатності та захисту держави в умовах ведення війни з країною-агресором російською федерацією.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно з даними протоколу затримання особи по ухвалі суду від 12 серпня 2025 року, ОСОБА_4 затримано у порядку ст.191 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні 12.08.2025 о 18:45 годин.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13.08.2025 стосовно ОСОБА_4 був обраний запобіжний захід виді тримання під вартою на гауптвахті військової служби правопорядку до 27.08.2025 включно, який ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя був продовжений.

Підстав для зміни чи скасування застосованого щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили судом не встановлено. Дію вказаного запобіжного заходу слід продовжити до набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_4 у строк відбування покарання слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення у період з 12 серпня 2025 року і до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Процесуальні витрати і речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 368-374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дати набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування призначеного ОСОБА_4 покарання, строк його попереднього ув`язнення в період часу з 12 серпня 2025 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з моменту його проголошення. Для осіб, які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1