Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1063/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/730/25
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

секретар ОСОБА_7 ,

за участі

прокурора: ОСОБА_8 ,

обвинуваченого: ОСОБА_9 ,

захисника: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2025 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до 22.08.2025 року включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 24 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та задоволено клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_11 . Продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 22.08.2025 року включно.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України та враховуючи тяжкість покарання, яке може загрожувати ОСОБА_9 у разі визнання його винним, та більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого та запобігти наявним ризикам.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, за адресою його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, або, у відповідності до положень ст.ст.182, 183 КПК країни, визначити обвинуваченому ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави - у розмірі, передбаченому КПК України, поклавши обов`язки, передбачені ст.194 КПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора не взяв до уваги, що стороною обвинувачення не були доведені ризики, передбачені п.п.1, 3-5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначені ризики є формальними, без підтвердження будь якими доказами. При цьому суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора не взяв до уваги наведені стороною захисту докази, які безпосередньо спростовують наявність вищезазначених ризиків.

Посилається на те, що вся аргументація ризиків зазначених у клопотанні сторони обвинувачення зводиться до тяжкості покарання за кримінальні правопорушення в яких на даний час обвинувачується ОСОБА_9 .

Вказує, що за час перебування під вартою обвинувачений ОСОБА_9 жодного разу не порушив покладених на нього КПК України обов`язків.

Крім цього, ОСОБА_9 має на утриманні 2-х малолітніх дітей, працював неофіційно на каменеобробці в м.Коростишеві, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має офіційне місце реєстрації та проживання - АДРЕСА_1 , має виключно позитивні характеристики за місцем проживання.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 має документально підтверджений діагноз - артеріальна гіпертензія 2 ступеня, що супроводжується частим підвищенням артеріального тиску в останнього. Проходити повноцінне лікування даної хвороби умови СІЗО ЖУВП № 8 не дозволяють.

Звертає увагу, що 15.02.2025 (побиття ОСОБА_9 невідомими особами в СІЗО) виникла реальна загроза життю та здоров`ю ОСОБА_9 у зв`язку з його перебуванням у СІЗО ДУ «Житомирська установа виконання покарань №8», що свідчить про необхідність скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувавши запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначення останньому альтернативного запобіжного заходу у виді застави, поклавши обов`язки, передбачені ст.194 КПК України.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст.199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 та відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Як вбачається з контрольного судового провадження, в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.189, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.149, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.146, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.357, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309 КК України.

18.06.2025 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, а тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 24.06.2025 в судовому засіданні Корольовським районним судом м. Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_11 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу.

Вирішуючи клопотання прокурора та позицію сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на таке.

Колегія суддів вважає, що наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу та неодноразового продовження запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема, за які передбачено покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна (ч.2 ст.255, ч.4 ст.189 КК України) та під тяжкістю можливого покарання може вчиняти спроби переховування від суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

При цьому, слід врахувати і ті обставини, що згідно змісту обвинувального акту вище зазначені кримінальні правопорушення скоєнні останнім у складі організації, в якій він був активним виконавцем, явно значну суспільну небезпечність скоєного, як наслідок, суцільну небезпечність особи обвинуваченого, що лише підсилює вище зазначений процесуальний ризик.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших учасників в даному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що переважна більшість потерпілих допитано, та вони не пов`язують ОСОБА_9 з кримінальним правопорушенням, в яких він обвинувачується, та не мають ніяких претензій, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ризик незаконного впливу на потерпілих, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду. Разом з тим факт допиту потерпілих, свідків у судовому засідання не вказує на те, що відпав ризик впливати на того чи іншого потерпілого чи свідка, оскільки учасниками кримінального провадження до закінчення судового слідства може ставитись питання про повторний допит кожного із потерпілого та свідків. Крім того на даному етапі судового розгляду не всі потерпілі та свідки сторони обвинувачення допитані судом.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та застосуванням насильства відносно потерпілих, які перебували під його психологічним тиском, а всі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Апеляційний суд також вважає доведеним процесуальний ризик вчинення інших правопорушень, оскільки багатоепізодні обставини інкримінованих правопорушень свідчать про можливість та високий ризик вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, виходячи з того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких правопорушень, як і факт притягнення в попередньому останнього до кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу, що вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, суспільну небезпечність скоєного, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_9 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_9 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи захисника обвинуваченого про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції, що ОСОБА_9 має на утриманні 2-х малолітніх дітей, є не судимим, має місце реєстрації та проживання, за яким має виключно позитивні характеристики, працював неофіційно, як і гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків, були враховані судом першої інстанції та на переконання апеляційного суду не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки останнього, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

Посилання апелянта про можливість визначити обвинуваченому ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави - у розмірі, передбаченому КПК України, поклавши обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, апеляційний суд визнає безпідставними з огляду на фактичні обставини злочинних дій обвинуваченого, котрі поєднані з насильством, є встановленими підстави, визначені ч.4 ст.183 КПК України, як забороняючі застосування відповідної застави у цьому кримінальному провадженні.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що апеляційні посилання захисника обвинуваченого на факт побиття його підзахисного 15.02.2025 в СІЗО не спростовує підстави продовження міри запобіжного заходу. Ухвалою апеляційного суду від 18.03.2025 по цьому факту було зобов`язати процесуального прокурора ОСОБА_11 здійснити відповідні процесуальні заходи для внесення до ЄРДР відомостей по факту побиття обвинуваченого ОСОБА_9 в умовах Житомирського УВП №8, та на даний час порушено відповідне кримінальне провадження за №0000022 від 04.04.2025 за ч.2 ст.365 КК України та у ньому проводиться досудове розслідування (підтверджується наданим прокурором витягом з ЄРДР).

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не виявлено.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 24.06.2025, якою продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 22 серпня 2025 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :