КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4707/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001802 від 07.05.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на:

- нежитлове приміщення № 120 площею 124,30 м2 (реєстраційний номер майна 31506864) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном та забороною проведення будь-яких будівельних робіт у вказаному приміщенні;

- нежитлове приміщення № 120А площею 209,10 м2 (реєстраційний номер майна 31506931) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном та забороною проведення будь-яких будівельних робіт у вказаному приміщенні.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу зі змінами, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги зі змінами тим, що у заяві про злочин наведено відомості, що містять протиріччя, що свідчить про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, а відтак, вважає відсутніми підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апелянт наголошує на тому, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки викладені в ній висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та при її постановленні істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, позаяк вважає, що зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.01.2014 у справі №6-47840св13 та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.042023 у справі №753/19835/19 вбачається відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, слідчим відділом Дарницького УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001802 від 07.05.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190 КК України частиною третьою статті 358 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що, будинок АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію та визначено поштову адресу будинку - Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 26 грудня 2006 року затверджено Розпорядженням Дарницької в м. Києві державної адміністрації № 1573 від 29 грудня 2006 року. 19 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації виданий технічний паспорт на 23-х поверховий будинок з горищем.

Рішенням установчих зборів мешканців будинку створено ОСББ «Будинок Ахматової» (далі - ОСББ), зареєстровано 18 вересня 2009 року. Рішенням Дарницької районної в м. Києві ради від 10 вересня 2009 року №10, ОСББ визначено балансоутримувачем даного житлового-офісного комплексу.

Відповідно до проектної документації, за адресою АДРЕСА_1 побудовано 23 поверховий будинок з горищем, проте Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УБК» (далі - повірений) були укладені договори доручення №№ 31/73, 31/74, 34/75 від 22 серпня 2008 року з громадянкою ОСОБА_7 (далі - довіритель), згідно умов яких довіритель за власні кошти доручив повіреному побудувати на користь довірителя об`єкти нерухомості - нежитлові приміщення (холодні комори) на 24 поверсі будинку за поштовою адресою АДРЕСА_1 , зокрема:

- договір доручення № 31/73 від 22 серпня 2008 року на будівництво об`єкту площею 48,05 м2;

- договір доручення № 31/74 від 22 серпня 2008 року на будівництво об`єкту площею 43,43 м2;

- договір доручення № 31/75 від 22 серпня 2008 року на будівництво об`єкту площею 45,71 м2.

У подальшому, згідно документу під назвою «Зміни» від 15 січня 2009 року, до договорів доручень №№ 31/73, 31/74, 34/75 від 22.08.08 року, на підставі нібито узгодженої проектної документації та технічного паспорту виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації на нежитлове приміщення № 120 до зазначених вище договорів доручень внесені такі зміни: п. 1.2 викласти в наступній редакції: «нежитлове приміщення №120 на 24 поверсі загальною площею 391,7 м2 за адресою АДРЕСА_1»; Тобто, загальну площу нежитлових приміщень було збільшено з 134,19 м2 до 391.7 м2.

Разом з тим, Дарницькою РДА видається розпорядження № 307 від 15 квітня 2009 року «Про надання дозволу на перепланування вбудованого нежитлового приміщення», до якого внесено завідомо неправдиву інформацію щодо наявності у ОСОБА_7 свідоцтва про право власності, зареєстрованого в Київському міському БТІ.

За змістом розпорядження: п 1.1. Надати гр. ОСОБА_7 дозвіл на перепланування вбудованого нежитлового приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 391,7 м2 яке належить їй на праві приватної власності відповідно до Свідоцтва про право власності, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 9498-П.

Проте, лише в травні 2009 року, наказом Головного управління житлового забезпечення КМДА від 20 травня 2009 року № 774-С/Н, без введення об`єкту в експлуатацію, на підставі довідки КП «Житлоінвестбуд-УКБ» № 114/3674 від 21 травня 2009 року про сплату вартості нежитлового приміщення № 120, ОСОБА_7 видано свідоцтво права приватної власності на нежитлове приміщення № 120 площею 397,7 м2.

Згідно договорів доручень фактичним замовником будівництва є ОСОБА_7 , згідно дозволу на виконання будівельних робіт забудовником є ВАТ «Північукргеологія», зазначеною установою з дати введення будинку в експлуатацію, а саме з 29 грудня 2006 року взагалі не проводилося жодних будівельних робіт у приміщеннях будинку.

Розпорядженнями Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 20 липня 2010 року № 439, від 06 серпня 2010 року № 477 утворено державну комісію про прийняття в експлуатацію закінчених переплануванням (переобладнанням) об`єктів, а в подальшому Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 478 від 10 серпня 2010 року затверджено Акт введення в експлуатацію б/н від 10 серпня 2010 року ніколи не існуючих ні до ні після перепланування приміщень № 120 та № 120-А, начебто розташованих на 24-му поверсі 23-х поверхового будинку.

Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна - інвентаризаційна справа 23692, 18 червня 2010 року виданий технічний паспорт на нежитлове приміщення (творча майстерня) № 120 загальною площею 124,3 м2, а 16 серпня 2010 року № 1103-С/НП, Головним управлінням житлового забезпечення КМДА видано свідоцтво на право власності ОСОБА_7

Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна - інвентаризаційна справа 23692, 18 червня 2010 року виданий технічний паспорт на нежитлове приміщення (творча майстерня) № 120А загальною площею 209,1м2, а 16 серпня 2010 року № 1103-С/НП, Головним управлінням житлового забезпечення КМДА видано свідоцтво на право власності ОСОБА_7 .

З 26 грудня 2006 року - момент введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 , жодних будівельних робіт в межах горища 23-х поверхового будинку не проводилось.

Крім того, відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 04 квітня 2013 року №7926/7927/12-43 приміщень № 120 та № 120А в межах горища житлового будинку АДРЕСА_1 з об`ємно-планувальними рішеннями, зображених на плані в технічному паспорті БТІ від 18 червня 2010 року, фактично не існує.

Вказане також підтверджується протоколом огляду від 04 червня 2025 року, у ході якого встановлено фактичну відсутність вказаних приміщень.

Таким чином, група осіб на підставі підроблених документів зареєстрували право власності на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 120, АДРЕСА_3 та шахрайським шляхом заволоділи приміщенням горища вказаного будинку.

Постановою прокурора від 26 травня 2025 року приміщення №120 площею 124,30 м2, приміщення № 120А площею 209,10 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , які відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_7 , визнано речовими доказами.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна та накладено арешт на:

- нежитлове приміщення № 120 площею 124,30 м2 (реєстраційний номер майна 31506864) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном та забороною проведення будь-яких будівельних робіт у вказаному приміщенні;

- нежитлове приміщення № 120А площею 209,10 м2 (реєстраційний номер майна 31506931) за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_7 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном та забороною проведення будь-яких будівельних робіт у вказаному приміщенні.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вищевказане майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_7 , а саме: нежитлове приміщення № 120 площею 124,30 м2 (реєстраційний номер майна 31506864) за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення № 120А площею 209,10 м2 (реєстраційний номер майна 31506931) за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном та забороною проведення будь-яких будівельних робіт у вказаних приміщеннях, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вищевказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відтак доводи, на які посилається представник в апеляційній скарзі про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони перевіряються органом досудового розслідування та будуть вирішуватися судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи представника власника майна про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру в тому, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3____________ ОСОБА_4 ____________