ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2295/25 Справа № 209/904/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 27 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 27 травня 2025 року клопотання прокурора задоволено та зокрема продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 17 липня 2025 року.

Мотивуючи прийняте рішення у цій частині, суд зазначив, що ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у вчиненні інкримінованого злочину. Врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, особу обвинуваченого, послався на те, що ризики передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, не припинили існування та застосування менш обтяжливого запобіжного заходу не зможе запобігти їх реалізації. Також, врахувавши, що кримінальне правопорушення вчинене під час дії воєнного стану із застосуванням насильства, суд першої інстанції вирішив не визначати розмір альтернативної застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що вказані прокурором ризики відсутні, оскільки свідки та потерпілий вже були допитані у судовому засіданні, тому ризик впливу на них є необґрунтованим, а ризик переховування від органів досудового слідства та суду не знайшов свого підтвердження.

Крім того вказує, що має на утриманні хвору мати похилого віку та двох дітей (неповнолітню та малолітню), а також дружину, яка є інвалідом з дитинства та хворіє на епілепсію, та є раніше не судимим. Також зазначив, що перебуває під вартою 2 роки та 3 місяці.

Сторони кримінального провадження, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явились. Враховуючи, що участь останніх в апеляційному розгляді є не обов`язковою, беручи до уваги, що заяв чи клопотань щодо їх особистої участі в апеляційному розгляді вони не заявляли, колегія суддів вважає за можливе з метою дотримання розумних строків розгляду справи, на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України, проводити судовий розгляд без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися

?нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, в провадженні Дніпровського районного суду міста Кам`янського перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000009 від 03.01.2023 року, зокрема у відношенні ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що встановлені ризики та суспільна небезпека особи ОСОБА_6 не відпали і продовжують існувати. Враховуючи, що судовий розгляд за обвинувальним актом не завершено, з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, виникла необхідність у продовженні строків тримання під вартою.

Аналізуючи надані матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують і для запобігання ним необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованого правопорушення, а отже обвинувачення не є очевидно безпідставним, а дослідження доводів сторони захисту у цій частині є предметом судового розгляду справи по суті.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення обвинувачення по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у розрізі чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Про особливу вагомість встановлених щодо обвинуваченого ризиків свідчить характер інкримінованого йому кримінального правопорушення, який полягає в умисному, з метою заволодіння майном потерпілого, застосуванні до останнього насильства, небезпечного для його життя та здоров`я, що спричинило тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Наведені обставини дозволяють ґрунтовно припускати, що ОСОБА_6 є особою, схильною до застосування насильства, у тому числі небезпечного для життя та здоров`я інших людей, та зневажливо ставиться до суспільства, встановлених у ньому правил, життя та здоров`я інших осіб.

Також щодо останнього існує ризик впливу на свідка та потерпілого, з метою надання ними показань певного змісту з огляду на те, що ОСОБА_6 відоме місце проживання свідка, а також номери мобільних телефонів, та він зможе прямо або опосередковано із використанням інших осіб здійснювати моральний або фізичний вплив на них з метою зміни останніми показань.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, попередження їх можливе лише за умови ізоляції останнього від суспільства.

Доводи обвинуваченого щодо відсутності вказаних ризиків через те, що свідки та потерпілий вже були допитані у судовому засіданні, а ризик переховування від органів досудового слідства та суду не має свого підтвердження, ґрунтуються на особистих висновках та переконаннях обвинуваченого, мають характер загальних міркувань і не спростовують достатньою мірою ані існування, ані вагомості встановлених щодо ОСОБА_6 ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів, встановлені відомості про фактичні обставини справи та особу цього обвинуваченого не дають достатніх підстав для висновку про достатність застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи обвинуваченого про те, що він тривалий час утримується під вартою, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки з урахуванням вищенаведених обставин та відомостей про особу обвинуваченого, тривалість тримання його під вартою не нівелює обсяг та вагомість встановлених щодо нього ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України, а відтак сама по собі не може розглядатися як безумовна підстава для застосування до ОСОБА_6 менш обтяжливого запобіжного заходу. Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи та якнайшвидшого вирішення по суті пред`явленого останньому обвинувачення.

Враховуючи вищевикладене, доводи обвинуваченого щодо можливості застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є необгрунтованими.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 27 травня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4