УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 367/2235/20

провадження № 51-3076 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року,

встановив:

За вироком Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання щодо цивільних позовів, долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку, ОСОБА_5 , 03 грудня 2019 року близько 14:40, керуючи автомобілем "Porsche Cayenne" реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи при собі посвідчення водія, чим порушив вимоги п.2.1 "а" Правил дорожнього руху (далі - ПДР), рухався по вул. Островського в м. Буча Київської області від вул. Богдана Хмельницького в напрямку нерегульованого перехрестя з вул. Польовою. Під`їжджаючи до зазначеного нерегульованого перехрестя, він порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 "б", 16.11 ПДР та не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 "Дати дорогу".

Вказані порушення полягали у тому, що ОСОБА_5 виявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, створив небезпеку для інших учасників дорожнього руху та, наближаючись до перехрестя нерівнозначних доріг, не надав перевагу в русі автобусу марки "РУТА 22" (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався проїзною частиною по вул. Польовій у напрямку вул. Нове шосе, що є головною дорогою, внаслідок чого здійснив зіткнення, від якого даний автобус перекинувся на правий бік.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автобуса ОСОБА_7 та ОСОБА_8 отримали тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, від яких загинули на місці події.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через його суворість, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання, застосувавши до його підзахисного положення ст. 75 КК.

В обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували всіх даних про особу засудженого: останній щиро розкаявся, визнав цивільні позови, неодноразово звертався до потерпілих із вибаченнями, частково відшкодував завдану шкоду.

Крім того, ОСОБА_5 раніше не судимий, має на утриманні чотирьох дітей, після вчинення злочину працевлаштувався, характеризується позитивно за місцем роботи та проживання. На думку захисника, з часу вчинення кримінального правопорушення минуло майже п`ять років, протягом яких його підзахисний не притягувався до будь-якої відповідальності, а тому, на думку захисника, наявні всі підстави для застосування положень ст. 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Отже, доводи захисника щодо оцінки доказів, правильності встановлення фактичних обставин справи та неповноти судового розгляду не підлягають перевірці в касаційній інстанції, відповідно до приписів ст.ст. 433, 438 КПК.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Посилання захисника на надмірну суворість покарання є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи, зокрема: категорію злочину (тяжкий, відповідно до ст. 12 КК), те, що дорожньо-транспортна пригода сталася за сприятливих погодних умов, відсутність інших винуватців, незворотність наслідків (загибель двох потерпілих), а також особу винного, який не вибачився перед потерпілими і не відшкодував заподіяну шкоду.

Також враховано, що ОСОБА_5 має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, думку потерпілих, які просили призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

З огляду на вищевикладені обставини справи, місцевий судне знайшов підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання останнього можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, і тому призначив йому покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 286 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 та дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 286 КК у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами є обґрунтованим, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК та за своїм видом і розміром є справедливим по відношенню до нього.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Щодо доводів захисника ОСОБА_4 про порушення права засудженого ОСОБА_5 на захист у зв`язку з тим, що з 2023 року місцевим судом не було забезпечено участі іншого захисника, слід зазначити, що зазначені твердження є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, захисник ОСОБА_4 брав участь у судовому розгляді в суді першої інстанції, а також представляв інтереси засудженого під час апеляційного перегляду справи за його апеляційною скаргою. Із копій оскаржуваних судових рішень не вбачається, що засуджений ОСОБА_5 заявляв клопотання про залучення іншого (додаткового) захисника або вказував на порушення свого права на захист у зв`язку з відсутністю захисника. Отже, підстав для визнання порушення права на захист у цьому контексті не вбачається.

З огляду на викладене, призначене судом покарання ОСОБА_5 відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК та в даному випадку є адекватним характеру вчинених засудженим дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків попередніх судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_3