Справа № 128/924/25
Провадження №11-кп/801/674/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2025 року,

якою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 11 липня 2025 року без визначення застави,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Вінниця Вінницької області, громадянину України, адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , одруженому, освіта вища, офіційно непрацевлаштованому,

обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України,

установив:

У Вінницькому районному суді Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_10 підтримала попередньо подане письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 та просила його задовольнити. Клопотання обґрунтовує тим, що «наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_11 інкримінованих йому злочинів повністю підтверджується доказами у кримінальному провадженні. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового розслідування органом досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на теперішній час не припинили свого існування та не зменшились до тієї міри, яка б гарантувала належну процесуальну поведінку ОСОБА_12 у разі обрання йому менш суворого запобіжного заходу. Так, ОСОБА_13 , опинившись на свободі, зможе переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Підставами стверджувати про існування вказаного ризику є те, що ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за вчинення якого передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна. Крім того, ані постійного, ані тимчасового місця роботи останній не має, тобто не має легальних джерел доходу, окрім тих, що отримувались ним від злочинної діяльності в сфері незаконного обігу психотропних засобів. Вказані обставини у достатній мірі вказують на те, що ОСОБА_13 , будучи обізнаним про вид та міру покарання, які можуть бути призначені йому у разі визнання винним за вироком суду, може вжити спроби до переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за інкриміновані кримінальні правопорушення шляхом виїзду до інших областей або за кордон, в тому числі із порушенням вимог закону. Крім того, ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень. Так, сукупність наявних у матеріалах кримінального провадження доказів свідчить про те, що ОСОБА_13 неодноразово вдавався до вчинення злочинних дій у сфері незаконного обігу психотропних речовин з метою отримання незаконного прибутку. Обвинувачений причетний до налагодження системи збуту психотропних речовин на території всієї країни. Інших джерел доходу ОСОБА_13 не має. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати, що і в подальшому обвинувачений може продовжити займатися злочинною діяльністю. ОСОБА_13 , знаходячись на волі, при наявній можливості припинити вчиняти кримінальні правопорушення, добровільно свою злочинну діяльність не припинив, його діяльність була припинена лише за втручання працівників поліції. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати, що і в подальшому обвинувачений може продовжувати займатися злочинною діяльністю, що свідчить про існування ризику, пов`язаного з можливістю останнього вчинити інше кримінальне правопорушення. Судом ОСОБА_14 не визначено розміру застави, що сторона обвинувачення вважає обґрунтованим та законним рішенням. Інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого». Просить продовжити строк застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 діб. Щодо зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт заперечує.

Обвинувачений ОСОБА_8 у підготовчому судовому засіданні заперечував з приводу клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, або, у разі відмови, визначити йому розмір застави. Суду зазначив, що ризики, про які зазначає прокурор, на даний час відсутні, переховуватися від суду він не буде, на утриманні має дружину та двох дітей.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заперечувавв з приводу клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підтримав думку обвинуваченого, просив застосувати більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Суду зазначив, що ризики, про які зазначає прокурор, на даний час відсутні, в обвинуваченого наявні стійкі соціальні зв?язки на утриманні перебуває дружина та двоє дітей, син хворіє, на підтвердження чого надає докази, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2025 року задоволено клопотання прокурора. Продовжено строк дії запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України, строком на шістдесят днів, тобто до 11 липня 2025 року, без визначення розміру застави. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт залишено без задоволення

Суд першої інстанції дійшов висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених ризиків переховування від суду під тиском можливого відбування покарання, з метою запобігання спроби вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи тяжкість злочинів, не зачіпляючи питання доказовості вини обвинуваченого, останньому доцільно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою на шістдесят днів, без визначення розміру застави, тому клопотання прокурора слід задовольнити, а у задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника - відмовити.

Не погодившись із постановленим рішенням, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просив клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначення застави у розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поклавши на обвинуваченого ОСОБА_15 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала є незаконною, оскільки продовжено найсуворіший запобіжний захід без визначення застави. Судом першої інстанції не враховано міцних соціальних зв`язків обвинуваченого. Посилається на надуманість існуючих у кримінальному провадження ризиків. На переконання захисника, єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою є лише тяжкість інкримінованих правопорушень.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з підстав, наведених у ній.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним стороною обвинувачення.

За змістом ст.199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує матеріали провадження на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку розгляду справи і тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший запобіжний захід, тощо.

Суд першої інстанції, оцінивши у сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, постановив ухвалу з дотриманням приписів статей 177, 183, 197, 199 та 331 КПК України.

Ухвалюючи рішення, суд, проаналізувавши можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, урахував положення наведених вище норм процесуального закону та дійшов правильного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, обґрунтовано пославшись на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перестали існувати.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний, обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд ураховує, що ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, за вчинення якого передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, він не має ані постійного, ані тимчасового місця роботи, тобто не має легальних джерел доходу, окрім тих, що отримувались ним від злочинної діяльності в сфері незаконного обігу психотропних засобів.

Таким чином, ОСОБА_13 , будучи обізнаним про вид та міру покарання, які можуть бути призначені йому у разі визнання винним за вироком суду, може вжити спроби до переховування від суду з метою уникнення відповідальності за інкриміновані кримінальні правопорушення шляхом виїзду до інших областей або за кордон, у тому числі із порушенням вимог закону. Крім того, ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, оскільки сукупність наявних у матеріалах кримінального провадження доказів свідчить про те, що ОСОБА_13 неодноразово вдавався до вчинення злочинних дій у сфері незаконного обігу психотропних речовин з метою отримання незаконного прибутку. До того ж, обвинувачений причетний до налагодження системи збуту психотропних речовин на території всієї країни.

З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_8 своїх процесуальних обов`язків.

Можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою передбачають вимоги 183 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинуваченого також дозволяє застосувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.5 ст. 182 КПК України розмір застави, зокрема, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Разом з тим, питання застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави та її розміру в кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченою ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України, є дискреційним повноваженням суду.

Водночас пунктом 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що позбавлення свободи захід настільки суровий, що виправдати його можна лише у разі, коли інші, менш суворі заходи були розглянуті й визнані недостатніми для того, щоб забезпечити особисті або державні інтереси, які вимагають такого тримання під вартою.

Положення кримінального процесуального закону та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: 1) обставини кримінального правопорушення; 2) особливий характер справи; 3) майновий стан підозрюваного; 4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; 5) масштаб його фінансових операцій; 6) даних про особу підозрюваного; 7) встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК України; 8) «професійне середовище» підозрюваного; 9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання; 10) шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Проте, суд за наведеного законодавства, не вбачав підстав визначити обвинуваченому розмір застави.

Однак, аналізуючи матеріали клопотання та апеляційну скаргу захисника, а також пояснення, надані захисником та обвинуваченим під час розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід визначити розмір застави 110 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить (триста тридцять три тисячі вісімдесят) гривень, з огляду на дані стосовно обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, за яким позитивно характеризується, одружений, має на своєму утриманні двох малолітніх дітей, у тому числі дитину з інвалідністю.

Таким чином, сукупність даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні вказує на наявність підстав вважати, що у разі визначення розміру застави, вона може бути достатньо дієвим запобіжним засобом для забезпечення виконання останнім процесуальних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно не оцінив той факт, що застава є достатньо ефективним запобіжним заходом, у основу якого покладено економічну заінтересованість у збереженні грошової суми та моральні зобов`язання обвинуваченого ОСОБА_8 перед іншими фізичними або юридичними особами, які виступлять заставодавцями у разі її внесення. Крім того, державний примус у процесі застосування застави породжується реальною загрозою втрати заставодавцем грошей у разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків. Відповідно свобода обвинуваченого при застосуванні цього запобіжного заходу обмежується шляхом загрози майнових втрат.

На переконання колегії суддів, розмір застави 110 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить (триста тридцять три тисячі вісімдесят) гривень є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що у разі, якщо останній не буде виконувати покладені на нього судом обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується в порядку, установленому законом для використання коштів судового збору. А сторона обвинувачення має право звернутися із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою .

Крім того, застосовуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, колегія суддів вважає за необхідне покласти на нього відповідні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

За таких обставин у їх сукупності, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі (триста тридцять три тисячі вісімдесят )гривень та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави.

Ураховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 309, 404 - 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 13 травня 2025 року в частині продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_9 - змінити.

Клопотання прокурора - задовольнити частково.

Продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 313, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України, строком на шістдесят днів, тобто до 11 липня 2025 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_8 заставу в розмірі 110 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 333080 (триста тридцять три тисячі вісімдесят )гривень .

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені п.2,3,4,8,9 ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4