Справа № 539/1688/25
Провадження № 1-кп/539/193/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року місто Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

Головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 (частково в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Лубенського міськрайонного суду Полтавської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000859 від 03 жовтня 2024 року,

за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця міста Лубни Полтавської області, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, не судимого, не працюючого, обіймав посаду командира експлуатаційно-технічного відділення взводу забезпечення військової частини НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369-2 Кримінального кодексу України,

УСТАНОВИВ:

І. ДОВЕДЕНЕ ОБВИНУВАЧЕННЯ

Відповідно до статей 8, 19, 68 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету та територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини першої статті Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є, зокрема, військові посадові особи Збройних Сил України.

Згідно зі статею 22 Закону України «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця дотримуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів встановлено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року №548- XIV(далі - Статут внутрішньої служби).

Положення статті 28 Статуту внутрішньої служби наділяє командира військової частини НОМЕР_1 всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладає на нього персональну відповідальність перед державою за всі сторони життя та діяльності підпорядкованих військових частин, підрозділу і кожного військовослужбовця; надає йому як командирові права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпечувати виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Статтею 29 Статуту внутрішньої служби передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Стаття 31 Статуту внутрішньої служби визначає, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Відповідно до положень статті 58 Статуту внутрішньої служби командир (начальник), у тому числі командир військової частини НОМЕР_1 , є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини; за додержання принципів соціальної справедливості.

Згідно з пунктом 110 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:

- між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;

- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України. У період дії воєнного стану таке переміщення здійснюється наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України;

- між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.

Форма та порядок надання клопотання визначаються Міністерством оборони України.

Статею 18 КК України передбачено, що службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Таким чином, командир військової частини НОМЕР_1 відповідно до статті 18 КК України, примітки 1 до статті 425 КК України, - військова службова особа (військовий начальник), яка постійно обіймає посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Отже, командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, визначеною у пункті 1 (військові посадові особи Збройних Сил України, підпункт «г» пункту 1 частини першої статті 3), частини першої статті 3 Закону України "Про запобігання корупції".

Відповідно до наказу начальника 3097 бази технічних засобів служби пального (в/ч НОМЕР_1 ) №37-РС від 28 вересня 2018 року сержанта ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 або обвинувачений) призначено на посаду командира експлуатаційно-технічного відділення взводу забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

На виконання вимог командувача Сил логістики Збройних Сил України від 06 березня 2024 року № 370/1/2/1522, а також від 22 травня 2024 року № 370/1/2/3603 військовою частиною НОМЕР_1 , починаючи з 06 березня 2024 року велася системна робота щодо відібрання з числа військовослужбовців частини відповідних кандидатур з метою їх включення до списків осіб рядового та сержантського складу військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

Командиром військової частини НОМЕР_1 , починаючи з 06 березня 2024 року, здійснювалися до особового складу військової частини НОМЕР_1 , в тому числі, до військовослужбовця ОСОБА_4 , доведення вимог про необхідність відібрання відповідних кандидатур та формування списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

Після чого у період часу з 06 березня 2024 року до 21 березня 2024 року у військовослужбовця ОСОБА_4 , виник прямий умисел в наданні неправомірної вигоди особі, яка пропонує чи обіцяє (погоджується) за таку вигоду або за надання такої вигоди третій особі вплинути на прийняття особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме військових службових осіб, в тому числі командиром військової частини НОМЕР_1 , рішення щодо залишення військовослужбовця ОСОБА_4 у тиловій військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не включення його кандидатури до списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

З метою реалізації свого злочинного умислу військовослужбовець ОСОБА_4 у період часу з 06 березня 2024 року до 21 березня 2024 року за допомогою мобільного телефону НОМЕР_2 почав спілкування з військовослужбовцем ОСОБА_7 , який використовував мобільний телефон НОМЕР_3 .

Під час вказаного спілкування обвинувачений звернувся до військовослужбовця ОСОБА_7 з приводу можливості вирішення останнім питання про залишення його на службі у військовій частині НОМЕР_1 та не включення до списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

В свою чергу, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_4 , що це можливо здійснити у разі перерахування останнім на його особистий банківський рахунок грошових коштів у сумі 210 000 (двісті десять) тисяч гривень 00 (нуль) копійок за здійснення впливу на прийняття особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме військових службових осіб, в тому числі командиром військової частини НОМЕР_1 , рішення щодо залишення ОСОБА_4 у тиловій військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не включення його кандидатури до списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

Військовослужбовець ОСОБА_4 на вказану пропозицію ОСОБА_7 погодився.

У подальшому, ОСОБА_4 з метою надання неправомірної вигоди ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, 22 березня 2024 року прибув до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та, перебуваючи у приміщенні вказаного відділення, о 12 год. 13 хв. здійснив поповнення основної карти ОСОБА_7 № НОМЕР_7, перерахувавши ОСОБА_7 210 000 (двісті десять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, тобто здійснив надання такої неправомірної вигоди ОСОБА_7 за здійснення впливу на прийняття особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а саме військових службових осіб, в тому числі командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , рішення щодо залишення військовослужбовця ОСОБА_4 у тиловій військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не включення його кандидатури до списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

Після цього, ОСОБА_7 на виконання попередніх зі ОСОБА_4 домовленостей та діючи в інтересах останнього, здійснив через не встановлених органом досудового розслідування осіб вплив на військову службову особу, уповноважену на виконання функцій держави, а саме: на командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , який є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, визначеною у пункті 1 (військові посадові особи Збройних Сил України, підпункт «г» пункту 1 частини першої статті 3), частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

За результатами вказаного впливу командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 прийнято рішення щодо залишення військовослужбовця ОСОБА_4 у тиловій військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не включення його кандидатури до списків осіб рядового та сержантського складу з числа військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , відібраних для їх подальшого переміщення до бойових військових частин Збройних Сил України.

ІІ. КВАЛІФІКАЦІЯ КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВОПОРУШЕННЯ

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за частиною першою статті 369-2 КК України, а саме: надання неправомірної вигоди особі, яка пропонує за таку вигоду вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ОБСТАВИН

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369-2 КК України, за обставин, зазначених в обвинувальному акті, та пояснив, що перерахував гроші через АТ «ПРИВАТБАНК» особі, яка мала вирішити з керівництвом військової частини питання залишення його у військовій частині та не переведення до частини, яка бере участь у боях. Щиро розкаюється у вчиненому, зазначив, що з перших днів сприяв органам досудового розслідування у встановленні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, повідомив, що став на шлях виправлення. Під час призначення покарання просить суд врахувати, що він (обвинувачений) вину повністю визнає, характеризується позитивно, вбрав участь у АТО, з початку повномасштабного вторгнення російської федерації у 2022 році став на захист Батьківщини, має інвалідність ІІ групи, статус учасника бойових дій. З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просить суд призначити йому покарання у виді мінімального розміру штрафу в межах санкції частини першої статті 269-2 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважає недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорюються.

Відповідно до частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд за пропозицією прокурора та за згодою учасників судового провадження, з`ясувавши, чи правильно вони розуміють зміст фактичних обставин справи, які вказані в обвинувальному акті, чи добровільною є їх позиція, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Обвинувачений та його захисник на вказане вище погодилися.

Суд, визначивши обсяг доказів, які будуть досліджуватись, здійснив допит обвинуваченого та дослідив дані, які характеризують його особу.

Прокурор у судовому засіданні підтримав обвинувачення, викладене стосовно ОСОБА_4 в обвинувальному акті, просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369-2 КК України; просив під час призначення покарання суд врахувати характеризуючі обвинуваченого дані, а також те, що обвинувачений одразу повідомив усі обставини вчиненого кримінального правопорушення та з перших днів сприяв органу досудового розслідування у їх встановленні, щиро розкаюється, має статус учасника бойових дій та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 2 100 (двох тисяч ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 35 700,00 грн.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 вказав, що обвинувачений прийняв рішення сприяти розкриттю кримінального правопорушення, свою провину визнав повністю, щиро кається, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, є учасником бойових дій. Захисник підтримав призначення ОСОБА_4 покарання, заявленого прокурором - штраф, проте просив застосувати його у мінімальному розмірі в межах санкції статті.

Таким чином, суд дійшов переконання про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні пред`явленого йому кримінального правопорушення.

Аналізуючи та оцінюючи усі докази надані стороною обвинувачення в їх сукупності та кожен зокрема з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що кожен доказ, а саме: покази обвинуваченого про визнання вини, активне сприяння розкриттю вказаного кримінального правопорушення, - є допустимими та достовірними і у своїй сукупності усі ці докази перебувають у логічному, послідовному взаємозв`язку, не є взаємосуперечливими та доповнюють і підтверджують ті об`єктивні обставини, які мали місце під час вчинення пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 .

Суд також дійшов висновку, що здобутих судом доказів є достатньо для того, щоб дійти висновку про визнання обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні пред`явленого йому обвинувачення.

Суд вважає, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , мало місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 369-2 КК України і обвинувачений винний у вчиненні цього правопорушення та підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення, оскільки відсутні будь-які підстави для закриття кримінального провадження чи звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_4 полягає в тому, що він надав неправомірну вигоду особі, яка пропонує за таку вигоду вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а тому суд такі його дії кваліфікує за частиною першою статті 369-2 КК України.

ІV. МОТИВИ ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ

Відповідно до змісту статей 50 та 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Вчинене кримінальне правопорушення за частиною першою статті 369-2 КК України відповідно до статті 12 КК України належить до нетяжких злочинів.

До обставин, які пом`якшують покарання, суд відносить щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_4 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим начальником ВСП у ЗС України - начальником Головного управління ВОП ЗС України 01 червня 2005 року (безтермінове)(а.с.102); є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , виданим Управлінням соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області 22 березня 2023 року (а.с.111).

Листом від 03 квітня 2025 року №3344/06-11 Комунальне підприємство «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» повідомило, що обвинувачений в період з 1996 року до теперішнього часу на стаціонарному лікуванні не перебував (а.с.112).

Під наглядом в Комунальному підприємстві «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» ОСОБА_4 не перебуває (лист від 02 квітня 2025 року №1774)(а.с.113). Крім того, обвинувачений в діагностично-консультативному центрі Комунального підприємства «Лубенська лікарня інтенсивного лікування» Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, до лікарів вказаного вище медичного закладу не звертався (а.с.114).

Згідно з характеристикою з військової частини НОМЕР_6 від 26 січня 2023 року ОСОБА_4 за час проходження військової служби зарекомендував себе з позитивного боку як дисциплінований військовослужбовець, користується повагою і авторитетом у колективі, виявляє повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, шанує честь і гідність товаришів по службі (а.с.110).

Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на особу винного (наявність інвалідності 2 групи, статус учасника бойових дій, позитивну характеристику з місця служби тощо), пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), які у своїй сукупності дійсно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінальним правопорушенням, а також з урахуванням усіх викладених вище обставин, суд вважає за необхідне призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення, а саме: у виді штрафу в розмірі 2 000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

На думку суду, саме таке покарання буде необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню ним нових злочинів, відповідатиме тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий тягар для обвинуваченого, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи».

V. ІНШІ РІШЕННЯ, ЯКІ ВИРІШУЮТЬСЯ СУДОМ ПРИ УХВАЛЕНІ ВИРОКУ

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Сторона обвинувачення не надала суду документально підтверджені витрати на залучення експерта чи експертів, тому підстав для відшкодування процесуальних витрат немає.

В матеріалах справи речові докази відсутні, тому підстави для вирішення питань щодо їх долі відсутні.

Стосовно обвинуваченого запобіжний захід не обирався та його не обирати.

Підстави для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України, відсутні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 50, 65, 67, 349, 368-371, 373-374, 394-395 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369-2 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не обирати.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Вирок може бути оскаржено, з урахуванням положень частини другої статті 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Полтавського апеляційного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку видати негайно після його проголошення учасникам судового провадження.

Суддя Лубенського міськрайонного суду

Полтавської області ОСОБА_1