Номер провадження: 11-кп/813/1048/25
Справа № 502/345/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні №0001338 від 15.10.2023 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Кілія, Ізмаїльського (Кілійського) району, Одеської області, громадянки України, з середньою освітою, пенсіонерки за віком, не заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

вироком суду ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком суду вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнана винуватою за те, що вона, 14 жовтня 2023 року, приблизно о 22 год 20 хв, керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з увімкнутим ближнім освітленням передніх фар, у темний час доби здійснювала рух по дорожньому покриттю з бетонних плит, проїзною частиною вулиці Поліни Осіпенко, в межах населеного пункту міста Кілія, Ізмаїльського району, Одеської області, з боку вулиці Перемоги в напрямку вулиці Гагаріна, яка освітлена міським вуличним ліхтарним освітленням та на якій організовано двосторонній однорядний рух, який не регулюється дорожніми знаками та без горизонтальної дорожньої розмітки.

Наближаючись до розташованого праворуч за ходом руху будинку №49 вказаної вулиці, зі швидкістю 30 км/год, ОСОБА_9 в порушення вимог 1.5, 2.3 (б) та 12.3 Правил дорожнього руху, уважною не була, за дорожньою обстановкою постійно не стежила, тим самим не врахувала її зміну та при виникненні небезпеки для руху, яку вона об`єктивно спроможна була виявити, не своєчасно виявила пішохода ОСОБА_12 , який значний час перебував на проїзної частини в положенні сидячи та знаходився у полі зору водія тривалий час та створював перешкоду для руху і змушував водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

ОСОБА_9 , маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації, не вжила, з моменту об`єктивної можливості виявити пішохода ОСОБА_12 , своєчасно не відреагувала на виниклу перешкоду, а навпаки, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховувала на їх відвернення, не зменшила швидкість руху керованого нею транспортного засобу аж до його зупинки або безпечного об`їзду перешкоди, не переконавшись, що це буде безпечно та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжила, продовжила рух прямо та передньою правою частиною автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустила наїзд на пішохода ОСОБА_12 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження та його було госпіталізовано до медичного закладу.

Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 16 год 33 хв та знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку, зі спричиненою в результаті дорожньо-транспортної пригоди, закритою черепно-мозковою травмою у вигляді вогнищевих крововиливів під м`які мозкові оболонки правої та лівої тім`яних часток головного мозку, крововиливу під тверду мозкову оболонку в області правої лобової та тім`яної частки головного мозку та правої середнє - черепної ямки та геморагічного забою та крововиливу правої скроневої частки головного мозку.

Допущенні водієм ОСОБА_9 порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б) та 12.3 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Не погоджуючись із вироком суду прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував поведінку обвинуваченої безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди. В судовому засіданні ОСОБА_9 зазначила, що під час зіткнення потерпілого ОСОБА_12 вона бачила його голову, яка контактувала з капотом. Разом з тим, замість того, щоб надавати допомогу потерпілому, вона проїхала до найближчого повороту, звернула за ріг наліво по руху, залишивши там на деякий час авто, після чого знову повернулася на своєму авто на місце ДТП. На запитання прокурора, в чому був сенс здійснення таких маневрів, віддалення від місця ДТП та залишення потерпілого, ОСОБА_9 лише посилалася на її розгубленість. Разом з тим, на думку прокурора, явно вбачається єдина мета таких її дій - це умисні дії по її зникненню з місця події та по вжиттю чітких та цілеспрямованих заходів по приховуванню слідів злочину у виді самого автомобілю з пошкодженнями на капоті та віддалення автомобілю подалі від місця ДТП з поля зору можливих очевидців чи свідків ДТП, правоохоронних органів, працівників швидкої допомоги. Вказані обставини, на думку прокурора, свідчать про те, що ОСОБА_9 розуміла явну протиправність своїх дій, невідворотність притягнення її до кримінальної відповідальності у випадку фіксування її та її авто на місці ДТП, тому вжила активні та цілеспрямовані дії по приховуванню слідів злочину та свого авто, та позбавлення жодної можливості фіксування ї присутності поряд чи в найближчому радіусі можливого пошуку авто.

Прокурор вважає, що місцевий суд не надав критичної оцінки показанням ОСОБА_9 про те, що вона з телефону свідка ОСОБА_13 зателефонувала на лінію «103» та викликала екстрену медичну допомогу, оскільки вони не відповідають дійсності. Так, прокурором, як доказ, надано суду, але судом не надано оцінку відповіді КНП «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 09.02.2024 року, до якої долучена картку суворої звітності форми 109/0 щодо виклику швидкої медичної допомоги, згідно якої за №893 наявний прийом виклику о 22:31 год 14.10.2023 року карети швидкої невідомим чоловіком з мобільного номеру телефону - НОМЕР_2 . Вказаний номер телефону - НОМЕР_2 не належить ні свідку ОСОБА_13 , ні самій ОСОБА_9 .

Також прокурор вважає, що судом не надана належна оцінка показанням ОСОБА_9 про те, що після скоєння наїзду на пішохода, вона не намагаючись вчинити будь-які дії щодо надання необхідної допомоги потерпілому, відтягла його з проїзної частини дороги на узбіччя до бордюру, що також свідчить про намагання вчинення дій щодо уникнення від відповідальності за вчинений злочин.

Крім того, прокурор стверджує, що суд не врахував того, що фактично ОСОБА_9 не вжила заходів щодо об`їзду потерпілого, шляхом маневрування, при умовах відсутності зустрічних та попутних транспортних засобів, належної технічної справності її авто, наявності значного стажу водіння, руху з її слів, на незначній швидкості.

При призначені покарання, на переконання прокурора, суд не врахував, що внаслідок ДТП, через неналежне дотримання ОСОБА_9 Правил дорожнього руху, загинула людина, тому такі наслідки, тяжкість злочину, обставини скоєння злочину та поведінка обвинуваченої в частині переховування від правоохоронців та ненадання допомоги потерпілому не узгоджуються з положеннями ч.1 ст.75 КК України, що свідчить про необґрунтованість рішення суду про звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробування, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню на підставі ч.1 ст.414 КПК України з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу; обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; вислухавши думку потерпілого, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора та також просив залишити вирок суду без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 та правильність кваліфікації її дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, колегія суддів не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями частин 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року (справа №756/4830/17-к) вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченої ст.75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, оскільки звільнивши ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів достатніх мотивів прийняття такого рішення, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченої від відбування покарання.

За змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання, врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, особу обвинуваченої, обставини, що впливають на її відповідальність.

Дослідивши дані про особу ОСОБА_9 суд встановив, що остання є громадянкою України, незаміжня, офіційно не працює, є пенсіонеркою за віком, раніше не судима, позитивно характеризується за місцем мешкання та останнім місцем роботи. Відповідно до висновку спеціаліста в галузі психології обвинувачена знаходиться у важкому психологічному стані постійне відчуття провини за скоєне, почуття глибокого душевного болю, психоматичні захворювання. Частково відшкодовувала витрати на лікування, та не відмовляється від подальшого відшкодування шкоди.

Обставин, які б пом`якшували, або обтяжували покарання ОСОБА_9 , місцевим судом не встановлено.

З урахуванням тяжкості вчиненого злочину, а також особи ОСОБА_9 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства.

В свою чергу, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції формально враховано тяжкість злочину та не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченої, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст.75 КК України.

Так, ОСОБА_9 вчинила необережний злочин, який відповідно до положень ст.12 КК України, є тяжким.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не в повній мірі врахував характер вчинення злочину та поведінку обвинуваченої, як після вчинення злочину, так і на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_9 грубо порушила правила безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також те, що від вказаних дій настала смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Той факт, що обвинувачена заявила про щире каяття та частково відшкодувала потерпілій стороні завдані збитки, на думку апеляційного суду, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість її виправлення без відбування покарання та звільнення обвинуваченої від його відбування з випробуванням.

Колегія судді враховує той факт, що після дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачена місце вчинення злочину залишила, не намагалась надати потерпілому невідкладну медичну допомогу, не вжила заходів для виклику швидкої медичної допомоги. Звертає увагу на себе і той факт, що в подальшому, на протязі тривалого часу, обвинувачена відшкодувала потерпілому лише 10000 гривень, що вочевидь не можна вважати співрозмірним спричиненій шкоді у виді загибелі людини.

Доводи сторони захисту стосовно того, що обвинувачена не відмовляється від подальшого відшкодування спричиненої шкоди, колегія суддів визнає декларативними, оскільки обвинувачена з моменту початку досудового розслідування та до дня розгляду справи в апеляційному суді, не вжила дієвих заходів направлених на відшкодування спричиненої шкоди.

Апеляційний суд вважає, що навіть попри вчинення ОСОБА_9 злочину через необережність, враховуючи тяжкість наслідків у виді загибелі людини, відсутні підстави стверджувати, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченої та запобігання вчинення нею нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що без відбування обвинуваченою покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_9 положень ст.75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між її правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання з випробуванням за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими водіями.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинений обвинуваченою ОСОБА_9 тяжкий злочин є суспільно небезпечним, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин.

При цьому, покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Відповідно до ст.ст.3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_9 без відбування покарання та звільнення її від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на конкретних обставинах справи та вимогах закону, оскільки судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

На думку апеляційного суду, призначення ОСОБА_9 покарання без застосування положень ст.75 КК України необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченої, попередження вчинення останньою нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.

За наведених обставин, вимоги апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке вона має відбувати реально, є обґрунтованими.

Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, в зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку, яким обвинуваченій необхідно призначити покарання без застосування положень ст.75 КК України.

Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні 0001338 від 15.10.2023 року, яким ОСОБА_9 засуджено за ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженій та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4