УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Київ

справа № 646/5236/24

провадження № 51- 2235 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 березня 2025 року,

встановив:

За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 травня

2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України

(далі -КК), визнано винуватим у вчиненні кримінальногоправопорушенняпередбаченого ч. 5 ст. 407 КК та призначено йомупокарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді гранатометника 2-го гірсько-штурмового відділення 1-го гірсько-штурмового взводу 2-ї гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення статей 17, 65 Конституції України, статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 07 грудня 2023 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, самовільно залишив місце служби в районі н.п. Куп`янськ-Вузловий Куп`янського району Харківської області, та, незаконно, постійно перебував поза межами місця служби, а 23 квітня 2024 року добровільно з`явився до органів державної влади, та не заявив про себе, чим вчинив самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок стосовно нього без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, порушує питання про перегляд постановлених стосовно нього судових рішень у касаційному порядку та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Обгрунтовуючи свої вимоги, засуджений посилається, зокрема, на те, що суди належним чином не врахували той факт, що його стан здоров`я не дозволяє перебувати на посаді гранатометника, до того ж, не повною мірою зважили на наявність обставин, які пом`яшують покарання, які, у сукупності з іншими обставинами, встановленими у цьому провадженні, давали підстави судам зробити висновок про можливість його засудження без реального відбування покарання.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З копії вироку вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованогокримінальногоправопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 5

ст. 407 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактично зводяться до його незгоди з призначеним покаранням, а саме, незастосуванням до нього положень ст. 75 КК. Однак, така позиція сторони захисту є необґрунтованою, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, особі, яка вчнила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря -психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив та дійшов висновку про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі,у мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що положення статей 69, 75 КК, в які були внесені зміни, які набрали чинності 27 січня 2023 року, не підлягають застосуванню при призначенні покарання ОСОБА_4 , оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК в умовах воєнного стану, а у вказаних статтях міститься пряма заборона їх застосування до осіб, які вчинили злочин, передбачений ст. 407 КК, в умовах воєнного стану, з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи вищенаведене, призначене ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 5 ст. 407 КК відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить вимогам ст. 65 КК. Це покарання з огляду на положення ст. 50 цього Кодексу узгоджується з загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність і принципами співмірності та індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість немає.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та обгрунтованою.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання засудженого на незадовільний стан здоров`я, з огляду на те, що, відповідно до оскаржуваних судових рішень, останній не надав жодних доказів щодо вказаного твердження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 травня 2024 року та ухвалу

Харківського апеляційного суду від 06 березня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3