Провадження №1-кп/761/1487/2025
В И Р О К

іменем України

01 серпня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва матеріали кримінального провадження №0001569, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Самарканд, Республіки Узбекистан, громадянина республіки Узбекистан, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 447 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Так, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй.

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

-застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

-застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

-Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

-вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

-бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

-блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

-напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

-застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

-дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

-засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначенням міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає що дії російської федерації на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. ЇЇ результатом стала анексія Криму, окупація території Донецької та луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення російською федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі і шляхом вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27.02.2014 широко висвітлювались більшістю засобів масової інформації та іноземних держав.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська російської федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

У зв`язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжено.

Починаючи з 24.02.2022 російська федерація щодня порушує правила ведення війни та масово чинить воєнні злочини.

Збройні сили російської федерації неодноразово завдавали ударів ракетними установками по цивільних аеродромах, важливих критичних об`єктах інфраструктури, житлових будинках, закладах охорони здоров`я, школах та інших цивільних об`єктах.

Крім того, починаючи з 24.02.2022 підрозділи збройних сил російської федерації та інші військові формування російської федерації здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. Також на стороні російської федерації беруть участь у збройному конфлікті найманці приватних воєнних компаній (далі - ПВК).

Відповідно до ст. 47 Додаткового протоколу І 1977 р. до Женевських конвенцій про захист жертв війни, а також у Міжнародній конвенції про боротьбу з вербуванням, використанням, фінансуванням і навчанням найманців, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 4 грудня 1989 р. (ратифікована Постановою ВРУ від 14 липня 1993 р. № 3381-ХІІ), найманцем є особа, яка:

-спеціально завербована на місці або за кордоном, щоб битися у збройному конфлікті або у спільних насильницьких діях, спрямованих на повалення уряду чи інший підрив конституційного порядку держави або підрив її територіальної цілісності;

-беручи участь у таких діях, керується головним чином бажанням одержати значну особисту вигоду і яка спонукається до цього обіцянкою виплати або виплатою матеріальної винагороди;

-не є громадянином сторони, що перебуває в конфлікті, або держави, проти якої спрямовані спільні насильницькі дії;

-не є постійним жителем на території, яка контролюється стороною, що перебуває в конфлікті, або держави, проти якої спрямовані спільні насильницькі дії;

-не входить до особового складу збройних сил сторони, що перебуває у конфлікті, або держави, на території якої здійснюються спільні насильницькі дії;

-не надіслана державою для виконання офіційних обов`язків. Матеріальна винагорода найманцю, який бере участь у збройному конфлікті, характеризується тим, що вона дійсно була обіцяна стороною або за дорученням сторони, що перебуває в конфлікті, і за розміром істотно перевищує винагороду, що обіцяна чи сплачується комбатантам такого ж рангу і функцій, які входять до особового складу збройних сил даної сторони.

Так, ОСОБА_10 , будучи громадянином Республіки Узбекистан, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив дії спрямовані на участь як найманця у збройному конфлікті, воєнних діях на території України.

Так, 16.08.2022 року ОСОБА_10 , перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 , чеченської республіки, від свого знайомого ОСОБА_11 , з яким проживав у гуртожитку за вказаною адресою, дізнався про оголошення в месенджері «Telegram» на телеграм каналі «ЧВК Редут» про набір найманців до складу вказаної приватної військової компанії. Згідно зазначеного оголошення за участь у війні в Україні було обіцяно грошову винагороду в сумі 1600 доларів США на місяць, а за участь в бойових діях на території України в сумі 4 тис. доларів США на місяць.

Цього ж дня ОСОБА_11 , переслідуючи корисливий мотив, з метою вступу до ПВК «Редут» подзвонив з власного мобільного телефону за номером вказаним у зазначеному оголошенні « НОМЕР_1 », та в ході розмови із не встановленою в ході розслідування особою на ім`я ОСОБА_12 , отримав інструкції для вступу до вказаної ПВК та про необхідність приїзду для цього на полігон неподалік м. Тамбов російської федерації. Про вказані обставини ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_10 , який також виявив бажання про вступ до ПВК «Редут».

З метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на участь найманця на стороні російської федерації у збройному конфлікті на території України, достеменно знаючи що Україна є незалежною, самостійною, суверенною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, переслідуючи корисливий мотив, 18.08.2022 року ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 виїхали з виїхали з м. Грозний чеченської республіки до полігону «Тригуляй», що розташований в населеному пункті Тригуляй, Тамбовської області, російської федерації, згідно попередньої домовленості, де 19.08.2022 їх зустріла невстановлена досудовим розслідуванням особа із ПВК «Редут» та провела до місця дислокації.

Наступного дня, тобто 20.08.2022, реалізуючи свій злочинний умисел на участь найманця у збройному конфлікті, воєнних діях, з метою спричинення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, одержання матеріальної вигоди, ОСОБА_10 добровільно підписав контракт на проходження військової служби в ПВК «Редут» на посаді стрільця.

Відповідно до умов контракту ПВК «Редут» зобов`язувалось виплачувати ОСОБА_10 грошове забезпечення у розмірі 1600 доларів США в місяць, а у разі безпосереднього прийняття участі у бойових діях на лінії розмежування на території України у розмірі 4000 доларів США на місяць. Згідно умов контракту передбачалось страхування життя на суму 60 000 доларів США, яку у разі настанні страхового випадку може отримати будь-яка особа, яку вкаже підписант у контракті. У випадку поранення була передбачена страхова сума у розмірі від 5000 до 30000 доларів США (сума вираховувалась в залежності від тяжкості поранення). В свою чергу ОСОБА_10 зобов`язався брати участь найманця на посаді стрілка в складі ПВК «Редут» на стороні російської федерації в збройному конфлікті, воєнних діях на території України.

Цього ж дня, 20.08.2022 року ОСОБА_10 зараховано до складу ПВК «Редут» в підрозділ під назвою « Злые волки » з позивним « ОСОБА_13 », де останньому видали військову форму із знаками розрізнення-нашивками у вигляді латинської літери «V», а також зображенням голови вовка, після чого він почав проходити навчання з тактики та стратегії ведення бойових дій, застосування зброї, надання першої медичної допомоги. Навчання проводили інструктори з позивними «ОСОБА_20» та «Татарин».

28.08.2022 року ОСОБА_10 , разом з іншими особами, які входили до складу підрозділу ПВК «Редут», у межах загального плану захоплення території України, через територію Бєлгородської області російської федерації, незаконно прибув на тимчасово окуповану територію України в Донецькій області (точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), де отримав каску, бронежилет та зброю - автомат АК-12 та з цього ж дня до 05.09.2022 ОСОБА_10 продовжив проходити службу в складі ПВК «Редут».

Вранці 06.09.2022 року ОСОБА_10 в складі підрозділу «Злые волки» ПВК «Редут» під командуванням невстановленої особи з позивним « ОСОБА_14 » виїхав з місця тимчасової дислокації на окупованій території Донецької області на позиції ведення бойових дій поблизу м. Ізюм Харківської області, де будучи одягненим у військову форму, бронежилет та каску, маючи при собі автомат АК-12 розмістився у завчасно підготовленому окопі.

Наступного дня, 07.09.2022 року близько 08 год. 00 хв., на вказані позиції ПВК «Редут» поблизу м. Ізюм Харківської області силами Збройних Сил України почався наступ. В цей час ОСОБА_10 та інші найманці підрозділу « Злые волки » ПВК «Редут» з використанням автоматів АК-12 та іншої вогнепальної зброї з метою утримання займаних позицій проводили стрільбу в напрямку військовослужбовців Збройних Сил України.

Близько 12 год. 00 хв. цього ж дня під натиском Збройних сил України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , керівник підрозділу з позивним «Технік» та ще 2 невстановлених досудовим розслідуванням найманців ПВК «Редут» на автомобілі типу «пікап» намагалися покинути лінію зіткнення, однак ОСОБА_10 був затриманий військовослужбовцями Збройних Сил України.

Таким чином, вищезазначеними діями ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 447 КК України, а саме участь найманця у збройному конфлікті, воєнних діях.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_10 з таких підстав.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 323 КПК України спеціальне судове провадження, тобто судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, зокрема передбачених ст. 365 КК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), який переховується від суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження, суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Здійснення спеціального судового провадження щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли вони вчинені особами, які переховуються від суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, та розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту судового розгляду.

Враховуючи, що у кримінальному провадженні здійснювалося спеціальне судове провадження (in absentia), судом досліджено, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_10 на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження, в результаті чого судом встановлено наступне.

Так, ОСОБА_10 особисто вручено повідомлення про підозру, що підтверджується його підписом.

Згідно з інформації ДКІБ СБУ №30/3/3-405 від 16.01.2023 ОСОБА_10 перебуває на території російської федерації.

Також згідно інформації Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими № 222/6/2ДСК від 11.01.2023 року за наявною інформацією у Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України ОСОБА_10 перебуває на території держави-агресора.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_10 на території держави-агресора судові виклики обвинуваченого регулярно публікувались у засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора, однак на жоден із викликів до суду обвинувачений ОСОБА_10 не прибув, про причини неприбуття не повідомив.

У зв`язку із вищевикладеним, на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_10 в порядку спеціального судового провадження (in absentia) з обов`язковою участю захисника та повідомленням обвинуваченого про такий розгляд у спосіб, передбачений вимогами КПК України, шляхом публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення відповідної інформації на офіційних сайтах прокуратури та Шевченківського районного суду міста Києва.

Отже, суд вважає, що стороною обвинувачення, а також судом здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про обізнаність ОСОБА_10 про розпочате кримінальне провадження. Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд розцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття, як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості. Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійснені всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Крім того, дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника ОСОБА_5 на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги, виданого Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві, та в подальшому захисника ОСОБА_6 на підставі доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 04 вересня 2024 року № 004-260010308, виданого Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві.

Захисники були присутні під час досудового розслідування та судового провадження, виявляли активну позицію стосовно захисту обвинуваченого, безпосередньо захисник ОСОБА_6 брала участь у дослідженні доказів в даному кримінальному провадженні.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що як стороною обвинувачення, так і судом були здійснені всі можливі заходи із забезпечення дотримання прав підозрюваного, обвинуваченого під час проведення досудового розслідування та судового провадження.

Відповідно до положень ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В силу ст. 24 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Безпосередній допит обвинуваченого ОСОБА_10 у судовому засіданні з приводу пред`явленого йому обвинувачення не проводився у зв`язку із здійсненням спеціального судового провадження без участі обвинуваченого.

Відповідно до ст. ст. 84-85 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Окремо суд звертає увагу, що дослідження відеозаписів допиту підозрюваного та свідків у судовому засіданні проводилося в умовах воєнного стану за правилами ч. 11 ст. 615 КК України, згідно якої показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації. Крім того, показання, отримані під час допиту підозрюваного, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо у такому допиті брав участь захисник, а хід і результати проведення допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Так, винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 447 КК України, повністю підтверджується наступними доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зі змісту протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_10 від 30.11.2022 року та долученого до нього відеозапису, детально дослідженого судом, вбачається, що про можливість вступу до приватної військової компанії «Редут» йому розповів ОСОБА_11 , пояснивши, що це дозволить заробити кошти. Зі слів ОСОБА_10 , згодом вони разом підписали контракт із зазначеною організацією, відповідно до умов якого мали виконувати бойові завдання за обумовлену грошову винагороду. ОСОБА_10 зазначив, що під час підписання контракту вони перебували в переконанні, що виконуватимуть завдання на віддалі від лінії активних бойових дій. У подальшому, під час виконання одного з бойових завдань, він, ОСОБА_11 та інші члени їхньої групи потрапили в полон.

Зі змісту протоколу допиту свідка ОСОБА_11 від 10.11.2022 року та долученого до нього відеозапису, детально дослідженого судом, вбачається, що останній з метою покращення свого матеріального становища знайшов у мережі Інтернет оголошення приватної військової компанії «Редут». Після ознайомлення з умовами, він разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 підписав контракт, відповідно до якого вони мали виконувати військові завдання за значну грошову винагороду. Після підписання контракту ОСОБА_11 та ОСОБА_10 пройшли навчання тривалістю приблизно сім днів, під час якого отримували інструктаж від осіб із позивними « ОСОБА_15 » та «ОСОБА_20». 28 серпня 2022 року вони були перекинуті на територію України, про що, за словами ОСОБА_11 , дізналися вже після прибуття. Надалі вони проходили додаткову підготовку на полігоні, розташованому в Донецькій області, яка тривала орієнтовно до 6 вересня. Після цього, у зв`язку з оголошенням бойової тривоги, їх відправили в напрямку активних бойових дій. За словами ОСОБА_11 , вони майже цілий день перебували в дорозі, проїжджаючи різні населені пункти. Згодом потрапили під мінометний обстріл, внаслідок якого кілька осіб отримали поранення. Свідок ОСОБА_11 та його напарники залишилися на місці в окопах. Уранці наступного дня почалась стрілянина. Група, яка їх супроводжувала, почала відступати, залишивши їх. З метою приєднатися до основної групи, вони використали автомобіль типу «пікап» і вирушили слідом. Згодом їх було взято в полон. Свідок ОСОБА_11 зазначив, що, підписуючи контракт, вважав, що виконуватиме бойові завдання на значній відстані від лінії безпосередніх зіткнень. Також він повідомив, що уклав контракт через бажання заробити кошти на навчання, оскільки є студентом.

Зі змісту протоколу допиту свідка ОСОБА_16 від 24.11.2022 року, додатку до нього та долученого відеозапису, детально дослідженого судом, вбачається, що останній у 2022 році підписав контракт із приватною військовою компанією «Редут», відповідно до якого мав виконувати бойові завдання за грошову винагороду. Під час допиту він зазначив, що ПВК «Редут» діяла на території Харківської області у складі двох підрозділів - «Ветераны» та «Волки», які дислокувались поблизу населених пунктів Долина та Краснопілля. Також, за його словами, на цих позиціях перебував підрозділ ПВК «Вагнер» під назвою «Зимки» та підрозділ Збройних сил РФ із позначенням «4/88». У ході одного з бойових зіткнень ОСОБА_16 отримав поранення та був взятий у полон Збройними Силами України. Він зазначив, що повернення до місця первинної дислокації було неможливим, оскільки, за його словами, у такому випадку він міг бути «ліквідований». Крім того, свідок повідомив, що ПВК «Редут» є підзвітною Міністерству оборони Російської Федерації. Раніше ця організація займалась охороною різноманітних об`єктів, масових заходів тощо. Також ОСОБА_16 зазначив, що в межах ПВК «Редут» бойові групи формувалися за національною ознакою - зокрема, існували окремі групи «казаків», «осетинів», а також так звані «одноразки» - колишні ув`язнені, яких, за словами свідка, використовували як «гарматне м`ясо». Окрім цього, він наголосив, що командування ПВК «Редут» не враховувало ані психологічного, ані фізичного стану бійців під час планування чи виконання бойових завдань.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.11.2022 року з фото-таблицею, свідок ОСОБА_11 впізнав на фотознімку №3 ОСОБА_10 за сукупністю наступних ознак: формою обличчя, носа, очей.

Досліджений безпосередньо в судовому засіданні додаток до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.11.2022 року за участю свідка ОСОБА_11 , а саме DVD-R диск, містить відеозапис, зміст якого детально описано та повністю відповідає даним, викладеним в вищезазначеному протоколі.

Протоколом огляду від 21.11.2022 року встановлено соціальні мережі та «Телеграм» ПВК «Редут», виявлено та ідентифіковано осіб зі складу ПВК «Редут» та пов`язаних з нею незаконних збройних формувань, які станом на вересень 2022 року активно займались вербуванням осіб для участі в бойових діях в на території України.

Протоколом огляду електронних сторінок від 21 листопада 2022 року встановлено відкриті джерела інформації в мережі Інтернет, які містять дані про ПВК «Редут», історію виникнення, статус ПВК «Редут», кількісний склад та умов вербування. Окрім того, встановлено, що ПВК «Редут» з початком повномасштабного вторгнення росії значно збільшив кількість загонів та особового складу.

Протоколом огляду електронних сторінок від 21 листопада 2022 року встановлено реєстраційні дані ПВК «Редут», яке зареєстровано у м. Тамбов, рф, як «ОБЩЕСТВО С ОГРАНИЧЕНОЙ ОТВЕТСВЕННОСТЬЮ «Частная охранная организация «РЕДУТ» з статутним капіталом у розмірі 250000, ОКФС, «ИНН , ОГРН 222, КПП 68201001, керівником якого є ОСОБА_17 .

Протоколом огляду від 11 листопада 2022 року встановлено, що у відкритій мережі Інтернет на сайті одного з російських інтернет-видань міститься стаття про допит українським журналістом ОСОБА_18 двох найманців - громадян Республіки Узбекистан. Оглядом вищевказаного сайту встановлено, що ОСОБА_10 працював в москві та найнявся в ПВК «Редут». Разом з тим, при переході за посиланням, вміщеним на сайті знаходиться відеозапис «Вбивча засідка розвідгрупи «Барса» 25-тої бригади на російську колону під Балаклією, допит полонених», яке містить безпосередньо процес захоплення в полон 2х осіб, які представились в подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Досліджений безпосередньо в судовому засіданні додаток до протоколу огляду від 11 листопада 2022 року, а саме DVD-R диск, містить відеозапис, зміст якого детально описано та повністю відповідає даним, викладеним в вищезазначеному протоколі.

Разом з тим, судом досліджено надані стороною обвинувачення процесуальні рішення, прийняті під час досудового розслідування, якими підтверджуються законність проведених під час досудового розслідування процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень, їх відповідність вимогам кримінального процесуального законодавства.

Тож, суд, оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази, які є логічними та послідовними, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.447 КК України.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженістьу ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нового кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, судом при призначенні покарання обвинуваченому враховуються дані, що характеризують його особу у поєднанні із тяжкістю вчинених кримінальних правопорушеннях та конкретні фактичні обставини вчинення ОСОБА_10 злочину, поведінку обвинуваченого до, в момент та після вчинення правопорушення.

При цьому, враховуючи характер вчинених обвинуваченим дій, призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України явно не відповідатиме вимогам ст. 65 КК України та буде таким, що вважатиметься в очах стороннього, незацікавленого спостерігача занадто м`яким, тобто суперечитиме інтересам суспільства в частині забезпечення принципу визначення необхідного та достатнього для виправлення особи покарання, яке в подальшому також сприятиме попередженню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами.

Застосування м`якого покарання вочевидь породжуватиме в особи, які вчиняють кримінальні правопорушення направлені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних дій, що призведе до завдання дедалі більшої шкоди державі та суспільним інтересам.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , є щире каяття та сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_10 , судом не встановлено.

З врахуванням всіх обставин справи, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде відповідати принципам та цілям його призначення, а також буде найбільш необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 необхідно обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття його під варту.

Речові докази та судові витрати у даному кримінальному проваджені відсутні, цивільний позов не заявлявся, запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 447 КК України, та призначити покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Строк відбування ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі рахувати з моменту затримання та приведення вироку до виконання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Інформацію про ухвалений вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297 КПК України та на офіційному вебсайті суду.

Суддя ОСОБА_1