Справа №522/5350/25
Провадження по справі №1-кс/522/1941/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

13 травня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 , по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 07.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000023 від 07.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Стислий виклад клопотання слідчого.

20.12.2021 у м. Одесі укладено договір позики грошових коштів між ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Іллічівським МВ ГУ ДМС України в Одеській області від 07.05.2015), як Позичальником та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 24.07.2000), як Позикодавцем.

Відповідно до пункту 1 Договору позики грошових коштів від 20.12.2021 Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 39 101 310,50 (тридцять дев`ять мільйонів сто одна тисяча триста десять) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору (1 Долар США - 27.2483 грн) складає 1435.000 (один мільйон чотириста тридцять п`ять тисяч) Доларів США 00 центів, а Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Пунктом 10 Договору позики грошових коштів від 20.12.2021 Сторони визначили, що у якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором Позичальник надає в іпотеку:

- будинок відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1942 га, кадастровий номер :09:000:0701 у день укладення позики;

- 3-кімнатну квартиру, загальною площею 402,6 кв.м., житловою площею 110.4 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_3 строком до 01.06.2022 року, шляхом укладання між ним та Позикодавцем окремого іпотечного договору.

В день укладення Договору позики грошових коштів, 20.12.2021, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчено та укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №4706, відповідно до якого Іпотекодавець ОСОБА_10 , в інтересах якої діяла ОСОБА_11 , виступила майновим поручителем ОСОБА_8 , як Позичальника, та передала в іпотеку Іпотекодержателю ОСОБА_6 майно - будинок відпочинку та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 у якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_8 за Договором позики грошових коштів, укладеним 20.12.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Проте, у строк до 01.06.2022 та після цієї дати до дня звернення із повідомленням про кримінальне правопорушення жодних іпотечних договорів щодо 3-кімнатної квартири, загальною площею 402,6 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_3 , на виконання умов Договору позики грошових коштів від 20.12.2021 не укладалось.

До того ж, встановлено, що вищевказана квартира із 28.10.2020 перебуває в іпотеці за договором № 3461, іпотекодержателем за яким є ОСОБА_12 , зі строком виконання основного зобов`язання на суму 11 346 200,00 грн до 01.11.2024, і передача цієї квартири в нову іпотеку можлива за згодою попереднього іпотекодержателя, якщо інше не встановлено попереднім договором чи Законом (ст. 13 ЗУ «Про іпотеку»).

Із вказаного вбачається, що подружжя ОСОБА_13 достовірно знаючи про наявність боргових зобов`язань, перебування на момент отримання позики квартири за адресою: АДРЕСА_3 в іпотеці, з метою шахрайського заволодіння належними потерпілій грошовими коштами, повідомили, по-перше неправді відомості, укривши реальну інформацію щодо вказаної квартири, а по-друге, до теперішнього часу не уклали договору іпотеки стосовно цієї квартири, як передбачено договором позики.

Крім того, пунктом 5 Договору позики грошових коштів від 20.12.2021 визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику (грошові кошти у такі самій сумі, що були передані йому Позикодавцем) у строк до 20.12.2034 (двадцятого грудня дві тисячі тридцять четвертого року). Повернення позики відбувається згідно з Графіком повернення:

1) до 20.12.2022 суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 30 000 (тридцяти тисячам) Доларам США 00 центів, за офіційним курсом Національного банку України на день платежу;

2) до 20.12.2023 суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 30 000 (тридцяти тисячам) Доларам США 00 центів, за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

3) до 20.12.2024 суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 30 000 (тридцяти тисячам) Доларам США 00 центів, за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Однак, ОСОБА_8 , отримавши позику, грошові кошти не повертає, незважаючи на встановлений договором графік та на теперішній час ним потерпілій не повернуто суму грошей у національній грошовій валюті, еквівалентній 90 000 (дев`яносто тисяч) Доларів США.

З огляду на викладене, потерпілою подано цивільний позов про стягнення із ОСОБА_8 грошових коштів, якими останній заволодів шахрайським шляхом.

Згідно із витягом із Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, встановлено, що переважна більшість належного ОСОБА_8 та ОСОБА_10 нерухомого майна перебуває у Іпотеці у зв`язку із значними сумами боргових зобов`язань останнього. Квартира АДРЕСА_3 , в рівних долях (1/2) належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У зв`язку з вищевикладеним, слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Позиція учасників.

У судовому засіданні слідчий, прокурори підтримали подане клопотання, просили задовольнити його з наведених підстав.

Представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в судовому засідання підтримав думку прокурора та просив накласти арешт на зазначений об`єкт нерухомості.

Власники майна ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , будучи сповіщеними про день, час та місце розгляду клопотання слідчого, в судове засідання не з`явились. Згідно поштових повідомлень, які повернулись до суду, встановлено, що вручити повістки про виклик не надалось можливим через відсутність отримувача під час доставки за адресою постійного місця проживання та місця реєстрації.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, заслухавши думку учасників, приходжу до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви слідчого судді.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову. стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Одночасно при розгляді зазначеного клопотання у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Нормами ч. 6 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Слідчим відділенням відділу поліції №2 Одеського районного управління №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження № 0000023 від 07.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Вказане кримінальне провадження було відкрите на підставі заяви ОСОБА_6 , згідно якого група осіб, шляхом обману заволоділи грошовими коштами останньої у особливо великому розмірі.

Сума заощаджених коштів за договором позики складає 39 101 310,50 (тридцять дев`ять мільйонів сто одна тисяча триста десять) гривень 50 копійок, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору (1 Долар США - 27.2483 грн) складає 1 435000 (один мільйон чотириста тридцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів.

Згідно досліджених матеріалів клопотання встановлено, що за договором позики від 20.12.2021 сторони договору визначали що у якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором Позичальник надає в іпотеку: будинок відпочинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1942 га, кадастровий номер :09:000:0701 у день укладення позики; 3-кімнатну квартиру, загальною площею 402,6 кв.м., житловою площею 110.4 кв.м., що за адресою: АДРЕСА_3 строком до 01.06.2022 року, шляхом укладання між ним та Позикодавцем окремого іпотечного договору.

Слідчим суддею під час дослідження матеріалів встановлено, досудове розслідування проводиться за фактом заволодіння коштів шляхом обману.

З доданих слідчим до клопотання додатків встановлено, що в рамках кримінального провадження № 0000023 від 07.02.2025 потерпілою ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_8 , ОСОБА_10 про стягнення завданої матеріальної шкоди на суму 39 101 310,50 (тридцять дев`ять мільйонів сто одна тисяча триста десять) гривень 50 копійок.

Відповідно до відомостей із Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, квартира АДРЕСА_3 , в рівних долях (1/2) належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10

КПК України, також окрім мети арешту майна формулює його завдання, якими є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Мета - це те, до чого прагнуть, чого хочуть досягти, очікуваний кінцевий результат, то завдання - це конкретні проблеми, які потрібно вирішити задля досягнення мети

Інакше кажучи, завдання є засобом досягнення мети. Слід погодитися, що розв`язання завдань, що стоять перед кримінальним судочинством, обумовлює досягнення його цілей.

Намагаючись досягти мети як кінцевий результат діяльності необхідно виконати низку конкретних завдань. Вирішення завдання є етапом на шляху досягнення мети, Саме тому, як встановлено законодавцем, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Дослідивши матеріали клопотання та заслухавши думку учасників в судовому засіданні слідчий суддя дійшов висновку, що метою арешту майна відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а завданням арешту зазначеного майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Разом з тим, слідчий суддя не враховує зазначену у клопотанні слідчим таку мету арешту як конфіскація майна, оскільки жодній особі в рамках вказаного кримінального провадження не повідомлено.

Щодо способу накладення арешту на майно, яке є речовим доказом, слідчий суддя приходить до такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Тому, у кожному конкретному випадку спосіб накладення арешту на майно визначається пропорційно задля досягнення завдання такого арешту, а саме для запобігання настання зазначених ризиків.

Вжите в абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України законодавцем формулювання «запобігання можливості» свідчить про те, що під час вирішення питання про існування/не існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна застосовується стандарт «достатніх підстав».

Наведений стандарт в контексті доведення існування згаданих ризиків не вимагає від сторони, яка заявляє про існування таких ризиків надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Разом з цим, при визначенні способу арешту слід враховувати його наслідки для власника (володільця, розпорядника майна), які мають бути пропорційними завданням кримінального провадження.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виконання такого завдання кримінального провадження як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення довести обставини, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України (ч. 1 ст. 92 КПК України), яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України)

Доведення такої обставини як настання події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України) можливе шляхом збирання доказів та вжиття заходів, щоб такі зберігались в розпорядженні сторони обвинувачення у спосіб, визначений КПК України, зокрема, шляхом накладення арешту на речові докази.

При вирішенні цього питання слідчий суддя також враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, заява № 29979/04).

Також слідчий суддя враховує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відтак, арешт майна не позбавляє особи права власності, а лише встановлює певні тимчасові обмеження, які є необхідними для виконання завдань кримінального провадження.

При цьому, запропонований спосіб зберігання тимчасово вилученого майна відповідає критеріям тимчасового позбавлення його власників (користувачів, розпорядників) права відчуження, розпорядження та користування майном.

З огляду на кваліфікацію кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, слідчий суддя приходить до переконання, що на вказаний об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , необхідно накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомості.

Такий спосіб накладення арешту на тимчасово вилучене майно не сприятиме настанню будь-яких негативних наслідків, він буде пропорційним завданням кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування і дозволить досягти цілей зазначеного кримінального провадження.

Зокрема, накладення арешту в такий спосіб забезпечить цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про можливість задоволення клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 та накладення арешту на зазначене в клопотанні слідчого майно.

Керуючись ст. ст. 167-173 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт із забороною права розпорядження, відчуження та проведення будь-яких реєстраційних дій, на квартиру АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , в рівних долях, у кримінальному провадженні № 0000023, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.02.2025 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Заборонити усім суб`єктам державної реєстрації прав, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь - які реєстраційні дії (державна реєстрація прав та їх обтяжень, внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, змін до них та їх скасування, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав) відносно об`єкта нерухомого майна: розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності в рівних долях (1/2) належить ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Виконання ухвали покласти на слідчого СВ ВП №2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3 або інших слідчих з групи у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали слідчого судді складено та проголошено 15.05.2025 о 16:00 годині в залі суду № 131.

Слідчий суддя ОСОБА_14