Справа № 164/772/24 Провадження №11-кп/802/103/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 17 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, із вищою освітою, неодруженого, раніше не судимого згідно зі ст.89 КК,

засуджений за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України - 2 роки обмеження волі;

за ч.4 с.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 визначено у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає такі обов`язки: періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він діючи умисно за попередньою змовою за невстановлених слідством обставин, з метою підроблення посвідчення водія, яке згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою КМУ № 340 від 08 травня 1993 року, є документом, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом та видається після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, передбаченому Міністерством охорони здоров`я, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складання теоретичного і практичного іспитів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС, надав невстановленій особі персональні анкетні дані про себе та власну фотографію, які були використані для підробки (точну дату, місце та час розслідування не встановлено) посвідчення водія категорії «А,В,С» серії НОМЕР_1 від 16 квітня 2022 року на ім`я ОСОБА_7 , яке видане Центром 8044 (згідно з відомостями у самому документі). Після незаконного виготовлення вказаного документу ОСОБА_7 отримав посвідчення водія у м. Києві. Відповідно до висновку експерта, бланк посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_1 , яке видане на ім`я ОСОБА_7 , не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України, так як виготовлений не у відповідності до вимог, які пред`являються до вказаного виду об`єктів (документів).

Крім того, ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, достовірно знаючи про те, що всупереч вимогам п.16 Положення «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою КМУ № 340 від 08 травня 1993 року, не проходив медичного огляду у порядку, встановленому Міністерством охорони здоров`я, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та не складав теоретичного і практичного іспитів в сервісному центрі МВС, тобто не мав права на отримання посвідчення водія, у кінці 2023 року (точну дату та час розслідуванням не встановлено) придбав у невстановленої слідством особи підроблене посвідчення водія категорії «А,В,С» серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 . Центр 8044 (згідно з відомостями у самому документі).

Відтоді, ОСОБА_7 користувався вказаним завідомо підробленим посвідченням водія. Однак, 02 лютого 2024 року приблизно о 19 годині під час руху за кермом автомобіля марки «Opel Vivaro», д.н.з. НОМЕР_2 , автодорогою М-07 на стаціонарному посту патрульної поліції, що в с. Оконськ Камінь-Каширського району Волинської області, був зупинений працівниками УПП у Волинській області та під час перевірки, усвідомлюючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на його ім`я є підробленим, пред`явив вказаний документ працівникам поліції.

поданій апеляційній скарзі з доповненнями прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Вказує на те, що у вступній частині вироку не вказано судимість ОСОБА_7 , строк погашення якої згідно ст.89 КК України не закінчився. Крім того, суд не застосував положення ч.ч.1,3,5 ст.71 КК України та не призначив покарання за сукупністю вироків із урахуванням невідбутої частини додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами згідно вироку Камінь-Каширського районного суду від 31.05.2019, що відповідно перешкоджає застосуванню положень ст.75 КК України. Посилаються на те, що покарання призначене ОСОБА_7 є явно несправедливим внаслідок його м`якості. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначити йому покарання за ст.27, ч.3 ст.358 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч.4 ст.358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. За сукупністю вироків на підставі ч.ч.1,3,5 ст.71 КК України до призначеного за даним вироком покарання частково приєднати відбуту частину додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 місяці, призначеного вироком Камінь-Каширського районного суду від 31.05.2019, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 місяці. З мотивувальної і резолютивної частини вироку виключити посилання на призначене покарання на підставі ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. У вступній часині вироку вказати про судимість ОСОБА_7 вироком Камінь-Каширського районного суду від 31.05.2019 за ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 28.01.2022 ОСОБА_7 умовно-достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 10 місяців 7 днів. У решті вирок суду залишити без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає, викладені доводи у апеляційній скарзі необґрунтованими та повністю безпідставними твердження прокурора про підстави скасування вироку. Просить вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала і просила скасувати вирок та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, суд не застосував положення ч.ч.1,3,5 ст.71 КК України та не призначив покарання за сукупністю вироків із урахуванням невідбутої частини додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами згідно вироку Камінь-Каширського районного суду від 31.05.2019, апеляційний суд зазначає, що вказаної обставини на час апеляційного розгляду не існує, оскільки згідно листа ДУ «Центр пробації» філії ДУ "Центр пробації" у Волинській області Камінь-Каширський районний сектор №1 вказано, що початок строку додаткового покарання у виді заборони керувати транспортними засобами є 28.02.2022, а закінчення строку 28.02.2025.

Щодо доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характеризуючі дані про особу обвинуваченого, який вину у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав в повному об`ємі, щиро розкаявся, відповідно до ст.89 КК України є несудимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується виключно позитивно.

До обставини, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого суд відніс щире каяття.

Обставин, які згідно ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Враховуючи зазначену пом`якшуючу обставину та відсутність обтяжуючих покарання обставини, з урахуванням особи винного, його ставлення до вчиненого, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо застосування положень ст.ст.75, 76 КК України, тобто звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин не надавала підстав місцевому суду для висновку, що визначена засудженому форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом без урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином не вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі належним чином не врахував.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

За змістом вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що вирок місцевого суду підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_7 покарання.

Апеляційний суд при визначенні ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.27.ч.3 ст.358 КК України бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до не тяжких злочинів, дані про обвинуваченого, який є особою молодого віку, свою вину визнав повністю, в подальшому зобов`язувався дотримуватись бездоганної поведінки, має постійне місце проживання та роботи, за якими характеризується виключно позитивно. Будь-яких тяжких наслідків від його дій не настало.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 апеляційний суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, сприяння встановленню істини в суді.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, сприяння встановленню істини в суді, відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , враховуючи особу винного, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, має постійне місце проживання та роботи, позитивно характеризується, однак, раніше судимий, апеляційний суд на підставі ч.1 ст.69 КК України вважає за можливе визначити ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України, яке слід відбувати реально, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції зазначеної статті, а саме громадських робіт на строк 200 годин.

Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за можливе залишити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання призначене місцевим судом за ч.4 ст.358 КК України.

Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 слід визначити на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення як ним так і іншими особами кримінальних правопорушень.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, доводи сторони обвинувачення щодо незаконності судового рішення в частині призначеного покарання та відповідно необхідності призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, апеляційний суд вважає безпідставними та до уваги не приймає з урахуванням вищенаведеного.

Що ж стосується доводів апелянта про необхідність доповнення вступної та мотивувальної частин вирок посиланням на наявність у ОСОБА_7 судимості, то вони заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 судимий вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31.05.2019, а тому вступну і мотивувальну частини вироку потрібно доповнити посиланням на врахування не знятої та не погашеної судимості відповідно до вироку Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31.05.2019 та ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 28.01.2022 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 17 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Залишити ОСОБА_7 призначене покарання за ч.4 ст.358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ст.69 КК України визначити ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Вступну і мотивувальну частини вироку доповнити посиланням на врахування не знятої та не погашеної судимості відповідно до вироку Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31.05.2019 та ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 28.01.2022 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: