Дата документу 26.03.2025 Справа № 334/2700/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2700/22 Слідчий суддя в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/173/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 26 березня 2025 року у м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою законного представника потерпілого ОСОБА_6 піклувальника ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволені клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000987 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 - в режимі відеоконференції (EASYCON),

представника потерпілого ОСОБА_6 піклувальника ОСОБА_7

Представник потерпілого ОСОБА_6 піклувальник ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволені клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000987 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що слідчим не надано суду доказів того, що існують певні обставини, які можуть свідчити про загрозу знищення чи спотворення речового доказу квартири, або ж про наявність інших загроз цілям кримінального провадження, які зумовлюють необхідність накладення арешту на нерухоме майно, відтак слідчий суддя дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість поданого клопотання.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 піклувальник ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді скасувати, клопотання задовольнити.

В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначає, що найпростішим і найдієвішим способом відшкодувати заподіяну ОСОБА_6 шкоду, є повернення потерпілому незаконно відчуженої шахраями квартири.

Вважає, що квартиру ОСОБА_6 було відчужено у шахрайський спосіб, оскільки останній має певні вади, не мав і не міг мати ніякої потреби позичати великі суми грошей, а тим більше передавати в заклад своє єдине житло.

Зазначає, що правова підстава для накладення арешту є очевидною, розмір шкоди документально доведено.

На думку апелянта, обмеження права теперішнього власника квартири є суто номінальним, оскільки відчужена квартира не перебуває у його безпосередньому володінні, не є його єдиним житлом, а тому сам по собі тимчасовий арешт, тобто заборона відчуження, ніяк не вплине на його матеріальний стан або житлові права.

Водночас апелянт зазначає, що відчуження квартири, чи то підставній особі, чи добросовісному набувачеві, неминуче перешкодить кримінальному провадженню, головним завданням якого є відновлення порушеного права.

Звертає увагу, що суд першої інстанції неправильно застосував вимоги ст.ст.98, 170, 173 КПК України.

Згідно з ухвалою слідчого судді, до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшло вищевказане клопотання слідчого, узгоджене із процесуальним прокурором Дніпровської окружної прокуратури м.Запоріжжя Запорізької області ОСОБА_9 .

Відповідно до клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що у 2016 році невстановлені особи, діючи за попередньою змовою між собою, скориставшись довірою громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись у приміщенні офісу приватного нотаріусу Запорізького міського округу ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , уклали договори займу та позики від 22 квітня 2016 року та 18 липня 2016 року, в результаті чого, можливо, шахрайським шляхом незаконно заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_6 , чим завдали громадянці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - піклувальнику цивільно обмеженого ОСОБА_6 , матеріальних збитків на суму 235 206, 00 гривень.

В ході проведення допиту потерпіла ОСОБА_7 надала копії таких документів: свідоцтво про право власності на житло №37 від 29 лютого 2016 року у якому вказано, що районна адміністрація Запорізької міської ради по Ленінському району посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві приватної власності громадянину ОСОБА_6 . Свідоцтво видано згідно з розпорядженням голови районної адміністрації від 29 лютого 2016 року, №116 р. Копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 . Копію договору позики від 22 квітня 2016 року між ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (позикодавець) та громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 (позичальник). Копію договору іпотеки від 22 квітня 2016 року між громадянином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (іпотекодержатель) та громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 (іпотекодавець). Копію договору позики від 18 липня 2016 року між ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (позикодавець) та громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 (позичальник). Копію договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 квітня 2015 року за реєстровим №1575 від 18 липня 2016 року.

Постановою слідчого від 01 квітня 2024 року квартиру АДРЕСА_2 визнано речовим доказом, у зв`язку із чим слідчий звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на неї.

Заслухавши доповідь судді; аргументи представника ОСОБА_6 піклувальника ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги; прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.170 КПК України, завдання арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з вимогами ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів (у цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу); спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, відповідно до положень ч.2 ст.173 КПК України, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку колегії суддів, слідчим суддею ці положення закону враховані в повній мірі при розгляді клопотання.

Як убачається з матеріалів провадження, слідчий звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , яка на праві приватної власності належить громадянину ОСОБА_11 .

Слідчим зазначено, що метою накладення арешту на вказану квартиру є збереження речового доказу, яка є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та відповідно до постанови слідчого СВЗРУП ГУНП в Запорізькій області майора поліції ОСОБА_8 від 01 квітня 2024 року визнана речовим доказом в кримінальному провадженні №0000987 від 16 червня 2022 року.

На підтвердження доводів клопотання слідчого наданий витяг з ЄРДР за №0000987, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України; постанову про здійснення досудового розслідування слідчою групою від 29 лютого 2024 року; заяву про вчинення кримінального правопорушення; протокол допиту потерпілого від 16 червня 2022 року ОСОБА_7 ; протокол додаткового допиту потерпілого від 21 липня 2022 року; лист з районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району; протокол тимчасового доступу до речей і документів; опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді; договори позики; договір іпотеки; договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 квітня 2015(6) року за реєстровим №1575 (4); довіреність; аналітичний профіль на особу; скріншот з сайту «Судова влада України»; постанова про визначення речовим доказом від 01 квітня 2024 року та інші документи, якими, на думку органу досудового розслідування, підтверджується необхідність зазначеного арешту.

Відповідно до вимог ст.98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Проте, клопотання слідчого про арешт майна не містить посилань на докази, а матеріали провадження і самих доказів, на підтвердження того, що вказане у клопотанні майно дійсно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

До клопотання не додано достатніх доказів на підтвердження існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, а саме в цих матеріалах відсутні об`єктивні відомості, які б давали достатні підстави вважати, що вищевказана квартира вибула з власності ОСОБА_6 у незаконний спосіб.

Виходячи з відомостей, що містяться у доданих до клопотання документів, 22 квітня 2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено договір позики на суму 112 600,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором позики цього ж дня між останніми було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав в іпотеку ОСОБА_11 квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . 18 липня 2016 року між останніми було укладено договір позики на суму 18 605,00 грн, та цього ж дня останні уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, відповідно до умов якого, ОСОБА_6 зобов`язаний був повернути ОСОБА_11 позику у розмірі 131 265,00 грн, строком до 22 квітня 2017 року. 21 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 було внесено запис про реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_11 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 . Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру зазначено вищевказаний договір про внесення змін до договору іпотеки.

Проте, об`єктивних та достатніх відомостей, які давали би обґрунтовані підстави вважати, що укладення вищевказаних договорів не відповідало волі ОСОБА_6 , і те, що останній через свій стан здоров`я не усвідомлював значення своїх дій, суті та наслідків договорів на момент їх укладення, та діяв під впливом обману, грошові кошти за договорами позики він не отримував, до клопотання не додано, не зважаючи на те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні розпочато ще у червні 2022 року, а з клопотанням про арешт майна слідчий звернувся у квітні 2024 року, тобто майже через два роки після початку досудового розслідування.

Показання самого ОСОБА_6 з приводу обставин провадження в матеріалах клопотання відсутні, а також відсутні відомості про об`єктивну неможливість його допиту під час досудового розслідування.

Не надано додаткових матеріалів прокурором і при апеляційному розгляді.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що у цьому кримінальному провадженні, незважаючи на тривалість досудового розслідування, жодній особі не повідомлено про підозру.

В свою чергу, показання представника потерпілого ОСОБА_6 піклувальника ОСОБА_7 (відображені в доданих до клопотання протоколах допиту від 16 червня 2022 року та від 21 липня 2022 року) про те, що під час опитування ОСОБА_6 вона дізналась, що 2016 році останній підписав у нотаріуса документи, не усвідомлюючи значення своїх дій під впливом ОСОБА_13 - знайомого його матері; саме ОСОБА_14 отримав гроші від ОСОБА_11 під час укладання договорів позики та іпотеки під заборону відчуження квартири ОСОБА_6 ; ОСОБА_11 у змові із ОСОБА_15 з метою заволодіння квартирою ОСОБА_6 , шахрайським шляхом уклали недійсні договори, без ретельної перевірки цих показань слідчим шляхом та підтвердження іншими доказами, не можуть бути достатньою та безумовною підставою для втручання у права особи у спосіб, вказаний в клопотанні - шляхом накладення арешту на майно в межах кримінального провадження.

Не може бути такою достатньою підставою для накладення арешту на майно, у розумінні положень кримінального процесуального законодавства, і постанова слідчого про визнання вищевказаної квартири речовим доказом.

Разом з цим, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З урахуванням викладеного, є передчасними доводи апелянта про те, що найпростішим і найдієвішим способом відшкодувати заподіяну ОСОБА_6 шкоду є повернення йому незаконно відчуженої шахраями квартири.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, не спростовують правильності висновків слідчого судді, оскільки ці доводи не підтверджуються долученими до клопотання матеріалами провадження.

Окрім того, при апеляційному розгляді встановлено, що в Ленінському районному суді м.Запоріжжя перебуває на новому розгляді цивільна справа №334/6617/20 за позовом представника позивача ОСОБА_6 - піклувальника ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про визнання договорів позики та договору іпотеки недійсними.

Ухвалою Ленінського районного суд м.Запоріжжя від 16 лютого 2021 року в межах цієї цивільної справи було задоволено клопотання представника позивача та вжито заходи щодо забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_11 , державному реєстратору, іншим особам, уповноваженим здійснювати реєстраційні дії, вчиняти дії щодо відчуження, міни, дарування, передачі в оренду, користування внесення до статутних капіталів, розпорядження, тощо, вчиняти реєстраційні дії, пов`язані із державною реєстрацією та перереєстрацією права власності та інших речових прав щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним №01, а також здійснювати дії щодо виселення, зняття з реєстрації місця проживання останнього з квартири за адресою: АДРЕСА_5 .

Таким чином, арешт на зазначену квартиру накладено відповідною ухвалою суду ще до початку кримінального провадження, і до цього часу цей арешт не скасований.

Отже, колегія суддів вважає, що достатніх підстав, передбачених кримінальним процесуальним законодавством, для накладення арешту на вищезазначене майно, як і самої доцільності такого арешту, в межах кримінального провадження, яке розслідується, не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що ініціатором клопотання не доведено, що внаслідок застосування вищевказаного арешту може бути виконано завдання, для виконання якого подано клопотання.

На думку колегії суддів, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.

У зв`язку з викладеним, подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для безумовного скасування оскаржуваної ухвали, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 піклувальника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволені клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000987 від 16 червня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4