УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 135/1205/24

провадження № 51-2263ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 000072 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання місцевий суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року та призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, арешту майна, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 30 серпня 2024 року приблизно о 09:00, на території гуртожитку «Дубрава» ТОВ «Вінницька птахофабрика» (вул. Промислова, м. Ладижин, Гайсинський р-н, Вінницька обл.), умисно без мети збуту, незаконно придбав (піднявши поліетиленовий пакет, що лежав на траві біля урни для сміття) особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою 1,1381 г, яку незаконно зберігав при собі до 16:25 30 серпня 2024 року, тобто до моменту його затримання працівниками поліції та вилучення указаної психотропної речовини під час обшуку в період з 17:43 до 17:46.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року і призначити ОСОБА_4 більш м`яке покарання.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор зауважує, що місцевий суд призначив найбільш суворий вид покарання, хоча засуджений свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся. Крім того, на переконання скаржника, обставинами, що пом`якшують покарання, можуть бути характеристики з ДУ «Вінницька виправна колонія (№ 86)» відповідно до якої засуджений характеризується позитивно, а за місцем реєстрації - задовільно; те, що ОСОБА_4 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває і за медичною допомогою останні 5 років не звертався.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст.ст. 381 та 382 цього Кодексу, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про суворість призначеного покарання її підзахисному з огляду на таке.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував, зокрема характеристики ДУ «Вінницька виправна колонія (№ 86)» відповідно до якої засуджений характеризується позитивно та за місцем реєстрації - задовільно; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують. Не залишив поза увагою суд і те, що ОСОБА_4 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває і за медичною допомогою протягом останніх 5 років не звертався; засуджений 03 вересня 2024 року умовно-достроково звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі з невідбутим строком - 9 місяців 6 днів.

Урахувавши викладене, а також принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у межах, встановлених санкцією ч. 1 ст. 309 КК, а саме: у виді обмеження волі, призначивши остаточне покарання із застосуванням положень ст.ст. 71, 72 КК. Таке покарання, на переконання місцевого суду, буде справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій порушила питання про призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж обмеження волі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК і порядку його відбування та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог скаржника, аргументувавши таке рішення.

Вінницький апеляційний суд зазначив, що обставини, на які посилається захисник, врахував суд першої інстанції під час постановлення оскаржуваного вироку стосовно ОСОБА_4 . Крім того, цей суд погодився з рішенням суду першої інстанції щодо часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року та визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, що узгоджується з положеннями ст. 71 КК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що призначені місцевим судом вид і розмір покарання, порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Таке покарання призначено з дотриманням положень ст.ст. 50, 65 КК є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Також колегія суддів зауважує, що твердження сторони захисту в касаційній скарзі зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для призначення більш м`якого виду покарання.

Крім того, суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника щодо суворості призначеного її підзахисному покарання є безпідставними з огляду на те, що санкція ч. 1 ст. 309 КК передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому покарання у виді обмеження волі, визначивши його строк у наближеному до мінімально можливого згідно з ч. 1 ст. 309 КК.

Також колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій встановили у цьому провадженні наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання засудженому ОСОБА_4 - щире каяття. Щодо інших обставин, про які указує захисник у касаційній скарзі, та які, на її думку, є такими, що пом`якшують покарання, а саме характеристики з ДУ «Вінницька виправна колонія (№ 86)», відповідно до якої засуджений характеризується позитивно, а за місцем реєстрації - задовільно; те, що ОСОБА_4 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває і за медичною допомогою останні 5 років не звертався, то вони, на переконання Верховного Суду, не є такими, що пом`якшують покарання з огляду вчинення засудженим кримінального правопорушення під час відбування покарання і, відповідно, ці обставини не свідчать про меншу суспільну небезпечність засудженого ОСОБА_4 .

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3