КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/3737/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3907/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , представника ОСОБА_32 в інтересах ТОВ "Фактум Капітал", ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , представника ОСОБА_38 в інтересах ОСОБА_39 , представника ОСОБА_40 в інтересах ОСОБА_41 , представника ОСОБА_42 в інтересах ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_53

представників власників майна: ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 ,

ОСОБА_57 ,

власників майна: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,

ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 ,

ОСОБА_29 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 ,

ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 рокузадоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_53 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, про арешт майна.

Накладено арешт у кримінальному провадженні, внесеному 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, на майно - гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою АДРЕСА_1 , який складається з 104 квартир та 5 нежитлових приміщень, а саме:

- квартири АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_63 ;

- квартири АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_64 ;

- квартири АДРЕСА_4 , власник ОСОБА_65 ;

- квартири АДРЕСА_5 , власник ОСОБА_66 ;

- квартири АДРЕСА_6 , власник ОСОБА_8 ;

- квартира АДРЕСА_7 , власник ОСОБА_67 ;

- квартири АДРЕСА_8 , власник ОСОБА_68 ;

- квартири АДРЕСА_9 , власник ТОВ «ФК ФОРТ» ();

- квартири АДРЕСА_104, власник ОСОБА_69 ;

- квартири АДРЕСА_105, власник ОСОБА_70 .

- квартири АДРЕСА_106, власник ОСОБА_71 ;

- квартири АДРЕСА_10 , власник ОСОБА_19 ;

- квартири АДРЕСА_11 , власник ОСОБА_26 ;

- квартири АДРЕСА_12 , власник ОСОБА_15 ;

- квартири АДРЕСА_13 , власник ОСОБА_72 ;

- квартири АДРЕСА_14 , власник ОСОБА_73 ;

- квартири АДРЕСА_15 , власник ОСОБА_18 ;

- квартири АДРЕСА_16 , власник ОСОБА_23 ;

- квартири АДРЕСА_17 , власник ОСОБА_74 ;

- квартири АДРЕСА_18 , власник ОСОБА_75 ;

- квартира АДРЕСА_19 , власник ОСОБА_76 ;

- квартири АДРЕСА_20 , власник ОСОБА_27 ;

- квартири АДРЕСА_21 , власник ОСОБА_77 ;

- квартира АДРЕСА_22 , власник ОСОБА_78 ;

- квартири АДРЕСА_23 , власник ОСОБА_79 ;

- квартири АДРЕСА_24 , власник ОСОБА_80 ;

- квартира АДРЕСА_25 , власник ОСОБА_11 ;

- квартири АДРЕСА_26 , власник ОСОБА_23 ;

- квартири АДРЕСА_27 , власник ОСОБА_81 ;

- квартири АДРЕСА_28 , власник ОСОБА_23 ;

- квартири АДРЕСА_29 , власник ОСОБА_8 ;

- квартири АДРЕСА_30 , власник ОСОБА_24 ;

- квартири АДРЕСА_31 , власник ОСОБА_29 ;

- квартири АДРЕСА_32 , власник ОСОБА_82

- квартири АДРЕСА_107, власник ОСОБА_83 ;

- квартири АДРЕСА_33 ОСОБА_84 та 1/2 ОСОБА_85 ;

- квартири АДРЕСА_34 , власник ОСОБА_21 ;

- квартири АДРЕСА_35 , власник ОСОБА_86 ;

- квартири АДРЕСА_36 , власник ОСОБА_87 ;

- квартира АДРЕСА_37 , власник ОСОБА_88 ;

- квартири АДРЕСА_38 , власник ОСОБА_28 ;

- квартири АДРЕСА_39 , власник ОСОБА_12 ;

- квартири АДРЕСА_40 , власник ОСОБА_6 ;

- квартири АДРЕСА_41 , власник ОСОБА_89 ;

- квартири АДРЕСА_42 , власник ОСОБА_90 ;

- квартири АДРЕСА_43 , власник ОСОБА_91 ;

- квартири АДРЕСА_44 , власник ОСОБА_92 ;

- квартири АДРЕСА_45 , власник ОСОБА_93 ;

- квартири АДРЕСА_46 , власник ОСОБА_94 ;

- квартири АДРЕСА_47 , власник ОСОБА_95 ;

- квартири АДРЕСА_48 , власник ОСОБА_96 ;

- квартири АДРЕСА_49 , власник ОСОБА_14 ;

- квартири АДРЕСА_50 , власник ОСОБА_97 ;

- квартири АДРЕСА_51 , власник ОСОБА_10 ;

- квартири АДРЕСА_52 , власник ОСОБА_11 ;

- квартири АДРЕСА_53 , власник ОСОБА_98 ;

- квартири АДРЕСА_54 , власник ОСОБА_7 ;

- квартири АДРЕСА_55 , власник ОСОБА_99 ;

- квартири АДРЕСА_56 , власник ОСОБА_100 ;

- квартири АДРЕСА_57 , власник ОСОБА_7 ;

- квартири АДРЕСА_58 , власник ОСОБА_11 ;

- квартири АДРЕСА_59 , власник ОСОБА_101 ;

- квартири АДРЕСА_60 , власник ОСОБА_102 ;

- квартири АДРЕСА_61 , власник ОСОБА_103 ;

- квартири АДРЕСА_62 , власник ОСОБА_88 ;

- квартири АДРЕСА_63 , власник ОСОБА_104 ;

- квартири АДРЕСА_64 , власник ОСОБА_105 ;

- квартири АДРЕСА_65 , власник ОСОБА_106 ;

- квартири АДРЕСА_66 , власник ОСОБА_107 ;

- квартири АДРЕСА_67 , власник ОСОБА_25 ;

- квартири АДРЕСА_68 , власник ОСОБА_108 ;

- квартири АДРЕСА_69 , власник ОСОБА_109 ;

- квартири АДРЕСА_70 , власник ОСОБА_110 ;

- квартири АДРЕСА_71 , власник ОСОБА_111 ;

- квартири АДРЕСА_72 , власник ОСОБА_112 ;

- квартири АДРЕСА_73 , власник ОСОБА_113 ;

- квартири АДРЕСА_74 , власник ОСОБА_114 ;

- квартири АДРЕСА_75 , власник ОСОБА_20 ;

- квартири АДРЕСА_76 , власник ОСОБА_115 ;

- квартири АДРЕСА_77 , власник ОСОБА_116 ;

- квартири АДРЕСА_78 , власник ОСОБА_117 ;

- квартири АДРЕСА_79 , власник ОСОБА_12 ;

- квартири АДРЕСА_80 , власник ОСОБА_9 ;

- квартири АДРЕСА_81 , власник ОСОБА_107 ;

- квартири АДРЕСА_82 , власник ОСОБА_118 ;

- квартири АДРЕСА_83 , власник ОСОБА_9 ;

- квартири АДРЕСА_84 , власник ОСОБА_119 ;

- квартири АДРЕСА_85 , власник ОСОБА_120 ;

- квартири АДРЕСА_86 , власник ОСОБА_121 ;

- квартири АДРЕСА_87 , власник ОСОБА_122 ;

- квартири АДРЕСА_88 , власник ОСОБА_123 ;

- квартири АДРЕСА_89 , власник ОСОБА_13 ;

- квартири АДРЕСА_90 , власник ОСОБА_124 ;

- квартири АДРЕСА_91 , власник ОСОБА_125 ;

- квартири АДРЕСА_92 , власник ОСОБА_69 ;

- квартири АДРЕСА_93 , власник ОСОБА_126 ;

- квартири АДРЕСА_94 , власник ОСОБА_127 ;

- квартири АДРЕСА_95 , власник ОСОБА_13 ;

- квартири АДРЕСА_96 , власник ОСОБА_15 ;

- квартири АДРЕСА_97 , власник ОСОБА_16 ;

- квартири АДРЕСА_98 , власник ОСОБА_17 ;

- квартири АДРЕСА_99 , власник ОСОБА_128 ;

- квартири АДРЕСА_100 , власник ОСОБА_129 ;

- квартири АДРЕСА_101 , власник ОСОБА_130 ;

- нежитлового приміщення АДРЕСА_108, власник ОСОБА_85 ;

- нежитлового приміщення АДРЕСА_109, власник ОСОБА_110 ;

- нежитлового приміщення АДРЕСА_110, власник ТОВ «ФАКТУМ КАПІТАЛ» ();

- нежитлового приміщення АДРЕСА_111, власник ТОВ «ФАКТУМ КАПІТАЛ» ();

- нежитлового приміщення АДРЕСА_112, власник ТОВ «ФК ФОРТ» ().

Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам користуватися, розпоряджатися або відчужувати вказане майно, окрім фізичних осіб, які на відповідних правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживали у ньому станом на прийняття рішення про можливість поділу № 28229 від 13.02.2023 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, власники майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_131 , ОСОБА_132 , представник ОСОБА_133 в інтересах ТОВ "Фактум Капітал", ОСОБА_134 , ОСОБА_135 , ОСОБА_136 , ОСОБА_137 , ОСОБА_138 ,представник ОСОБА_139 в інтересах ОСОБА_140 , представник ОСОБА_141 в інтересах ОСОБА_142 , представник ОСОБА_143 в інтересах ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 подали апеляційні скарги, у яких просять поновити їм строки на апеляційне оскарження, а також, кожен апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року про арешт майна в частині накладення арешту, заборони користування, розпорядження та відчуження належними їм на праві власності квартирами та нежитловими приміщеннями.

В обґрунтування апеляційних скарг апелянти посилаються на те, що ухвала суперечить нормам Конституції України, Законам України, нормативно-правовим актам, міжнародним конвенціям та принципам права.

Вказують на те, що першим абзацом даної ухвали сказано, що Оболонський районний суд м. Києва в складі слідчого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_152 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду м. Києва клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 15.03.2025 року до ЄРДР за №0000645, про арешт майна.

Закритий судовий розгляд прямо суперечить ст. 27 КПК України про гласність і відкритість судового провадження та повне фіксування технічними засобами судового засідання і процесуальних дій, так як в даному випадку немає жодних підстав для проведення судового розгляду в закритому режимі.

Посилаються на те, що відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно відсутній запис про гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою АДРЕСА_1 , а є виключно запис про багатоквартирний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Скаржники вважають необґрунтованими посилання суду на розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 537 від 13.10.2014 року про затвердження реєстру житлових будинків, що використовувались під гуртожитки в Оболонському районі м. Києва, згідно з яким вказані відомості про адресу, відомчу належність та форму власності.

Так, судом взято до уваги документ, якому вже більше 10 років, та не взято до уваги відомості з реєстру, і безпідставно стверджується в ухвалі суду, що це гуртожиток, оскільки не проведені слідчі дії і не винесено рішення суду з даного приводу.

Скаржники зазначають і про те, що в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 року в п.п 1.1. зазначено, що 18.03.2025 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_53 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645 про арешт майна.

Однак, прокурор одразу в клопотанні вказує всіх власників кожної квартири, тобто це вже не може бути гуртожиток, а є багатоквартирним житловим будинком. При цьому твердження прокурора є необґрунтованими, оскільки не проведені жодні слідчі дії, а в ЄРДР запис внесено тільки 15.03.2025 року.

Як зазначено у оскаржуваній ухвалі, а саме п. 3.7., суд погоджується, що арешт в виді заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, наведеного в п. 1.2. рішення, буде не тільки відповідати завданням кримінального провадження, але й забезпечить збереження нерухомого майна у якості речового доказу, бо відповідно до постанови прокурора від 17.03.2025 року нерухоме майно, у кримінальному провадженні №0000645, було визнано речовими доказами.

Тобто, слідчий суддя фактично порушив інститут права власності в своїй ухвалі, заборонивши навіть користування належною скаржникам приватною власністю.

Також в даній ухвалі суддя порушив ч. 1 ст. 233 КПК України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, щодо проникнення до житла чи іншого володіння особи, а саме, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лиш за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч. 3 цієї статті.

Із змісту оскарженої ухвали вбачається, що слідчий суддя неповно встановив обставини, які мають значення для справи і дав дозвіл на фактичне проникнення в житло, яким володіють власники на праві приватної власності, оскільки заборонив будь-яким фізичним та юридичним особам користуватися, розпоряджатися або відчуджувати вказане майно, окрім фізичних осіб, які на відповідних правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживали в ньому станом на прийняття рішення про можливість поділу № 28229 від 13.02.2023 року".

Апелянти посилаються на те, що оскаржуваною ухвалою слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 фактично відкрив шляхи до вчинення кримінально караних діянь, а саме, це викрадення чужого майна (ст. 185 КК України), нанесення тілесних ушкоджень, грабежів (ст. 186 КК України), розбій (ст. 187 КК України), шахрайства (ст. 190 КК України), привласнення чи розтрата майна (ст. 191 КК України), умисне знищення або пошкодження майна (ст. 194 КК України).

Також зауважують, що власниками нерухомого майна заключені договори щодо комунальних послуг, які включають утримання будинку, опалення, електропостачання, водопостачання та водовідведення гарячої та холодної води, газопостачання.

Так, суддя фактично позбавив власників права користування приватною власністю, однак, комунальні послуги надаються власникам, які не можуть перезаключити договори на якогось користувача.

На думку скаржників, суддя фактично своєю ухвалою зобов`язав їх спонсорувати якихось невідомих користувачів, які можуть проживати в їх приватній власності.

Також, у поданих апеляційних скаргах апелянти обгрунтовують свої вимоги тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з наступних підстав.

Ухвалою слідчого судді передбачено накладення арешту на зазначене нерухоме майно - квартири, із забороною будь-яким фізичним або юридичним особам користуватися, розпоряджатися або відчужувати його, крім фізичних осіб, які були вселені до гуртожитку на законних підставах та фактично проживали у ньому на момент винесення рішення № 28229 від 13.02.2023 про можливість поділу житлового фонду.

Однак, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, (втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

При цьому, не допускається заборона використання житлового приміщення, в якому на законних підставах проживають будь-які особи (ч.ч. 11-12 статті 170 КПК України).

Зі змісту ухвали, також вбачається, що на підставі постанови прокурора від 17.03.2025 року, в межах кримінального провадження № 50000645, групу об`єктів нерухомого майна, зокрема квартири та нежитлові приміщення, було визнано речовими доказами. Втім, таке рішення не ґрунтується на вимогах ст. 98 КПК України та суперечить правовим критеріям визнання об`єкта речовим доказом.

На переконання скаржників, квартири та нежитлові приміщення не відповідають жодному з критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, і не можуть бути визнані речовими доказами.

Крім цього, в апеляційних скаргах апелянти посилаються на те, що набули право власності на нерухоме майно на законних підставах та є його добросовісними набувачами, і накладення арешту позбавляє їх права користування таким майном.

Таким чином, накладення арешту на квартири та нежитлові приміщення є необгрунтованим та суперечить вимогам чинного законодавства України.

Також апелянти посилаються і на те, що постанова прокурора, попри формальне посилання на ст. 98 КПК України, не містить фактичного обґрунтування, за якою саме підставою нерухоме майно визнано речовим доказом, що прямо суперечить правовим стандартам доказування та принципу законності.

Вказують на відсутність ризиків, які б виправдовували арешт нерухомого майна.

У доводах скарг стосовно арешту нежитлових приміщень, апелянти зазначають і те, що право власності на нерухоме майно, арештоване у кримінальному провадженні, набуте заявниками у відповідності до вимог законодавства.

Також відсутні дані, що нежитлові приміщення зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, відповідальність за яке визначена ч. 1 ст. 364 КК України або можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Підставою вважати ці приміщення речовим доказом у кримінальному провадженні слідчий суддя зазначає постанову прокурора від 17.03.2025 року, відповідно до якої нежитлові приміщення, які належать на праві власності Заявникові, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Однак наявність цієї постанови не може сама по собі бути підставою для законного арешту майна та накладення заборон, якщо така постанова не відповідає критеріям, передбаченим частиною першою статті 98 КПК України.

При цьому, слідчий суддя не врахував, що постанова прокурора не містить фактичного обґрунтування, за якою саме підставою нерухоме майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні за ст. 364 КК України, що прямо суперечить правовим стандартам доказування та принципу законності.

До того ж, така позиція слідчого судді суперечить усталеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.03.2021 року у справі № 11-410сап20, відповідно до яких формальне визнання майна речовим доказом без чіткої аргументації відповідності критеріям, визначеним статтею 98 КПК України, є юридично неспроможним і не може бути самостійною підставою для накладення арешту.

Так, зокрема Велика Палата Верховного Суду від 25.03.2021 року у справі № 11-410сап20 погодилася, що «апеляційний суд, керуючись тим, що постанова слідчого про визнання майна речовим доказом містила лише опис установлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення та виклад дослівного змісту частини першої статті 98 КПК України, без обґрунтування того, за якими з критеріїв цієї норми нежитлові приміщення визнано речовими доказами, дійшов висновку про те, що прокурор у клопотанні не довів мету накладення арешту - збереження речових доказів».

Так, кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 364 КК України, віднесене до кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг (розділ XVII КК України).

Відповідно до частини першої статті 372 КПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Слідчий суддя окремим пунктом в якості обґрунтування застосування заходів забезпечення кримінального провадження зазначає про звернення мешканців гуртожитку щодо незаконних, злочинних та самоправних дій нових власників, про систематичне зазнання незаконного втручання в права та інтереси таких осіб, а саме - незаконне проникнення до їх житла, викрадення їх майна, погрози їх життю та здоров`ю, а також заподіяння шкоди з метою залякування та виселення.

Такі обґрунтування не мають відношення до кримінального провадження, відповідальність за яке передбачена ст. 364 КК України та його завдань.

До об`єкту кримінального правопорушення за ст. 364 КК України не віднесені права особи на житло, на користуванням майном, право власності або інші права колишніх мешканців гуртожитку, про ймовірні порушення яких йдеться в ухвалі слідчого судді, та з огляду на припущення про наявність яких задоволене клопотання прокурора.

Зв`язок нежитлових приміщень з вчиненням кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачене ст. 364 КК України (використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби), у клопотанні прокурора та доданих до нього документах обґрунтований не був.

Вищезазначене обґрунтування арешту з боку слідчого судді суперечить також і вимогам ч. 1 ст. 94 КПК України, згідно з якою слідчий суддя повинен оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їхню сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення.

Слідчий суддя не врахував, що перелічені прокурором кримінальні провадження не об`єднані з кримінальним провадженням № 0000645 і відповідно відсутні процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення у цьому кримінальному провадженні на підставі обставин, які припускаються органом досудового розслідування у інших кримінальних провадженнях.

Така процесуальна позиція прокурора, який звернувся з клопотанням з вищевикладених підстав, та слідчого судді, який підтримав таку позицію, суперечать завданням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000645 з огляду на його правову кваліфікацію за ст. 364 КК України.

Крім цього, частина 2 ст. 171 КПК України визначає, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено зокрема підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, необхідною передумовою задоволення клопотання про арешт майна є доведення особою, що його подала, необхідності такого арешту, наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

На думку апелянтів, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2025 року постановлена всупереч вимогам зазначених статей КПК України.

Зазначають про те, що у кримінальному провадженні не заявлено цивільних позовів щодо нежитлових приміщень чи користування ними, та взагалі будь яких прав на них.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Водночас на дату застосування заходів забезпечення кримінального провадження прокурора були відсутні будь які дані щодо таких ризиків.

Заявники не мають процесуально статусу у кримінальному провадженні їм не було повідомлено про існування кримінального провадження та про розгляд клопотання прокурора про накладення арешту.

При цьому, прокурор необґрунтовано припустив, а слідчий суддя за відсутності доказів, погодився з наявністю перелічених ризиків.

Заявник ТОВ «Фактум Капітал» є єдиним законним власником нежитлових приміщень, право власності якого не спростовано та наразі не оспорюється у встановленому законом порядку.

Таким чином, навіть за достатності обгрунтованих припущень на цій стадії досудового розслідування для накладення арешту, припущення прокурора та слідчого судді не є жодним чином обґрунтованими.

Також, прокурор не обґрунтував, які саме завдання кримінального провадження за ст. 364 КК України виправдовують втручання у право власності апелянтів, адже таких завдань у цьому кримінальному провадженні наразі не існує.

Як вбачається з фабули кримінального провадження, матеріалів клопотання прокурора та змісту ухвали слідчого судді, обставини визначені ч. 11 ст. 170 КПК України, жодним чином не підтверджені.

Незважаючи на це, слідчим суддею в порушення вказаних вимог КПК України накладено заборону на користування, розпорядження та відчуження будь-якими фізичними та юридичними особами об`єктами нерухомого майна у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, слідчий суддя не визначив, що у випадку накладення арешту буде порушений справедливий баланс між вимогами загального інтересу та інтересами зацікавлених осіб. Обов`язкового балансу не вдасться досягти, якщо зацікавлена особа чи особи були зобов`язані понести надмірний індивідуальний тягар («Б.K.M. Лоджистік Тасімасілік Тікарет Лімітед Сіркеті проти Словенії» (В.K.M. Lojistik Tasimacilik Ticaret Limited Sirketi v. Slovenia), 2017, §§ 47 і 52).

Як наслідок, ухвала слідчого судді спричинила надмірне втручання у право приватної власності, а також у здійснення правомірної господарської діяльності власниками нежитлових приміщень, не виправдане жодною нагальною потребою, що суперечить принципам справедливості, пропорційності та правової визначеності, передбаченим як національним законодавством, так і практикою ЄСПЛ (зокрема, у справах Sporrong and Lonnroth v. Sweden, James and Others v. United Kingdom).

На переконання апелянтів, у сукупності вказані обставини свідчать про незаконність та безпідставність накладення арешту на квартири, орган досудового розслідування не довів необхідність арешту на квартири та нежитлові приміщення, не підтвердив статус майна як речового доказу, а суд не забезпечив належного балансу між публічним інтересом і правом приватної власності. Такий арешт є неправомірним втручанням у право приватної власності, що суперечить положенням національного та міжнародного права і підлягає негайному скасуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників власників майна: ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , власників майна: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_53 , який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто за відсутності власників майна та їх представників.

Враховуючи дати отримання копій оскаржуваної ухвали, дати звернення апелянтів з апеляційними скаргами, та з урахуванням абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотань про поновлення строків апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки апеляційні скарги подано власниками майна в частині накладення арешту на належні їм квартири та нежитлові приміщення, суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу слідчого судді лише в частині накладення арешту на нерухоме майно, належне апелянтам.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно колегією суддів не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, органом досудового розслідування, яким є слідчий відділ Оболонського управління поліції ГУНП у місті Києві, здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, яке внесене 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, за попередньо правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 364 КК України. Процесуальне керівництво здійснює Оболонська окружна прокуратура міста Києва.

Відповідно до змісту поданого прокурором клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що згідно з «Актом приймання в експлуатацію державної приймальної комісії завершеного будівництва будівель житлово-громадянського призначення» від 28 грудня 1978 року прийнято в експлуатацію житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 3002 м2, який складається з 104 квартир. Вказана будівля перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

З метою вирішення питань, пов`язаних із погашенням заборгованості держави перед банківськими установами, Указом Президента України від 11.07.1995 року № 602 «Про заходи щодо впорядкування відносин держави з акціонерними комерційними банками «Промінвестбанк», «Україна» та «Укрсоцбанк», Кабінету Міністрів України було доручено здійснити заходи щодо погашення заборгованості. Зокрема, забезпечити за участю відповідних місцевих Рад передачу до загальнодержавної власності майна, що є комунальною власністю та передано в оренду цим банкам та їх установам, а також здійснити продаж зазначеним банкам орендованого ними майна, що є загальнодержавною власністю, з одночасним розірванням договорів оренди цього майна.

На виконання зазначеного Указу Президента Фонд Державного майна України та Український акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (Промінвестбанк України) уклали договір купівлі-продажу від 29.05.1996 року №18, згідно з яким нежитловий будинок АДРЕСА_102 , було продано Промінвестбанку України. При цьому, відповідно до рішення Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» від 24.02.2022 року розпочато процедуру ліквідації, а отже вказаний будинок, при здійсненні процедури ліквідації банку, є майном, яке спрямовується Фондом для задоволення вимог кредиторів.

Між тим, у не встановлений органом досудового розслідування час, невстановлені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, діючи всупереч чинному законодавству, а саме Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з яким запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, з метою отримання неправомірної вигоди та штучного створення показників із завищеного продажу ліквідаційної маси банку, приховуючи від реальних покупців заборону відчуження та виселення, незаконно здійснили продаж складових частин гуртожитку (квартир), за адресою АДРЕСА_1 .

18.03.2025 року (клопотання датоване 17.03.2025 року) прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_153 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, про арешт майна.

У клопотанні прокурор вказує на те, що відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Крім того, в ч.2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів, адже існують ризики незаконної переєстрації, продажу, використання або інших дій з об`єктом, який не введений в експлуатацію та самовільно збудований на самовільно зайнятій земельній ділянці.

На разі до Оболонського УП ГУНП у м. Києві та Оболонської окружної прокуратури м. Києва надходять неодноразові скарги, в тому числі колективні скарги мешканців гуртожитку за адресою м. Київ, проспект Оболонський, 34В щодо незаконних дій нових власників, які систематично здійснюють дії, спрямовані на утворення перешкод у проживанні мешканців гуртожитку.

Крім того, права на проживання та заборона виселення мешканців гуртожитку прямо зазначена у Законі України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», проте порушені незаконним рішенням уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб, уповноваженої на ліквідацію ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК».

Крім того наразі в судовому порядку розглядають цивільні позови мешканців гуртожитку щодо визнання законності проживання.

Отже, метою арешту є збереження речових доказів, адже існують ризики пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження вищезазначеного майна.

Зокрема, проведеним оглядом сайту «https://prozorro.sale/auction/» встановлено факти продажу Фондом гарантування вкладів фізичних осіб майна гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що на підставі торгів частина квартир була відчужена третім особам, при цьому в найменуванні лотів вказано, що доступ до квартир відсутній, так як в них проживають чи зареєстровані треті особи.

Крім того, усі рішення про продаж вказаних квартир приймалися Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, яким затверджувались умови продажу таких квартир, зокрема ціна, яка є нижчою від експертної.

Одночасно з цим, певна частина квартир залишається не проданою, а отже є необхідність в забезпеченні на час проведення досудового розслідування заборони користування, розпорядження або відчуження нерухомого майна.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_53 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, про арешт майна.

Накладено арешт у кримінальному провадженні, внесеному 15.03.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000645, на майно - гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою АДРЕСА_1 , який складається з 104 квартир та 5 нежитлових приміщень (відповідно до переліку, наведеного у клопотанні прокурора із зазначення власників квартир та нежитлових приміщень).

Ухвалюючи рішення про накладення арешту на майно слідчий суддя виходив з того, що обставини, наведені у клопотанні прокурора, підтверджуються наданими матеріалами разом з поданим клопотанням, зокрема:

- листом мешканців гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 до Київської міської державної адміністрації від 03.03.2025 року № КО-3586;

- протоколом допиту потерпілої ОСОБА_154 від 06.05.2023 року;

- рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13.09.2005 року у справі № 2-7602/05;

- договором купівлі-продажу від 29.05.1996 року, згідно з яким Фонд державного майна України здійснив продаж будинку АДРЕСА_1 , Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку (Промінвестбанк України);

- інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно власників квартир будинку АДРЕСА_1 ;

- розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 537 від 13.10.2014 року про затвердження реєстру житлових будинків, що використовувались під гуртожитки в Оболонському районі м. Києва, реєстром житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в Оболонському районі міста Києва, згідно з яким вказані відомості про адресу, відомчу належність та форму власності;

- рішенням виконавчого комітету Київської міської ради № 23І від 17.03.1986 року;

- актом приймання в експлуатацію державної приймальної комісії завершеного будівництва будівель житлово-громадянського призначення від 28.12.1978 року;

- копією інвентаризаційної справи № 49636 від 05.03.2008 року щодо об`єкта нерухомого майна - будинок АДРЕСА_1 ;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_155 від 18.04.2024 року;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_156 від 15.10.2024 року;

- договором купівлі-продажу нерухомого майна від 30.05.2024 року, згідно з яким ПАТ «АТ Промислово-інвестиційний банк» здійснив продаж квартири АДРЕСА_103 ;

- довідкою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в порядку процедури ліквідації банку про можливість поділу;

- висновком Київського міського БТІ № 13/02/23-28229 від 13.02.2023 року про технічну можливість поділу об`єкта нерухомого майна;

- рішенням комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації, управління та продажу майна (активів) банків, відповідно до якого визначено активи ПАТ «Промінвестбанк», що підлягають продажу на відкритих торгах (аукціон), а саме квартир, що розташовані в будинку АДРЕСА_1 ;

- звітом ТОВ «Північно-східна консалтингова група» про незалежну оцінку вартості нерухомого майна - нежитлових приміщень першого поверху та підвалу, а також житлових квартир у кількості 104, що розташовані в будівлі за адресою АДРЕСА_1 ;

- рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 534 від 06.05.2024 року;

- наказом ПАТ «АТ «Промислово-інвестиційний банк» № 22/Л від 08.05.2024 року про ліквідацію банку на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 06.05.2024 року № 534;

- протоколом огляду від 17.03.2025 року, згідно з яким прокурором у кримінальному провадженні № 0000645 оглянуто інформацію з сайту «https://prozorro.sale/auction/», в якому містяться відомості про продаж Фондом гарантування вкладів фізичних осіб майна гуртожитку за адресою м. Київ, проспект Оболонський, 34-в;

- протоколами електронного аукціону, здійсненого на електронному майданчику «https://prozorro.sale», відповідно до яких найменуванням активу (лоту) є квартири, що розташовані в будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000645 від 15.03.2025 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

Приймаючи рішення, слідчим суддею враховано стадію досудового розслідування, вид та тяжкість злочинних дій, як і передбачені за них покарання, а також, наслідки учиненого кримінального правопорушення, а саме, що наразі користувачі квартир, які проживають в гуртожитку, за адресою АДРЕСА_1 , починаючи з 2023 року, після поділу об`єкту нерухомого майна, обмежені в праві користування квартир від нових власників, які придбали ці квартири на підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Слідчим суддею також враховано, що Оболонською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у декількох кримінальних провадженнях, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номерами - 0000590, 0001072, 0001208, 0000149, 0000160 за аналогічними обставинами.

Суддею зазначено і про те, що передумовою проведення досудового розслідування в наведених кримінальних провадженнях стало звернення мешканців гуртожитків щодо незаконних, злочинних та самоправних дій нових власників. Бо особи, які проживають та на відповідних правових підставах користуються житлом, систематично зазнають незаконного втручання в їх права та законні інтереси, а саме незаконне проникнення до їх житла, викрадення їх майна, погрози їх життю та здоров`ю, а також заподіяння такої шкоди, з метою залякування та їх виселення.

З цих підстав слідчий суддя прийшов до висновку, що арешт в виді заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, зазначеного у клопотанні прокурора, буде не тільки відповідати завданням кримінального провадження, але й забезпечить збереження нерухомого майна у якості речового доказу, бо відповідно до постанови прокурора від 17.03.2025 року нерухоме майно у кримінальному провадженні № 0000645, було визнано речовими доказами.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно - гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою м. Київ, проспект Оболонський, буд. 34-в, який складається з 104 квартир та 5 нежитлових приміщень, оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою прокурора від 17.03.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, твердження апелянтів про непричетність їх до кримінального правопорушення та про те, що вони не мають жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Отже, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представників скаржників, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтами не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, арештоване нерухоме майно (гуртожиток) могло бути об`єктом протиправних дій, може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і ненакладення арешту дасть можливість для його відчуження (або часткового відчуження) на користь третіх осіб, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянтів про те, що вони є добросовісними власниками (набувачами) арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Доводи апеляційних скарг про те, що арештоване майно (гуртожиток) не має ніякого відношення до кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування та не відповідає жодним критеріям ст. 98 КПК України, колегією суддів відхиляються, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що майно - гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою м. Київ, проспект Оболонський, буд. 34-в, який складається з 104 квартир та 5 нежитлових приміщень, є об`єктом кримінального правопорушення, та відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова від 17.03.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова прокурора, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням власників майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та має значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення.

Доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Твердження апелянтів про те, що матеріали справи не містять достовірних, належних, допустимих, а в сукупності достатніх доказів про те, що нерухоме майно (гуртожиток), міг бути об`єктом кримінально протиправних дій, колегія суддів оцінює критично, оскільки дані обставини можуть бути підтверджені лише шляхом проведення перевірки під час досудового розслідування для спростування або підтвердження даних доводів.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апелянтів про те, що накладення арешту на нежитлові приміщення обмежує можливості власників здійснювати господарську діяльність, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Слід зауважити, що скаржниками не надано беззаперечних доказів на підтвердження наведених обставин неможливості здійснення господарської діяльності власниками нерухомого майна (нежитлових приміщень) за умови накладення арешту на вищезазначене майно.

Також, колегія суддів вважає нобгрунтованими доводи апеляційних скарг власників майна про те, що прокурором у клопотанні не доведено наявності підстав для застосування арешту нерухомого майна, зокрема в частині заборони користуватись ним.

Так, згідно ч. 4 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Як встановлено колегією суддів, у поданому прокурором клопотанні порушувалось питання про накладення арешту на вищевказані квартири шляхом позбавлення права власників майна та інших осіб на відчуження, розпорядження та користування вказаним нерухомим майном, із посиланням на необхідність запобігання можливості приховування, псування, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі та відчуження цього нерухомого майна.

Розглядаючи вказане клопотання, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі надав оцінку доводам прокурора про накладення арешту на майно у такий спосіб, обгрунтувавши висновок щодо задоволення клопотання прокурора в частині необхідності накладення заборони користуватися об`єктами нерухомого майна, з посиланням на необхідність досягнення цілей кримінального провадження.

Апелянтами при зверненні із апеляційними скаргами не надано належних доказів на спростування вищенаведених висновків слідчого судді.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційних скарг про неспівмірність обмеження прав власників майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянтів про те, що судовий розгляд проведено без участі власників майна та їх представників у закритому судовому засіданні. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Інші доводи апеляційних скарг, на які посилаються апелянти, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , представника ОСОБА_32 в інтересах ТОВ "Фактум Капітал", ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,представника ОСОБА_38 в інтересах ОСОБА_39 , представника ОСОБА_40 в інтересах ОСОБА_41 , представника ОСОБА_42 в інтересах ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4