У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000511 від 20.03.2023р. за апеляційними скаргами прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , на вирок Заводського районний суд м. Миколаєва від 3 квітня 2025 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, з вищою освітою, незаміжньої, має на утриманні неповнолітню доньку 2014 р.н., працюючої неофіційно у ФОП ОСОБА_8 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9

обвинувачена ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати засудженою за ч. 3 ст. 307 КК України та призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини; встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати. Закрити Кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, і призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення ОСОБА_7 з 20.03.2023 по 22.03.2023 день за день.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні в розмірі 1 950,12 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 , вважає, що оскаржуваний вирок суду в частині призначення покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню (статті 69 КК України), що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість.

Вказує, що призначаючи обвинуваченій покарання із застосуванням ст. 69 КК України, судом не враховано усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, ставлення обвинуваченої до наслідків від вчиненого кримінального правопорушення. Зауважує, що суд не звернув належної уваги на те, що протиправні дії обвинуваченої були припинені лише за втручання працівників правоохоронного органу, коли ОСОБА_7 придбала та отримала особливо небезпечну психотропну речовину - PVP, що склад інкримінованого кримінального правопорушення є формальним і наслідки перебувають поза його межами, що злочин є особливо тяжким у сфері протиправного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин і вчинений із корисливих мотивів.

Вважає, що вчинення злочину є наслідком свідомо обраного ОСОБА_7 способу життя, який вона змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує. На думку прокурора, наведене виключає можливість встановлення в її діях такої ознаки, як щире каяття у скоєному та добровільне відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок є незаконним та необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, у зв`язку з чим вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині застосування закону, який не підлягав застосуванню.

Стверджує, що особистий обшук ОСОБА_7 проведено у порушення вимог Конвенції, Конституції України та КПК України, а тому фактичні дані, отримані в результаті цієї дії є недопустимими доказами, як і фактичні дані, що містяться у протоколі огляду від 21.03.2023 та висновках експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів від 21.03.2023 та 28.04.2023, оскільки вони є похідними від недопустимих доказів. Зауважує, що у протоколі обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 від 20.03.2023 не зазначено підстави його проведення без ухвали слідчого судді. Зміст клопотання про проведення обшуку від 21.03.2023 свідчить, що підстави для проведення невідкладного обшуку в ньому не вказані взагалі, а в ухвалі слідчого судді від 23.03.2023, якою зазначений обшук легалізовано, мотивуванням слідчого зазначено проведення обшуку для переслідування підозрюваної, а метою проведення обшуку була фіксація відомостей щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення. Згідно висновків, викладених в зазначеній ухвалі, обшук проведено з метою запобігання знищенню речей та документів, які є речовими доказами. Натомість, кримінальний процесуальний кодекс (ч. 3 ст. 233) передбачає можливість для слідчого, прокурора проникнути в житло до постановлення ухвали слідчого судді у «лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення», а у зв`язку з відсутністю в клопотанні про проведення обшуку та в ухвалі слідчого судді, якою такий обшук легалізовано належного мотивування його проведення, сторона захисту вважає, що фактичні дані, здобуті в результаті такого обшуку є недопустимими.

В частині надання дозволу ОСОБА_7 на проведення обшуку за місцем проживання, зазначає, що на момент проведення обшуку такий дозвіл був відсутній, оскільки на відеозаписі обшуку слідчий не вказує про його наявність, а захисник в зауваженнях до протоколу обшуку зазначає про відсутність підстав для його проведення без ухвали слідчого судді таких як: врятування життя або переслідування особи, що підозрюється у вчиненні злочину.

Крім того, вказує, що суд у вироку обґрунтував свої висновки показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повідомили, що від ОСОБА_7 20.03.2023 вони дізналися про отримання нею наркотичних засобів на поштовому відділенні, зауважує, що ці показання свідків ґрунтуються на поясненнях ОСОБА_7 , які отримані без повідомлення останньої про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання і є показаннями з чужих слів.

Сторона захисту вважає, що судом невірно встановлені фактичні обставини, висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, внаслідок чого неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність в частині застосування закону, який не підлягав застосуванню та незаконно засуджено ОСОБА_7 .

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_7 , не маючи офіційних джерел прибутку, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи мету незаконного збагачення, обрала в якості джерела доходу діяльність, пов`язану із незаконним збутом особливо небезпечних психотропних речовин на території міста Миколаєва за допомогою схованок "закладок".

Реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, ОСОБА_7 , з метою подальшого фасування особливо небезпечних психотропних речовин, у невстановлені дату та час, через інтернет-месенджер "Телеграм", домовившись із невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, про отримання особливо небезпечних психотропних речовин у відділенні № 29 ТОВ "Нова Пошта", надавши вигадані дані створеного нею акаунту у мобільному додатку зазначеного поштового сервісу.

20.03.2023, близько 16:00, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 прибула до Миколаївського відділення № 29 ТОВ "Нова Пошта", яке розташовано за адресою: м. Миколаїв, вул. Декабристів, 31/1, де отримала поштове відправлення, у якому знаходився один полімерний пакет із особливо небезпечною психотропною речовиною PVP, після чого залишила вказане відділення, тобто виконала усі дії з придбання особливо небезпечних психотропних речовин з метою їх подальшого збуту. Цього ж дня о 16:00 ОСОБА_7 була затримана працівниками поліції біля приміщення відділення № 29 ТОВ "Нова Пошта", яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Декабристів, 31/1, та під час особистого обшуку затриманої в порядку ст. 208 КПК України у вказаному поштовому відправленні виявлено полімерний пакет із особливо небезпечною психотропною речовиною - PVP, маса якої становить 418,3652 г.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковані, за ч. 3 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої, її захисника та прокурора на підтримку вимог апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про її винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України, є вірною.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційних скаргах та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що особистий обшук ОСОБА_7 проведено у порушення вимог Конвенції, Конституції України та КПК України, а тому фактичні дані, отримані в результаті цієї дії є недопустимими доказами, як і фактичні дані, що містяться у протоколі огляду від 21.03.2023 та висновках експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів від 21.03.2023 та 28.04.2023, оскільки вони є похідними від недопустимих доказів.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами сторони захисту та зауважує, що суд першої інстанції дослідив вище наведені обставини та надав їм належну правову оцінку.

Зокрема, суд вказав, що з протоколу затримання від 20.03.2023 та даних відеозапису затримання, обшук ОСОБА_7 здійснювався особою тієї самої статі - слідчою ОСОБА_12 у присутності понятих тієї самої статі, що і обвинувачена. Саме слідчий ОСОБА_12 без застосування тактильного контакту візуально оглянула обвинувачену ОСОБА_7 та сумку останньої, руками поверхнево провела по кишенях куртки обвинуваченої, яка весь час перебувала у верхньому одязі, не знімаючи його. При цьому обвинувачена ОСОБА_7 самостійно видала з поліетиленового пакету картонну коробку, отриману на "Новій Пошті" та інші речі. Протокол затримання підписаний обвинуваченою ОСОБА_7 без зауважень. Щодо присутності в приміщенні, де складався протокол затримання і проводився особистий обшук, інших осіб чоловічої статі, зокрема експерта-криміналіста, працівника поліції, який здійснив фактичне затримання ОСОБА_7 , то вони не є учасниками даної слідчої дії. При цьому, під час складання протоколу затримання від 20.03.2023, була забезпечена присутність адвоката, що також підтверджується даними відеозапису до протоколу затримання.

Отже, під час судового розгляду не встановлено обставин, які вказують, що під час особистого обшуку обвинуваченої ОСОБА_7 не було забезпечено її гідність. Затримання і пов`язаний з ним обшук обвинуваченої ОСОБА_7 , під час якого були вилучені картонна коробка-посилка, в якій був наявний поліетиленовий пакет із зіпзастібкою, що містив психотропну речовину, та інші речі, були законними, проведеними у відповідно до вимог кримінального процесуального закону, захисником не наведено жодних порушень, які б вплинули на недопустимість вилучених речей, як речових доказів.

Доводів захисника про те, що фактичні дані, отримані під час обшуку від 20.03.2023 за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 , хоча і не доводять обставин обвинувачення, але є недопустимими доказами, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Як встановлено судом, 20.03.2023 у кримінальному провадженні № 0000511 о 20:20 було проведено невідкладний обшук за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого, на пропозицію слідчого видати заборонені предмети, ОСОБА_7 виявила бажання добровільно видати пакувальний матеріал: клейку стрічку, зіппакети та поліетиленові пакети, а також сім карти і електронні ваги. В той же день слідчим вилучені предмети визнані речовими доказами, про що складена постанова.

Отже, невідкладний обшук проводився після затримання ОСОБА_7 , о 20:20, в неробочий час суду, що виключало можливість слідчому дотриматись порядку попереднього отримання дозволу слідчого судді на проведення обшуку. На наступний день, в робочий час суду, 21.03.2023 слідчий негайно звернулась до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку.

За правилами ч. 3 ст. 233 КПК України, слідчий суддя розглядаючи клопотання про проведення обшуку перевіряє, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ухвалою від 23.03.2023 підтвердив законність та обґрунтованість проведення вказаної невідкладної слідчої дії, зазначивши, що під час судового розгляду наведено достатні підстави вважати, що було вчинене кримінальне правопорушення, на момент обшуку отримати відповідний дозвіл слідчого судді у порядку, передбаченому КПК України, було неможливо, а невідкладне проведення обшуку без ухвали слідчого судді здійснене з метою запобігання знищенню речей та документів, які є речовими доказами по вказаному кримінальному провадженні. Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявна заява обвинуваченої ОСОБА_7 , відповідно до якої вона надала добровільну згоду на проведення обшуку за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 . Судом не встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 , якій з моменту затримання було забезпечено право користуватися правничою допомогою захисника, надала цю згоду під впливом примусу або насильства.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 26 квітня 2002 року про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів можуть свідчити такі обставини, як великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасовування; поведінка суб`єкта злочину, а саме те, що сама особа наркотичні засоби чи психотропні речовини не вживає, але зберігає їх, тощо.

Вилучені під час обшуку за місцем проживання обвинуваченої зазначені речі, зокрема велика кількість клейкої стрічки, зіппакетів, електронні ваги, те, що відсутні дані про вживання ОСОБА_7 наркотичних засобів або психотропних речовин, особливо великий розмір вилученої психотропної речовини в сукупності свідчать про те, що у ОСОБА_7 був наявний умисел на збут психотропних речовин.

З огляду на викладене доводи захисника про недопустимість даних протоколу обшуку суд вважає безпідставними.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про визнання недопустими показань свідків - співробітників поліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 через те, що останні не роз`яснили обвинуваченій ОСОБА_7 право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, а їх показання надані з чужих слів.

Судом першої інстанції встановлено, що вищевказані свідки, отримавши оперативну інформацію, зупинили обвинувачену ОСОБА_7 , та остання перебувала поряд з ними та під їх контролем до приїзду слідчо-оперативної групи, а отже перебувала у статусі затриманої особи в значенні статті 209 КПК. І хоча цими особами обвинуваченій ОСОБА_7 не було роз`яснено права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, остання не надавала співробітникам поліції, які фактично здійснили її затримання, будь-які показання, що використовуються під час судового розгляду.

Крім того, з протоколу затримання від 20.03.2023 та даних відеозапису затримання встановлено, що слідчим обвинуваченій ОСОБА_7 були повідомлені підстави затримання, роз`яснені права відповідно до ч. 2 ст. 208 та ч. 3 ст. 42 КПК України, в тому числі, не говорити нічого з приводу підозри або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, а тому твердження захисника в протилежному, є необґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, щодо безпідставного застосування ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст. 307 КК України, що потягло, на думку апелянта, призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.ст. 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст.307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом. Таке рішення суд першої інстанції мотивував належним чином.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У відповідності до ст.69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України. Суд першої інстанції дотримався таких вимог закону.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.307 КК України, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні фактичні обставини його вчинення, особу обвинуваченої, яка є сиротою, має постійне місце проживання, мешкає з малолітньою донькою, 2014 року народження, яку виховує самостійно, працевлаштована, раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має захворювання - бронхіальну астму, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення під час досудового розслідування, про що свідчать дані протоколів затримання і обшуку, відповідно до яких обвинувачена добровільно видала працівникам поліції психотропну речовину та повідомила про зберігання за місцем проживання інших предметів, які використовуються під час збуту психотропних речовин, обставин які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку, що вони є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, та про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.307 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, призначивши реальне покарання нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.3 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі.

На переконання суду таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, з чим повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, доводи апеляційної скарги прокурора на неправомірне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , її щире каяття, є безпідставними.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала свою провину, свідомо та неухильно притримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, добровільно видала працівникам поліції психотропну речовину та повідомила про зберігання за місцем проживання інших предметів, які використовуються під час збуту психотропних речовин, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття, як і зазначено в обвинувальному акті, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 .

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, що впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_7 , призначене за ч.3 ст.307 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі, за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Отже, призначене судом покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст. 307 КК України в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто м`яким чи недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, за такого апеляційні скарги захисника та прокурора слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_5 , та захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 3 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: