ЄУН справи: 336/4498/25
Номер провадження: 1-кп/336/1197/2025
ВИРОК

Іменем України

23 липня 2025 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю помічника судді ОСОБА_2 ,яка виконує обов`язки секретаря судового засідання, прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м.Львів,освіта середня ,неодруженого,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,який проходив військову службу на посаді гранатометника 2 піхотного відділення 1 піхотного взводу 3 піхотної роти в/ч НОМЕР_1 у військовому званні «солдат»,раніше судимого

-25.07.2022 р.Червоноградським міським судом Львівської області за ст.296 ч.2 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки

-01.04.2025 р.Христинівським районним судом Черкаської області за ч.2 ст.309 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі

утримується під вартою з 04.04.2025 р.

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.5 Кримінального кодексу України, -

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 1 від 20.07.2023 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду гранатометника 2 піхотного взводу 3 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 . зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, він вважається таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов'язків за посадою.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_6 від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі л гойної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 3 27, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати лаковий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України падалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому а стримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові Пов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 15.06.2024 р., в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, не з`явився вчасно без поважних причин на службу із відпустки для лікування, а саме до місця тимчасової дислокації 2 піхотного відділення 1 піхотного взводу 3 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , розташованого у АДРЕСА_2 , внаслідок чого свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого злочину.

Пояснив,що був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 ,яку з 20.07.2023 р.проходив на посаді гранатометника у в/ч НОМЕР_1 ,на той час місцем дислокації військової частини був АДРЕСА_2 . У січні 2024 р.в районі с.Роботине отримав поранення,тривалий час лікувався,після виписки за рекомендацією ВЛК йому була надана відпустка для лікування строком 30 днів ,до 15.06.2024 р.,коли він мав з`явитись у військову частину та стати до виконання обов`язків військової служби. Однак,по завершенню строку відпустки обвинувачений у військову частину не з`явився,до служби не приступив,протягом приблизно 15 днів гуляв,на той час мешкав у м.Умань,згодом з`явився до органів військової поліції повідомив про себе та про бажання продовжити військову службу,однак на час розгляду кримінального провадження згоди на це в порядку ч.5 ст.401 КК України не отримав. Визнав,що як військовослужбовець не з`явився вчасно на службу з відпустки без поважних причин ,пояснюючи тим,що під час виконання військового обов`язку по захисту країни тричі був поранений,кожне наступне поранення було важчим за попереднє,був фізично та емоційно виснажений,проте ухилятися від військової служби наміру не мав,тому і з`явився добровільно до ВСП. На час розгляду кримінального провадження він за станом здоров`я звільнений з військової служби. У скоєному розкаявся,фактичних обставин справи та доказів,що їх підтверджують,не оспорював.

Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз`яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження,що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема,у рішенні у справі «Коробов проти України.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує як кримінальне правопорушення,передбачене ч. 5 ст. 407 КК України ,а саме: нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до статей 50,65 КК України особі,яка вчинила злочин, має бути призначено покарання,необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та враховує відомості про особу обвинуваченого.

Так, ОСОБА_4 має постійне місце проживання, раніше судимий, за місцем військової служби охарактеризований задовільно.

Обставиною,яка пом`якшує покарання обвинуваченого,суд відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнає активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття у скоєному.

Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям,послідовно визнає винуватість у скоєнні злочину,добровільно припинив злочин,з`явившись до органів військового правопорядку.

Обставин,що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України ,судом не встановлено.

Обвинувачений за віком та станом здоров`я є суспільно корисним,адаптований у суспільстві, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема тривалість вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, його добровільне з`явлення до органу досудового розслідування, суд вважає, що покарання в максимальному розмірі буде несправедливим через надмірну суворість.

Також суд приймає до уваги стан здоров`я обвинуваченого,який отримав три важкі поранення,які пов`язані з військовою службою.З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його ставлення до скоєного, суд прийшов до висновку, що з метою захисту інтересів суспільства, запобігання вчиненню нових правопорушень,обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах мінімальної санкції статті ч.5 ст.407 КК України,оскільки обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям, що вказує на свідоме бажання стати на шлях виправлення,таке покарання є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.

Судом також встановлено, що вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 01.04.2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.71 КК України у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Як передбачено ст.70 ч.1,4 КК України,при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

При цьому, як роз`яснила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 25.06.2018 (справі №511/37/16-к) правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи, що кримінальні правопорушення за ч.5 ст.407 КК України ОСОБА_4 вчинив 15.06.2024 р.,тобто до постановлення вироку Христинівського районного суду Черкаської області від 01.04.2025 року, при призначенні обвинуваченому остаточного покарання необхідно застосувати ч. 4 ст. 70 КК України та принцип поглинання менш суворого покарання,призначеного вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 01.04.2025 р.,більш суворим покаранням за цим вироком.

Такі висновки суд зробив з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого,який став на захист країни за мобілізацією,тричі був поранений,потребує надалі тривалого лікування для відновлення зору,саме з цих підстав був звільнений з військової служби.

Призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ ,викладеній у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 р. та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015 р.,в яких ЄСПЛ зазначив,що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значним,якщо встановлено,що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 р.ЄСПЛ вказав,що для того,щоб втручання вважалося пропорційним,воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи.

На переконання суду,призначення обвинуваченому такого покарання справедливим,співмірним і достатнім для його виправлення,кари та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим,так і іншими особами,а також буде відповідати таким принципам Конвенції,як пропорційність обмеження прав людини,легітимна мета і невідворотність покарання.

Так,у розумінні ЄСПЛ ,покарання повинне встановлювати новий додатковий обов`язок для особи,який випливає з факту вчинення кримінального правопорушення. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає,що покарання переслідує подвійну мету:покарання і стримування від вчинення нових злочинів,а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтир для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

Звільнення на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність,оскільки частина 1 цієї статті прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Суд не має законних підстав і для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на те, що частина 1 статті 69 КК України містить пряму заборону для прийняття зазначеного рішення у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Водночас, обвинувачений може скористатись правом,яке надає йому стаття 81-1 КК України ,яка передбачає,що під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати і речові докази відсутні.

До обвинуваченого обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою,строк якого судом продовжений до 24.07.2025 р.включно, підстави для зміни запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 349, 368, 369, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 01.04.2025 р. більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_4 обчислювати від дня його фактичного затримання з 04.04.2025 р.

Зарахувати у строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з 04.04.2025 р.по день ухвалення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у виді тримання під вартою до набрання вироком суду законної сили залишити без змін.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення,обвинуваченим,який тримається під вартою,у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1