Справа №: 148/1039/25
Провадження № 1-кп/148/108/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України.

В С Т А Н О В И В :

В провадження Тульчинського районного суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України.

Обвинувальний акт внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000079 від 16.03.2025 року.

В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити по кримінальному провадженню судовий розгляд, також заявив клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» строком на 60 діб без визначення застави. В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів вчинених в умовах воєнного стану, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, однак останній в судові засідання не з`являвся, не проживає за зазначеною під час досудового розслідування адресою, 26.05.2025 перебував в с-щі Велика Михайлівка Роздільнянського району Одеської області та намагався незаконно перетнути державний кордон України. Вказане свідчить, що ОСОБА_5 без застосування запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, може переховуватись від суду, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також існує високий ступінь ризику того, що ОСОБА_5 буде незаконно впливати на свідків, оскільки згідно ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо у судовому засіданні, таким чином перебуваючи на волі матиме можливість незаконно впливати на свідків з метою створення сприятливих для себе умов, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_5 раніше судимий за вчинення умисних тяжких злочинів, на даний час обвинувачується у вчиненні умисних тяжких злочинів, без запобіжного заходу у виді тримання під вартою останній може вчинити інші кримінальні правопорушення, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З метою забезпечення дієвості даного кримінального провадження вважає доцільним застосувати вищевказаний запобіжний захід.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_4 не заперечували проти призначення справи до судового розгляду, щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» також не заперечували, захисник просив визначити розмір застави передбачений КПК України.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження щодо можливості призначення судового розгляду та застосування запобіжного заходу, дослідивши обвинувальний акт та клопотання прокурора щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді «тримання під вартою», суд приходить до наступних висновків.

Угод про визнання винуватості чи про примирення у порядку ст. ст. 468-475 КПК України до суду не надійшло. Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається. Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог ст. 291 КПК України при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону. Підстав для направлення обвинувального акту для визначення підсудності не встановлено, дане кримінальне провадження підсудне Тульчинському районному суду Вінницької області.

Таким чином, в наявності достатні підстави для призначення судового розгляду по кримінальному провадженню.

Враховуючи думку учасників судового провадження, судовий розгляд слід провести у відкритому судовому засіданні.

Щодо застосування запобіжного заходу, суд виходить зі слідуючого.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні тяжких кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 407, які вчинені в умовах воєнного стану та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, суд враховує тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочинів, особу обвинуваченого, який не має стабільного доходу та постійного місця роботи. Крім цього суд враховує, що під час досудового розслідування відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, однак останній в судові засідання не з`являвся, не проживає за зазначеною під час досудового розслідування адресою, 26.05.2025 був затриманий в с-щі Велика Михайлівка Роздільнянського району Одеської області коли намагався незаконно перетнути державний кордон України, також неодноразово не з`являвся у призначені підготовчі засідання, приводи відносно останнього не виконані, оскільки за місцем проживання обвинувачений був відсутній.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, переховуватися від суду, а також вчинення нового злочину наявні, що є достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується матеріалами клопотання, та свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків не зменшилися і не припинили існувати.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить із встановленого КПК України порядку отримання показань зазначених осіб у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений не будучи обмежений у спілкуванні зі свідками може здійснювати на них вплив шляхом вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Таким чином ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ризик впливу на свідків узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів.

Разом з тим, на думку суду, у матеріалах кримінального провадження містяться обставини, які дають підстави до переконання про можливість визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Ризики для застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 наявні та обгрунтовані, проте суд не погоджується з доводами прокурора щодо неможливості запобігання цим ризикам шляхом обрання обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу.

Положення кримінального процесуального закону та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: 1) обставини кримінального правопорушення; 2) особливий характер справи; 3) майновий стан підозрюваного; 4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; 5) масштаб його фінансових операцій; 6) даних про особу підозрюваного; 7) встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК України; 8) «професійне середовище» підозрюваного; 9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання;10) шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання перешкоджати встановленню істини у провадженні.

Дійсно, частиною 4 статті 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави, до якого зокрема й відноситься кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_5 - стаття 407 КК України.

Однак, суд звертає увагу, що вищевказаною статтею законодавець надає право суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження не визначати розмір застави, однак дана стаття не є нормою прямої дії, тобто не містись обов`язкового характеру, а тому враховуючи те, що ОСОБА_5 хоча обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, втім, застосування ч. 4 ст.183КПК України є правом, а не обов`язком суду, суд, з урахуванням вищенаведених ризиків, суд вважає за доцільним визначити йому заставу.

В силу ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Суд вважає, що з урахуванням встановлених ризиків, виключністю обставин провадження, та даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , для гарантування виконання покладених на нього обов`язків, останньому необхідно визначити альтернативний запобіжних захід у вигляді застави у розмірі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 121120,00 гривень. Вказана застава здатна забезпечити виконання покладених на нього обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 183, 193-199, 314-316, 331 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Призначити судовий розгляд по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тульчинського районного суду Вінницької області на 11.30 годину 02 вересня 2025 року.

Розгляд кримінального провадження здійснювати одноособово.

Про місце та час розгляду кримінального провадження повідомити учасників кримінального провадження.

Клопотання процесуального прокурора ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 - задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мирнопілля, Арцизького району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів по 20 жовтня 2025, включно.

Визначити розмір застави, який здатний забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків - сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 121120,00 грн (сто двадцять одна тисяча сто двадцять гривень), після внесення якої ОСОБА_5 підлягає звільненню з під варти в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 202 КПК України.

З дня внесення застави строком на два місяці покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. 1-3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: 1) прибувати за викликом до суду; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору, а також направити для виконання начальнику установи виконання покарань.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1