Справа № 729/2740/23
1-кп/729/22/25 р.
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

24 квітня 2025 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000943 від 14.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кемерово, російської федерації, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представників потерпілої адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , 14.07.2023 близько 13 години 00 хвилин, точного часу не встановлено, керував автомобілем марки «ВАЗ 21112» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Незалежності у м. Бобровиця, Ніжинського району, Чернігівської області, поблизу будинку №33, у напрямку від центра міста до перехрестя з вул. Олега Бичка, зі швидкістю близько 20-40 км/год, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра», не надав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину по вказаному пішохідному переходу, з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, а саме: закритий перелом великогомілкової кістки, голівки малогомілкової кістки правої гомілки, часткове ушкодження латеральної колатеральної зв`язки, власної зв`язки надколінника, забій лівого колінного суглоба з крайовим переломом голівки малогомілковї кістки лівої гомілки, крововиливи та подряпини на обох колінних суглобах, які зумовлені комплексом однієї травми в умовах дорожньо-транспортної пригоди, та в сукупності за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_3 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, що є причиною та умовою виникнення та настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_3 під час судового розгляду вину в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України свою вину визнав, дав показання що кримінальне правопорушення вчинив при обставинах вказаних в обвинувальному акті. Так, 14.07. 2023 року він, керуючи автомобілем ВАЗ 21112 р.н. НОМЕР_1 в напрямку «ринку» по вул. Незалежності, при наближенні до пішохідного переходу, зменшив швидкість, впевнившись, що на пішохідному переході пішоходів не було, продовжив рух, а коли вже перетнув розмітку «зебра» почув удар та побачив, що збив пішохода, після чого одразу застосував гальмування. Він не бачив, як пішохід рухався до місця зіткнення. У скоєному щиро розкаявся, жалкує, що так сталося, запевнюючи, що в подальшому нічого протиправного вчиняти не буде. Покази обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Не дивлячись, що ОСОБА_3 визнав свою вину, його вина у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,підтверджується дослідженими в судовому засіданні наступними доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні пояснила, що 14.07.2023 року йшла по тротуару біля приміщення Ніжинської окружної прокуратури до пішоходного переходу позначеного рорзміткою "зебра". Побачила, що з ліва зупинився автомобіль, який пропускав її, праворуч теж наближався автомобіль, але був ще далеко, тому вона стала переходити проїздну частину в спокійному темпі ходьби та коли пройшла 5,5 м її збив легковий автомобіль, що рухався в сторону вул. О.Бичка. Від завданого удару вона впала на капот автомобіля і потім з капота впала на дорожнє покриття.Пізніше стало відомо, що транспортним засобом керував ОСОБА_3

- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що 14.07.2023 року вона стояла біля будинку № 33 по вулиця Незалежності та дивилась на проїзну частину. Зазначила, що бачила як незнайома жінка підійшла по тротуару навпроти будівлі Ніжинської окружної прокуратури до пішоходного переходу, позначеного «зеброю». Зі сторони ринку, в цей час під`їхав до пішоходного переходу легковий автомобіль та зупинився, щоб пропустити пішохода, жінка почала переходити проїздну частину по пішоходному переходу позначеному дорожньою розміткою «зебра» в спокійному темпі ходьби і її передньою лівою частиною збив легковий автомобіль, який їхав у напрямку ринку;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що 14.07.2023 року керуючи автомобілем ВАЗ-2115 їхав по вул. Незалежності в м. Бобровиця від вулиці О.Бичка до центру міста. Наближаючись до пішоходного переходу, що напроти Ніжинської окружної прокуратури, побачив жінку пішохода, яка збиралась переходити проїзну частину по дорожній розмітці «зебрі». Коли жінка пройшла його смугу руху, він розпочав рух та побачив як її збив автомобіль ВАЗ 21112, що рухався у зустрічному напрямку, після чого жінка впала, а автомобіль, що її збив зупинився;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що їй нічого не відомо щодо подій, які відбувалися 14.07.2023 року. На запрошення працівників поліції 14.07.2023 року вона приймала участь у якості понятої, під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди. Все, що вказно в протоколі відповідало дійсності та вказаний протокол нею був підписаний;

Окрім показань обвинуваченого, потерпілої , свідків, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушеннняпідтверджується письмовими доказами, які були надані стороною обвинувачення та дослідженими безпосередньо у судовому засіданні:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.07.2023 про реєстрацію 14.07.2023 кримінального провадження № 0000943 за ч. 1 ст. 286 КК України, внесеного уповноваженою особою 14.07.2023 о 22 год. 38 хв., відповідно до якого 14.07.2023 приблизно о 13 год. 00 хв. автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21112» чорного кольору д.н.з. « НОМЕР_1 » під керуванням гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив наїзд на пішохода гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка переходила проїжджу частину по пішоходному переходу, що по вул. Незалежності, м. Бобровиця;

- рапортом інспектора чергового відділення поліції № 2 (м. Бобровиця) Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області від 14.07.2023, відповідно до якого 14.07.2023 о 15 год. 32 хв. під час прибуття наряду ГРПП за адресою виклику було встановлено, що водій ОСОБА_3 керував т.з. ВАЗ 21112 д.н.з. НОМЕР_1 та наближаючись до нерегульованого пішоходного переходу, на якому перебував пішохід гр. ОСОБА_7 , не врахував дорожньої обстановки, не зменшив швидкість, щоб в разі потреби зупинитись, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 . Внаслідок чого, автомобіль отримав пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження. Пішохіда було доставлено в КНП Бобровицька опорна лікарня, було встановлено свідка даної події гр. ОСОБА_10 та відібрано в неї пояснення;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та ілюстративними таблицями до нього від 14.07.2023, що проводився з 16:00 год. до 17:50 год. в присутності двох понятих та ОСОБА_3 , з якого вбачається, що дорожньо-транспортна пригода (наїзд ТЗ на пішохода) сталася за денного освітлення на нерегульованому пішохідному переході на перехресті, на асфальтованому, сухому покритті. Дорожнє покриття для двох напрямків, шириною 9,0 м. На проїжджій частині нанесені розмітка пішоходного переходу, 1.14.1, біла розмітка відсутня. До проїжджої частини примикають: праворуч бордюрний камінь та узбіччя, ліворуч бордюрний камінь та узбіччя. Далі за узбіччям розміщені праворуч приватне господарство та парковка, ліворуч тротуар, будівля Ніжинської окружної прокуратури. Загальний стан видимості елементів проїжджої частини з робочого місця водія 200 метрів, із ввімкненим світлом фар: дальнім 200 метрів, ближнім 200 метрів, при денному світлі 200 метрів. Сліди шин та гальмування не виявлено. На місці дорожньо-транспортної пригоди виявлено осип скла на асфальтованому покритті автодороги. На транспортному засобі наявні ушкодження у вигляді розбитої фари та потертостях пофарбованого покриття на капоті;

- схемою місця ДТП, доданою до протоколу ОМП від 14.07.2023, на якій зафіксовано ділянку дороги, де відбулось ДТП, положення автомобіля та отримані ушкодження, яку підписано понятими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 без зауважень та заперечень;

- копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 15.03.2018, з якого вбачається, що автомобіль марки ВАЗ, моделі 21112, загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) VIN НОМЕР_3 , чорного кольору, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 ;

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння в КНП «Бобровицька опорна лікарня», який складений о 15 год. 40 хв. 14.07.2023 та з якого вбачається, що у ОСОБА_3 ознак сп`яніння не виявлено;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 14.07.2023, відповідно до якого ОСОБА_7 повідомила, що 14.07.2023 приблизно о 13 год. 00 хв. автомобіль темного кольору здійснив на неї наїзд на пішоходному переході по вул. Незалежності в м. Бобровиця, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ноги;

- висновоком експерта № СЕ-19/125-23/8415-ІТ від 31.08.2023 під час проведення судової інженерно-транспортної експертизи встановлено, що на момент огляду в робочій гальмівній системі автомобіля ВАЗ 21112 р.н. НОМЕР_1 відсутні несправності, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та на момент огляду в системі рульового керування автомобіля ВАЗ 21112 р.н. НОМЕР_1 відсутні несправності, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди;

- висновоком експерта № 97 від 16.08.2023 під час проведення судово-медичної експертизи встановлено, що у гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мали місце наступні тілесні ушкодження: закритий перелом великогомілкової кістки, голівки малогомілкової кістки правої гомілки, часткове ушкодження латеральної колатеральної зв`язки, власної зв`язки надколінника; забій лівого колінного суглоба з крайовим переломом голівки малогомілкової кістки лівої гомілки; крововиливи та подряпини на обох колінних суглобах. Виявлені тілесні ушкодження виникли одночасно внаслідок дії тупих предметів по механізму удару (ударів) в тому числі подряпини по механізму тертя і могли бути спричиненими в строк та за обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема «14.07.2023 близько 13 год. автомобіль марки ВАЗ- 21112, р.н. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 , рухаючись по вул. Незалежності в м. Бобровиця, Ніжинського району, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.» У гр. ОСОБА_7 також мав місце давній «старий» компресійний перелом Л 1 (перший поперековий хребець) визначення якого по механізму спричинення, строк його виникнення не можливо, а потому визначенню ступеня тяжкості якого не підлягає так як дане тілесне ушкодження не знаходиться в прямому наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою 14.07.2023 року. Враховуючи те, що всі описані вище тілесні ушкодження зумовлені комплексом однієї травми в умовах дорожньо - транспортної пригоди оцінка ступеня тяжкості цих ушкоджень проводиться в сукупності. Отже всі вище описані тілесні ушкодження в комплексі за ознакою тривалості розладу здоров`я на строк більше ніж 21 добу, відповідно до п.2.2.1в, 2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України №6 від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово - медичної служби України» відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості. Згідно до результату токсикологічного дослідження № 674 КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» проведено 04.08.2023, в крові гр. ОСОБА_7 від 14.07.2023 р. не виявлено етанол, кров-0,0 г/л (%о).

- протоколом проведення слідчого експерименту від 06.09.2023 року в присутності двох понятих, за участю ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_6 за адресою: м. Бобровиця, вул. Незалежності, біля буд. 28А, під час якого ОСОБА_3 розповів, що керуючи автомобілем ВАЗ 21112 р.н. НОМЕР_1 в напрямку «ринку» по вул. Незалежності, при наближенні до пішохідного переходу він зменшив швидкість, на пішохідному переході пішоходів не було, коли вже перетнув розмітку «зебра» почув удар та побачив, що збив пішохода, після чого одразу застосував гальмування. Крім того, показав на місці події як він рухався відносно правого краю проїжджої частини, показав місце наїзду на пішохода та швидкість керованого ним автомобіля на момент ДТП. Швидкість і траекторію руху пішохода не може показати, тому що не бачив як пішохід рухався до місця зіткнення;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.09.2023 року в присутності двох понятих, за участю свідка ОСОБА_10 за адресою: м. Бобровиця, вул. Незалежності, біля буд. 33, під час якого ОСОБА_10 показала та розповіла про обставини вчинення ДТП, що сталось 14.07.2023 року;

- висновоком експерта № СЕ-19/125-23/10185-ІТ від 19.10.2023 під час проведення судової інженерно-транспортної експертизи встановлено, що покази водія ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_14 , щодо розташування місця наїзду автомобіля «ВАЗ 21112» р.н. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_7 , є технічно неспроможними, а покази потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_15 є технічно спроможними. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних водієм автомобіля ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_14 , відповісти на запитання не є можливим по причині технічної неспроможності вихідних даних. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних потерпілою ОСОБА_7 , відповісти на запитання не є можливим по причині недостатності вихідних даних. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних свідком ОСОБА_15 , водій автомобіля «ВАЗ 21112» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_7 . За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних потерпілою ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_10 , з технічної точки зору, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21112» реєстраційний номер НОМЕР_5 , повинен був дати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , тобто діяти у відповідності до вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних водієм автомобіля ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_14 , відповісти на запитання не є можливим по причині технічної неспроможності вихідних даних. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних водієм автомобіля ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_14 , відповісти на запитання не є можливим по причині технічної неспроможності вихідних даних. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних потерпілою ОСОБА_7 , відповісти на запитання не є можливим по причині недостатності вихідних даних. За умов дорожньо-транспортної ситуації, вказаних свідком ОСОБА_10 , з технічної точки зору в діях водія автомобіля «ВАЗ 21112» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху, що перебуває в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.10.2023 року в присутності двох понятих, за участю потерпілої ОСОБА_7 за адресою: м. Бобровиця, вул. Незалежності, під час якого ОСОБА_7 розповіла про обставини ДТП, що сталось 14.07.2023 року;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.10.2023 року в присутності двох понятих, за участю свідка ОСОБА_11 за адресою: м. Бобровиця, вул. Незалежності, під час якого ОСОБА_11 розповів про обставини та механізм вчинення ДТП, що сталось 14.07.2023 року;

- висновком повторної судово-медичної експертизи № 666 від 09.09.2024 року встановлено, що згідно наданої на судово-медичну експертизу медичної документації у громадянки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому тіла першого поперекового хребця; закритих переломів проксимального епіметафізу правої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків та голівки правої малогомілкової кістки без зміщення уламків з ушкодженням латеральної колатеральної зв`язки, власної зв`язки надколінника, заднього рогу медіального та латерального менісків правого колінного суглобу; закритого крайового перелому голівки лівої малогомілкової кістки, крововиливів в м`які тканини обох колінних суглобів, подряпини правого стегна. Вище вказані тілесні ушкодження спричинені ударною дією тупих твердих предметів, по давності утворення можуть відповідати даті 14.07.2023року, як на це вказано в ухвалі суду, і в сукупності, як можливого наслідку одного травматичного процесу в умовах дорожньо-транспортної пригоди, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно до п.2.2.1в, 2.2.2, 4.6 «Правил судово - медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України №6 від 17.01.1995р «Про розвиток та вдосконалення судово - медичної служби України». Весь вище вказаний комплекс тілесних ушкоджень, в тому числі і закритий компресійний перелом тіла першого поперекового хребця, перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 14.07.2023 року.

Допитавши обвинуваченого, потерпілу та свідків, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні всі докази у кримінальному провадженні, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, що в тому числі закріплено положеннями ч. 5 ст. 9 КПК України щодо застосування кримінального процесуального законодавства України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, як один з принципів законності, визначених серед інших засадами кримінального провадження.

Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п.146) Євпропейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain, judgment of December 1998, Series A no.146, p.33, § 77).

Аналогічне відображення принципів презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини міститься і в положеннях ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Зокрема, відповідно до положень ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з вимогами ч. 4 даної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У відповідності до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Частина 2 статті 9 КПК України вказує, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У той час, як виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу (ч. 1 ст. 373 КПК України).

Окрім того, суд, вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Оцінюючи вищевказані досліджені судом докази по кримінальному провадженню, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними, а сукупність зібраних доказів - достатніми та взаємозв`язаними між собою, тому покладає їх в основу обвинувального вироку.

Таким чином, суд, дослідивши всі докази у кримінальному провадженні, приходить до обґрунтованого висновку, що вищевказані докази, які надані стороною обвинувачення є належними допустимими, приймаються судом до уваги при розгляді даного кримінального провадження, оскільки порушення норм КПК України при зборі даних доказів не було встановлено.

За результатами аналізу доказів, суд приходить до висновку, про те, що надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази, є належними і допустимими і стороною захисту не спростовані. Порушення права на захист обвинуваченого на досудовому розслідуванні у судовому засіданні не встановлено.

Тому, суд в основу доведеності вини обвинуваченого у пред`явленому обвинуваченні покладає не тільки показання обвинуваченого, потерпілої та свідків, які допитувалися в судовому засіданні, давали послідовні покази, сумніву у яких у суду не виникає, а також всі зазначені докази, які детально досліджені в судому засіданні в їх сукупності, які не містять логічних протиріч, підтверджують викладені фактичні обставини вчинення обвинуваченим протиправних дій, в яких його обвинувачують.

Таким чином, оцінюючи досліджені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності та керуючись законом, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якої людини, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з вимогами ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 вид та міру покарання у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його скоєння та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, враховує особу обвинуваченого, його позитивні характеризуючі дані з місця проживання, раніше не судимий, його поведінку в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого є щире каяття.

Відповідно ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Враховуючи обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , яка істотно знижує ступінь суспільної небезпеки як щире каяття, його відверте визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, щире співчуття з приводу цього, його характеристику з місця проживання, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, сімейний стан одружений, пенсіонер, його незадовільний стан здоров`я, думку потерпілої, яка не наполягала на суворій мірі покарання, досудову доповідь органу пробації про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства у тому числі для окремих осіб оцінюється як низький, а також те, що покарання на меті має не тільки кару, а й виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу.

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_3 є пенсіонером, не працює, тому відповідно до вимог КК України йому не може бути призначені інші покарані, передбачені ст. 286 ч. 1 КК України, окрім як штраф.

Розглядаючи клопотання сторони зихисту про застосування при призначенні покарання ст. 69 КК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

В даному кримінальному провадженні наявна одна обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме щире каяття, а тому підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує, що ОСОБА_3 , не професійно керуючи транспортним засобом, грубо порушив правила дорожнього руху України, та в наслідок чого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, здійснив наїзд на потерпілу на пішохідному переході, в результаті якої остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, тому суд приходить до висновку про необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на один рік. Вказане додаткове покарання сприятиме виправленню обвинуваченого в частині суворого дотримання ним в подальшому Правил дорожнього руху України, що надалі виключить можливість становити загрозу для оточуючого суспільства, в тому числі для учасників дорожнього руху, серед яких знаходяться діти і люди похилого віку. Відомостей про те, що право керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходів обвинуваченого, судом не здобуто.

Зваживши на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обраний обвинуваченому такий вид та міра покарання, за глибоким переконанням суду, є необхідні й достатні для його перевиховання та виправлення, та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає не тільки тяжкості вчиненого, обставинам провадження, але і особі обвинуваченого, буде відповідати цілям покарання.

Щодо заявленого цивільного позову в даному кримінальному провадженні, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України, протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ст. 129 КПК України, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Потерпіла ОСОБА_16 в межах кримінального провадження звернулася в суд з позовом до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому просить стягнути з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на свою користь 320 000,00 грн. страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю та здоров`ю. Окрім того, потерпіла ОСОБА_16 просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на свою користь 526 830,46 грн., в тому числі 40151,98 грн. різниця між фактичним розміром шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілої та страховою виплатою (відшкодуванням), та 486 678, 48 грн. різниці між фактичним розміром моральної шкоди, що підлягає виплаті та заявленим розміром моральної шкоди та сплачені судові витрати.

Цивільний відповідач ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» надав відзив на позов, у якому заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві.

Цивільний позивач ОСОБА_16 подала відповідь на відзив в якому просить задовольнити цивільний позов до цивільних відповідачів ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в повному обсязі з підстав наведених у відповіді на відзив.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 не визнає.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія «ВАЗ 21112» реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ/3197223. Ліміт відшкодування страхової суми за шкоду життю та здоров`ю у розмірі 320000 грн., франшиза 0 грн.

Крім того, з посиланням на п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпіла ОСОБА_7 вказує, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у разі встановлення III групи інвалідності становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку, що складає 80400 грн.

З матеріалів справи встановлено, що під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_3 , потерпілій було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, вона перенесла фізичний біль і душевні страждання.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована , за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та /або майну потерпілого.

У відповідності зі ст.ст. 22, 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до п. 26.2. ст. 26 Закону України України №1961-IV (в редакції, чинній на дату настання страхового випадку) мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо- транспортної пригоди, у разі встановлення III групи інвалідності, становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Аналогічного змісту положення також передбачено в підп.2 ч.2 ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-ІХ від 21.05.2024 р., який набрав чинності 01.01.2025 р.

Згідно із п. 26.3 ст. 26 Закону України №1961-IV(в редакції, чинній на дату настання страхового випадку) визначено, що якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку становила 6 700 грн.

Таким чином, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою потерпілою ОСОБА_7 працездатності, становить 80 400 грн.

Цивільній відповідач ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не навів суду будь-яких доводів та заперечень на спростування визначеного потерпілою розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою потерпілою ОСОБА_7 працездатності.

Таким чином, на підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що витрати на лікування потерпілої ОСОБА_7 , які підтверджуються документально, становлять 40832,44 грн. та 80400 грн. страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, разом у розмірі 121 323,44 грн. повністю покриваються лімітом встановленим страховим полісом, тому підлягають стягненню з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», яка застрахувала відповідальність користувача забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, яка зазнала ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Виходячи з вказаних положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування -цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» має відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 2041,62 грн. (5% від суми витрат на лікування 40832,44 грн.).

В іншій частині позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Із наданих потерпілою ОСОБА_7 калькуляцій послуг, складених клінікою «Добробут» станом на 09.01.2025 року вбачається, що вартість подальшого лікування ОСОБА_7 становить 225 598,00 грн.

Однак у відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду від 03.12.97 року № 12 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» вбачається, що якщо потерпілий на час розгляду справи продовжує стаціонарно лікуватися, витрачені на його лікування кошти стягуються з засудженого по день постановлення вироку. Витрати на подальше лікування потерпілого можуть бути стягнуті в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, доводи потерпілої ОСОБА_7 в частині стягнення коштів на подальше лікування у розмірі 225 598,00 грн., суд відхиляє та вважає їх необґрунтованими. При цьому, потерпіла не позбавлена права пред`явити позов про відшкодування витрат на подальше лікування в порядку цивільного судочинства.

Щодо доводів цивільного відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», що даний позов заявлений передчасно та має бути залишений без розгляду, суд зазначає наступне.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року (справа №465/4621/16-к, провадження №13-24 кс19), для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Визначений у цьому Законі України порядок звернення потерпілого чи іншої особи до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченогост.286 ККУкраїни, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст.35 ЗаконуУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

З огляду на викладене вище, доводи представника цивільного відповідача ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», які зводяться до заперечень стягнення зі страхової компанії коштів на відшкодування шкоди ОСОБА_7 із посиланням на те, що остання до страхової компанії не зверталася із заявою про виплату страхового відшкодування та на момент подання позову було відсутнім судове рішення щодо винуватості особи у вчиненні ДТП, є необґрунтованими.

Крім того, протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 спричинена моральна шкода, яка полягала: у фізичному болі та стражданнях від завданих тілесних ушкоджень, тривалому лікуванні, порушенні усталеного способу життя; наявності рубців від ран на тілі, які нагадуватимуть їй про ДТП впродовж всього життя; душевних стражданнях через постійні згадки про ДТП, в якій вона отримала тілесні ушкодження; душевних хвилюваннях та побоюваннях, що вона не може нормально пересуватись без милиць; моральних стражданнях через втрату психологічної рівноваги внаслідок порушення сталого побуту та життєвих зв`язків, неможливості належним чином забезпечити своє фізичне існування, реалізувати власні звички і бажання; необхідності тривалого лікування та проходження реабілітації у подальшому; неможливості повноцінно працювати; неможливістю відновлення свого попереднього стану; виникнення фобій у вигляді страху транспортних засобів, самостійного перетину дороги; втрати почуття безпеки на дорозі в будь-яких умовах (з огляду на характер та обставини ДТП, яка відбулась серед білого дня, на пішохідному переході, за відсутності опадів, нормальної видимості тощо); переживаннями у зв`язку витрачанням часу на підготовку документів для суду, відвідування судових засідань тощо, що є необхідними для захисту порушених прав.

Враховуючи всі перелічені факти, заподіяну моральну шкоду потерпіла оцінює у розмірі 500000,00 грн.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку ушкодженням здоров`я.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачена можливість відшкодування моральної шкоди грішми. При цьому розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, судам слід звернути увагу на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Згідно з п. 3 даної Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 9 Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» (п.53), від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України» (п. 79), які є остаточними, в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, вважаючи на характер та обсяг завданої шкоди потерпілій, яка пов`язана з фізичним болем та стражданнями від завданих тілесних ушкоджень, тривалому лікуванні, порушенні усталеного способу життя, душевних стражданнях через постійні згадки про ДТП, моральних стражданнях через втрату психологічної рівноваги внаслідок порушення сталого побуту та життєвих зв`язків, неможливості належним чином забезпечити своє фізичне існування, реалізувати власні звички і бажання, неможливості повноцінно працювати, неможливісті відновлення свого попереднього стану, втрати почуття безпеки на дорозі в будь-яких умовах, суд з врахування майнового стану обвинуваченого, дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково та рахує за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч ) грн., а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Посилання сторони захисту на те, що потерпілою не надано висновку судово-психологічної експертизи для підтвердження завданої моральної шкоди не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

29 січня 2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика ОСОБА_17 про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз і внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури.

Крім того, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права.

Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Таким чином, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, таке визначення виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду, про що наголошено в постанові КСЦ ВС від 09.11.2022 №462/6463/16-ц.

Таким чином, визначений судом розмір моральної шкоди відповідає встановленим обставинам справи, а також критеріям розумності і справедливості та є співмірним і доцільним у даному провадженні. Вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб потерпілої, як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до закону та не призведе до її збагачення.

Крім того, представником потерпілої ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_9 подано заяву про стягнення з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 45000 грн.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу враховано до складу процесуальних витрат.

Частина 2 ст. 120 КПК України відносить витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого до витрат на правову допомогу.

У разі ухвалення обвинувального вироку, згідно ч. 1 ст. 124 КПК України, витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обвинуваченого та не можуть бути розподілені між страховою компанією і обвинуваченим.

Даний висновок узгоджується з позицією, що викладена в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 686/28824/21.

На обґрунтування вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу потерпілій, надано договір про надання правової допомоги від 24.12.2024 року та акт виконаних робіт наданих послуг №1.

Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 45 000 грн. є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт і суд не вбачає підстав для зменшення їх розміру з огляду на фінансовий стан сторін.

Відтак, процесуальні витрати потерпілої на правову допомогу у розмірі 45 000 грн. підтверджуються документально, а тому підлягають стягненню з обвинуваченого, відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирати.

Відповідно до ч. 4 ст. 175 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.07.2023 року, на речовий доказ автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21112» чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (рами, кузова) « НОМЕР_6 », підлягає скасуванню.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України процесуальні витрати, пов`язані з залученням експерта підлягають стягненню на користь держави з обвинуваченого.

Керуючись ст. 371, 373-374, 381-382 КПК України,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 7648 (сім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 00 коп. за проведення судової експертизи.

Цивільний позов ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_7 страхове відшкодування у розмірі 121 232 (сто двадцять одна тисяча двісті тридцять два) грн. 44 коп. та моральну шкоду в розмірі 2041 (дві тисячі сорок одна) грн. 62 коп., разом у розмірі 126 274 (сто двадцять шість тисяч двісті сімдесят чотири) грн. 06 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн., разом у розмірі 145 000 (сто сорок п`ять тисяч) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19.07.2023 року на автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21112» чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (рами, кузова) « НОМЕР_6 ».

Речові докази: автомобіль марки «ВАЗ» моделі «21112» чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (рами, кузова) « НОМЕР_6 » - залишити у користуванні власника після вступу вироку в законну силу.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, а інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1