Справа № 136/387/25
Провадження №11-кп/801/704/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000121 від 09.12.2024,

за апеляційною скаргою прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року,

яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зозів, Липовецького району, Вінницької області та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта неповна вища, працює вантажником у ТОВ «Люстдорф», одружений, має на утримані двох малолітніх дітей, раніше не судимий

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч.1 ст.209 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

Також визнано ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк - 2 (два) роки.

Згідно з ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки на протязі іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку.

Строк додаткового покарання ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- позовну заяву від імені ОСОБА_8 , що датована 01.03.2022; копію паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_8 ; копію ідентифікаційного коду на ім`я ОСОБА_8 ; копію довідки № 500 від 29.10.2000; копію довідки № 412 від 05.10.2022; копію листа з ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області Відділ № 1 від 30.09.2022 № 1384/14-22; виписку із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай); копію списку членів колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» с. Зозова, які мають право на земельну частку (пай), ухвалено повернути Липовецькому районному суду Вінницької області;

- заяву до державного реєстратора від 22.12.2023, за реєстраційним номером 58692357, ухвалено повернути державному реєстратору Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_10 ;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 28.12.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 2974, ухвалено повернути приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_11 .

Ухвалено стягнути із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в справі за проведення експертизи у сумі 5 088 (п`ять тисяч вісімдесят вісім) гривень 96 коп.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_8 на початку 2022 року, більш точно час та дату у ході досудового розслідування установити не вдалось можливим, стало відомо про наявність земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0148, площею 3,1387 га, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області та належала ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) серії ВН № 0252920 виданого на підставі рішення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області від 17.09.1996 за № 314, який 28.11.2012 помер, про що було зроблено відповідний актовий запис № 2 реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Вінницької області.

Достовірно знаючи, про відсутність обізнаності у родичів ОСОБА_12 про наявність в останнього земельної ділянки, у ОСОБА_8 виник прямий корисливий злочинний умисел, спрямований на шахрайське заволодіння правом власності на земельну ділянку площею 3,1387 га із кадастровим номером :05:000:0148, що знаходиться на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у спосіб, що включав декілька етапів, зокрема:

1) подачі до суду в рамках цивільного судочинства позовної заяви, яка містить завідомо недостовірну інформацію про те, що померлий ОСОБА_12 є троюрідним дядьком ОСОБА_8 , з яким останній проживав з 2006 року по день його смерті однією сім`єю та вів спільний побут;

2) отримання судового рішення про установлення у судовому порядку факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_8 із ОСОБА_12 з 2006 року по день його смерті тобто до 28.11.2012 за адресою: АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0252920, що належала покійному ОСОБА_12 на підставі рішення Липовецької райдержадміністрації Вінницької області від 17.09.1996 за № 314 на підставі якого була передана земельна ділянка, яка розташована на території Вінницького району Вінницької області;

3) реєстрації права власності на земельну ділянку площею 3,1387 га, кадастровий номер :05:000:0148, шляхом надання суб`єкту реєстраційних дій вищевказаного рішення суду, винесеного на підставі доказів, що містили недостовірні відомості.

На виконання вказаного злочинного наміру, з метою незаконного набуття права на чуже майно, а саме права власності на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0252920, шляхом обману, ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів, з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, отримав від невстановленої особи (осіб) (час та місце досудовим розслідуванням не встановлено) позовну заяву із підробленим його підписом про встановлення факту постійного проживання та визнання права на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) по спадкуванню за законом у якій було зазначено неправдиві відомості про те, що померлий ОСОБА_12 являється його дядьком і він з ним постійно проживав однією сім`єю з 2006 року по день його смерті тобто до 28.11.2012 за адресою: АДРЕСА_2 , яку особисто подав 01.03.2023 до Липовецького районного суду Вінницької області.

У подальшому, 21.04.2023, суддею Липовецького районного суду Вінницької області на підставі поданих ОСОБА_8 неправдивих даних, було винесено рішення у справі № 136/363/23, а саме позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено в повному обсязі. Судом встановлено факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_8 із ОСОБА_12 з 2006 року по день його смерті до 28.11.2012 за адресою: АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_8 в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0252920, що належала покійному ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі рішення Липовецької райдержадміністрації від 17.09.1996 за № 314 на підставі якого була передана земельна ділянка, яка розташована на території Вінницького району Вінницької області.

Після чого 22.12.2023 ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні Центру надання адміністративних послуг Липовецької міської ради Вінницької області, на виконання свого злочинного наміру, з метою незаконного набуття права на чуже майно, а саме права власності на земельну ділянку площею 3,1387 га, кадастровий номер :05:000:0148, шляхом обману, діючи з корисливих мотивів, з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, надав державному реєстратору Липовецької міської ради рішення Липовецького районного суду Вінницької області у справі № 136/363/23 від 21.04.2023.

У свою чергу 25.12.2023 державним реєстратором Липовецької міської ради зареєстровано за ОСОБА_8 право власності на земельну ділянку 3,1387 га, кадастровий номер :05:000:0148 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в адміністративних межах Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_8 своїми умисними протиправними діями, об`єднаними єдиним злочинним умислом на шахрайське заволодіння земельною ділянкою площею 3,1387 га, кадастровий номер :05:000:0148, шляхом обману, завдав ОСОБА_13 , який являється ріднім сином померлого ОСОБА_12 збитків в сумі 123 236 грн. 35 коп.

Такі умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

У подальшому, ОСОБА_8 маючи умисел на вчинення правочину з майном, одержаним внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, тобто, достовірно знаючи те, що отримана ним раніше у приватну власність земельна ділянка площею 3,1387 га з кадастровим номером :05:000:0148, яка розташована на території Липовецької міської рада Вінницького району Вінницької області, протиправним шляхом (шахрайським способом), бажаючи її легалізувати вчинив правочин з нею. Зокрема, ОСОБА_8 , перебуваючи у приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області за адресою: Вінницька область, Вінницький район, м. Липовець, вул. Героїв Майдану, 9, 28.12.2023 вчинив правочин із земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0148, площею 3,1387 га, яка розташована на території Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, а саме уклав договір купівлі-продажу, який в подальшому зареєстровано за № 2974, відповідно до якого продав зазначену земельну ділянку на користь третьої особи за кошти у сумі 123 300 грн., таким чином умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, розпорядився майном, прямо і повністю одержаним злочинним шляхом, вчинивши правочин, що стосується такого майна.

Такі умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 209 КК України, як розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі вчинення правочину з таким майном, якщо це діяння вчинене особою, яка знала, що таке майно прямо, повністю одержано злочинним шляхом.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю. Пояснив, що дійсно звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_12 , з метою подальшого успадкування земельної ділянки не маючи на те жодних правових підстав. Підтвердив, що звертався до державного реєстратора для державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0148 на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21.04.2023 по справі № 136/363/23, а також до приватного нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, за відчуження якої отримав 123 300 грн. Про вчиненні діяння ОСОБА_8 шкодує, розкаюється у вчиненому та просить суворо не карати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 та доведеність його винуватості, однак просить ухвалений вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв?язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч. 1 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі; визнати ОСОБА_8 винним за ч. 1 ст. 209 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов?язаною із оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов?язаною із оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк 2 (два) роки та покласти згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України наступні обов?язки: періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вирок Липовецького районного суду від 15.04.2025 стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції після призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за правилами, передбаченими ч.1 ст.70 КК України, дійшовши до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, усупереч положенням ч.1 ст.75 КК України фактично звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, тим самим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. При цьому, застосувавши закон, який не підлягав до застосування до призначеного додаткового покарання, також допустив порушення вимог ст. 414 КПК України, оскільки фактично звільнив обвинуваченого від його реального відбування. Таким чином, безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання на підставі ст. 75 КК України має розцінюватись як неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, що згідно ч. 1 ст. 420 КПК України покладає на суд апеляційної інстанції обов?язок ухвалення нового вироку.

Позиції сторін кримінального провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Потерпілий ОСОБА_13 про апеляційний розгляд повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився. Прокурор, захисник, обвинувачений не заперечували щодо проведення апеляційного розгляду у відсутність потерпілого.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.209 КК України, за обставин, установлених судом і викладених у вироку, у апеляційні скарзі не оскаржуються, тому й апеляційним судом не переглядається.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Судом апеляційної інстанції установлено, що цих вимог закону судом дотримано не було, а доводи прокурора щодо порушення вимог закону про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є обґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

З нормативного розуміння наведених вимог закону вбачається що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року справа № 761/22398/17, провадження № 51-673 км 20.

Крім того, із системного аналізу положень ст.ст. 75, 77 КК України слідує, що додаткові покарання мають виконуватися реально, про що суд, з урахуванням положень ст. ст. 370, 374 КПК України та роз?яснень, що містяться в постанові Пленум Верховного Суду України від 21.12.1990 №11, зазначає у резолютивній частині вироку.

Незважаючи на вказані положення закону, суд першої інстанції після призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за правилами, передбаченими ч.1 ст.70 КК України, дійшовши до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, усупереч положенням ч.1 ст.75 КК України фактично звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, тим самим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, урахував, що: ОСОБА_8 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнає повністю, щиро розкаюється в скоєному, офіційно працевлаштований, одружений, має двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується добре, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність тих, що пом`якшують, а саме: щире каяття обвинуваченого, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченого до скоєного та осуду своїх дій, дійшов до висновку про необхідність призначення за ч.1 ст.190 КК України покарання у виді одного року обмеження волі, за ч.1 ст.209 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки, та на підставі ч.1 ст. 70 КК України призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки, без його реального відбування, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що з урахуванням наведених обставин саме такий вид основного та додаткового покарання, передбачений ч. 1 ст. 190, ч.1 ст.209 КК України, буде достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від призначеного додаткового покарання є безпідставним та не ґрунтується на вищевказаних вимогах закону, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими.

Таким чином, одночасно звільняючи обвинуваченого вiд відбування основного i додаткового покарань з випробуванням та іспитовим строком, суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409, ч.1 ст.413 КПК України є підставою для його скасування.

Також не можуть бути залишені поза увагою апеляційного суду доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м?якості.

Так, згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Разом з тим, порушення вимог зазначеної норми через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст.75, 77 КК України) призвело і до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, що також є підставою для скасування вироку відповідно до ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України.

Зокрема, обвинуваченому ОСОБА_8 призначено судом основне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та додаткове покарання позбавлення права займатись діяльністю, пов`язаною з оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки. При цьому, суд на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного, так і додаткового покарання, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

За таких обставин, ураховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що призначене ОСОБА_8 покарання без реального відбування додаткового покарання є надмірно м`яким, незаконним і не обґрунтованим.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку, у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 414, 420 Кримінального процесуального кодексу України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Немирівської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.190, ч.1 ст.209 КК України скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч. 1 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Визнати ОСОБА_8 винним за ч.1 ст.209 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною із оформленням та набуттям у власність земельних ділянок будь-якого цільового призначення строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк 2 (два) роки та покласти згідно з п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4