Справа № 465/419/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/404/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Белз, Сокальського району, Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

цим вироком змінено кваліфікацію дій ОСОБА_7 та його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до вступу вироку у законну силу залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів.

В мотивах зміни кваліфікації дій обвинуваченого суд першої інстанції, з огляду на наявні у справі докази, прийшов до висновку про відсутність у нього умислу на вчинення умисного вбивства потерпілого.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , 01.11.2024 року в період часу з 05:48 год. по 05:50 год., перебуваючи поблизу будинку №11 по вул.І.Пулюя у м. Львові, на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно наніс ОСОБА_10 удари колото-ріжучим предметом (ножем), а саме один удар в область грудної клітки зліва, чим спричинив тілесне ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки зліва з посттравматичним лівобічним пневмотораксом, яке згідно висновку експерта №232/2024 від 04.12.2024 відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя в момент заподіяння та шість ударів по кінцівках потерпілого, а саме в ділянку внутрішньої та задньої поверхні правого стегна, лівої та правої сідниці, правої сідниці в ділянці промежини та лівого передпліччя, які згідно висновку експерта №232/2024 від 04.12.2024 відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. В решті вирок суду залишити без змін.

В мотивах апеляційної скарги зазначає, що дії обвинуваченого вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України. Зазначає, що після відшкодування шкоди обвинуваченим потерпілий змінив свої показання у суді в порівнянні з тими, які він давав під час досудового розслідування. Під час досудового розслідування потерпілий одразу після вчинення злочину вказав, що обвинувачений перед вчиненням злочину неодноразово дзвонив до нього із погрозами вбивства, приходив до його будинку. Звертає увагу на те, що перший удар потерпілому обвинувачений завдав у область грудної клітки за декілька сантиметрів від серця, після чого, коли потерпілий впав на землю продовжив завдавати колюче-ріжучі удари в різні ділянки ніг. Зазначив, що обвинувачений перестав наносити тілесні ушкодження потерпілому лише після того як той почав кликати на допомогу, що підтверджується його показаннями у протоколі слідчого експерименту. Після цього обвинувачений втік з місця події. При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано в повній мірі ступінь тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню його суспільної небезпечності. Вказує, що суд в порушення ст. 165 КВК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не визначив обвинуваченому початок обчислення іспитового строку.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

В суді апеляційної інстанції прокурор просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд, оскільки судом в порядку ч. 4 ст. 315 КПК України не роз`яснено ОСОБА_7 право на колегіальний розгляд справи у зв`язку з його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд роз`яснює обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство.

Згідно з ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Санкцією ч. 1 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Таким чином, відповідно до положень ч. 3 ст. 68 КК України, максимально можливе покарання за замах на вчинення умисного вбивства становить десять років.

Положеннями ст. 31 КПК України передбачено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів за клопотанням обвинуваченого щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років.

Відтак, враховуючи те, що максимально можливе покарання за замах на вчинення умисного вбивства становить десять років, розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово, а тому колегія суддів приходить до переконання про необґрунтованість доводів прокурора.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог дотримався та вірно встановив вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, яка підтверджується зібраними та безпосередньо дослідженими у суді першої інстанції доказами, зокрема.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому за обставин, викладених у обвинувальному акті визнав повністю, при цьому не погодився з кваліфікацією його дій органом досудового розслідування.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що обвинуваченого знає близько 18 років, підтримували дружні відносини. За декілька місяців до події, він, будучи вдома в гостях в обвинуваченого та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спровокував конфлікт через дружину обвинуваченого. 01.11.2024 знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 та проходячи повз ОСОБА_7 , останній несподівано підбіг до нього ззаду, дуже сильно штовхнув від чого він впав, а ОСОБА_7 почав наносити йому удари в область стегна, сідниць. Разом з тим, моменту отримання поранення грудної клітки та передпліччя пригадати не зміг, пояснюючи це тим, що все відбулось дуже швидко. Пояснив, що під час нанесення ударів він вирвався та побіг в сторону вул. Наукової. ОСОБА_7 не йшов за ним, а залишився на місці. Пройшовши близько 500 метрів він побачив своїх співробітників, які відвезли його в лікарню. По дорозі зупинили патрульну поліцію і попросили їх супроводити до лікарні. На уточнюючі запитання пояснив, що жодного разу ОСОБА_7 не висловлював йому погроз вбивством.

З метою перевірки та уточнення показань потерпілого судом першої інстанції досліджено протоколи слідчого експерименту з відеозаписами за його участю від 05.12.2024 року, відповідно до якого потерпілий показав та відтворив обставини вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_7 . Повідомив, що вирвався від обвинуваченого та втік з місця події, при цьому обвинувачений за ним не біг.

На переконання колегії суддів проведена слідча дія відповідає вимогам ст. 240 КПК України та суд першої інстанції надав вірну оцінку її даним.

Під час судового розгляду свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показали, що працюють разом із потерпілим та в день події підбирали його на авто біля дому. Приблизно о 5:30 год. вони побачили як до них біжить ОСОБА_10 . Сівши в авто, повідомив, що невідома особа нанесла йому ножові поранення. Рухаючись до лікарні, зупинили патрульну поліцію.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судовому засіданні суду першої інстанції показали, що є поліцейськими та 01.11.2024 року патрулювали вул. Наукову. Близько перехрестя вул. Кн. Ольги біля моста їх зупинили та повідомили, що на одного з них напав невідомий і наніс ножові поранення. Тоді вони супроводити їх авто в найближчий заклад медичної допомоги на вул. Навроцького, 23. В лікарні потерпілий повідомив, що на нього напала невідома особа.

Відповідно до даних протоколу огляду місця події від 01.11.2024 року з фототаблицею та відеозаписом до такого, місцем події є ділянка місцевості, яка розташована навпроти будинку, що за адресою: м. Львів, вул. Пулюя, 11, на якій виявлені сліди РБК та особисті речі потерпілого ОСОБА_10 .

Даними висновку експертизи №232/2024 від 04.12.2024 року встановлено, що при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_10 виявлено: колото-різані рани на грудній клітці зліва, на внутрішній поверхні правого стегна, на задній поверхні правого стегна, на лівій та правій сідниці, на правій сідниці в ділянці промежини, та різану лівого передпліччя. Тілесні ушкодження утворились внаслідок дії колото-ріжучого предмету або знаряддя, що володів колото-ріжучими властивостями, 01.11.2024 р., за обставин та в період часу, повідомлених потерпілим. Проникаюче колото-ріжуче поранення грудної клітки зліва відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення, різана рана лівого передпліччя з ушкодженням м`яза, колото-різані рани сідниць та стегна, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Покликання прокурора на невірність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 01.11.2024 року в період часу з 05:48 год. по 05:50 год., перебуваючи поблизу будинку №11 по вул. І.Пулюя у м. Львові, на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_10 один удар колото-ріжучим предметом або знаряддям, що володів колото-ріжучими властивостями по тулубу потерпілого, а саме грудній клітці зліва, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-ріжучого поранення грудної клітки та посттравматичний лівобічний пневмоторакс, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння та шість ударів по кінцівках потерпілого, а саме в ділянку внутрішньої та задньої поверхні правого стегна, лівої та правої сідниці, правої сідниці в ділянці промежини та лівого передпліччя, що відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Проте, ОСОБА_7 свій умисел, що був спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_10 , не довів до кінця, виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий чинив Чорнію активний опір, кликав на допомогу, вибіг від ОСОБА_7 в сторону вулиці Наукової, де на нього чекали його співробітники.

Зазначені дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тобто вчинення усіх дій, які обвинувачений вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак довести свій злочинний умисел до кінця не зміг, з причин, що не залежали від його волі.

Суд першої інстанції вірно взяв до уваги положення п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», відповідно до якого замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови, питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство.

Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично були заподіяні.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 13.02.2020 року.

У судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому за обставин, викладених у обвинувальному акті визнав повністю, при цьому зазначив, що не мав умислу на заподіяння вбивства потерпілого.

Судом першої правильно встановлено, а колегією суддів перевірено, що конфлікт між потерпілим та обвинуваченим був спровокований заздалегідь до події злочину самим потерпілим.

Тілесні ушкодження були нанесені обвинуваченим складним туристичним ножем.

Відповідно до даних висновку експертизи №232/2024 від 04.12.2024 року, при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_10 виявлено колото-різану рану на грудній клітці зліва довжиною 1, 5 см, а також різані рани лівого передпліччя з ушкодженням м`яза, сідниць та стегна такою ж довжиною.

Після нанесення тілесних ушкоджень, потерпілий втік з місця події, а обвинувачений його не переслідував.

В подальшому обвинувачений, бажаючи усунути заподіяну шкоду та виправити ситуацію примирився з потерпілим, повністю відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду, вибачився, щиро розкаявся.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що доводи прокурора, що під час досудового розслідування потерпілий надавав інші показання з приводу вчиненого злочину, а також попередніх погроз вбивством, оскільки відповідно до ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо та не може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а за ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Крім того, не знайшло свого підтвердження в ході судового та апеляційного розгляду, що потерпілий кликав на допомогу, як обставина, яка завадила ОСОБА_7 довести свій умисел на позбавлення життя потерпілого до кінця, оскільки, ні в судовому засіданні, ні під час слідчого експерименту потерпілий про таке не зазначав і будь-яких доказів цього прокурором не надано.

Відтак, враховуючи обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, довжина яких близько 1, 5 см, що заподіяні потерпілому складним туристичним ножем, з огляду на поведінку обвинуваченого після нанесених ушкоджень, який не переслідував потерпілого, колегія суддів вважає, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про відсутність у діях обвинуваченого умислу на умисне вбивство потерпілого та наявність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисного нанесення тяжкого тілесного ушкодження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який, є офіційно працевлаштований - СПД, має міцні сімейні зв`язки, зокрема є одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем проживання, активно займається волонтерством, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, повне відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілому, обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідності до ст. 75 КК України, та враховуючи сукупність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також приймаючи до уваги те, що обвинувачений вперше притягається до кримінальної відповідальності, є волонтером, позитивною характеризується, має посередній стан його здоров`я, позицію потерпілого щодо призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України, виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, що буде необхідним та достатнім для досягнення мети.

Поряд з цим, слушними є покликання прокурора у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції невірно визначив початок строку відбування покарання, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 165 КВК України, такий слід обчислювати з моменту проголошення вироку суду, однак з врахуванням положень ст. 408 КПК України, вирок суду зміні в цій частині не підлягає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування вироку суду першої інстанції колегією суддів не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, та на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4