ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8270/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/126/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 січня 2025 року, -

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Почаєва Кременецького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не військовозобов`язаного, з середньою освітою, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК Українита призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили, але не більше як на два місяці.

Покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, але не більше як на два місяці, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

Роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Вироком суду вирішено також питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду, 14 вересня 2021 року орієнтовно о 02 годині ОСОБА_7 прийшов до закинутого складського приміщення колишньої фабрики «Іква», що розташоване по АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_9 .

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на ґрунті неприязних стосунків, які виникли близько 13 години 13 вересня 2021 року під час конфлікту з приводу зривання ОСОБА_9 плодів малини з кущів, розташованих на належній ОСОБА_7 присадибній земельній ділянці, сталася обопільна шарпанина, під час якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій вищевказаний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_7 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні їх наслідки і хоча не бажав, але свідомого припускав їх настання у виді тілесних ушкоджень, у тому числі й тяжких, перебуваючи в положенні стоячи навпроти потерпілого, умисно наніс ОСОБА_9 дерев`яною палицею, яку підібрав у житлі ОСОБА_9 , ряд ударів по тілу та щонайменше три удари в ділянку голови потерпілого, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть потерпілого.

Після вчиненого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

Отже, ОСОБА_7 вчинив дії, спрямовані на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник обвинуваченого просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 118 КК України, призначивши йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України із встановленням іспитового строку.

Також просить повторно дослідити висновки експерта Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_10 N?783 від 14 жовтня 2021 року та N?38/783 від 19 січня 2022 року, а також протокол проведення слідчого експерименту від 30 вересня 2021 року.

Свої доводи мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що первісне повідомлення про підозру у вказаному кримінальному провадженні було вручено ОСОБА_7 за ст. 118 КК України, однак в подальшому орган досудового розслідування змінив кваліфікацію на ч. 2 ст. 121 КК України без жодного обґрунтування.

Вказує, що судом не враховано, що на момент конфлікту потерпілий був у стані алкогольного сп?яніння, що встановлено висновком експерта Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_10 N?783, а також мав у руках ніж і ці покази обвинуваченого узгоджуються з результатами огляду місця події 14 вересня 2021 року та зібраними фактичними даними в ході проведення слідчого експерименту.

Крім того між ними напередодні був ще один конфлікт, оскільки ОСОБА_9 крав ягоди малини на городі в ОСОБА_7 , але обвинувачений хотів примиритися із потерпілим, однак через агресивну поведінку потерпілого, котрий був під дією алкоголю, налякався, що останній завдасть йому шкоди.

Таким чином судом не спростовано версію захисту, що в ході бійки обвинувачений завдав удари у життєво важливий орган - тім?яно-скроневу ділянку голови, що свідчить про те, що в обвинуваченого при відверненні суспільно небезпечного посягання раптово виник умисел на позбавлення життя потерпілого, тому діями ОСОБА_7 керував мотив захисту свого життя і здоров?я.

При цьому на місці події не було свідків, які могли б підтвердити чи спростувати як версію сторони обвинувачення, так і сторони захисту, тому усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вказує про неналежність та недостатність частини доказів, зібраних у кримінальному провадженні.

Зазначає, що при призначенні покарання судом залишено поза увагою ряд пом`якшуючих обставин таких, як активне сприяння розкриттю злочину та визнання ОСОБА_7 вини ще на стадії досудового розслідування.

Зокрема обвинувачений добровільно надав знаряддя вчинення злочину та повідомив про всі обставини події, а також не переховувався від слідства та не порушував покладених на нього обов`язків застосованим запобіжним заходом, не вчиняв інших правопорушень.

Крім того орган досудового розслідування не зміг встановити наявності у потерпілого родичів, так само як і сторона захисту не змогла їх розшукати, що унеможливило відшкодування обвинуваченим завданої моральної та матеріальної шкоди.

Звертає увагу на похилий вік обвинуваченого, що є пенсіонером, проживає із дружиною та має незадовільний стан здоров`я, позитивно характеризується, а його син є діючим військовослужбовцем ЗСУ, що судом у вироку описано, але належним чином не враховано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, що вважає вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК та є правильним, а також вірною є кваліфікація дій обвинувачених.

Статтею 84 КПК передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з положеннями ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Зокрема, суд першої інстанції дослідив, проаналізував та правильно поклав в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: - протоколах огляду місця події від 14.09.2021 та 15.09.2021 з таблицями ілюстрацій та відеозаписами до них; - протоколі обшуку від 14.09.2021 за місцем проживання ОСОБА_7 за результатами якого було виявлено та вилучено дерев`яну палицю із нашаруванням речовини бурого кольору;- висновку судової медичної експертизи № 783 від 14.10.2021 трупа ОСОБА_9 ; - висновку судової-медичної експертизи №52 від 24.09.2021 ;- висновку судової гістологічної експертизи № 1010 від 07.10.2021 у відповідності до якої встановлено патоморфологічні зміни внутрішніх органів ОСОБА_9 ; - висновку судової імунологічної експертизи № 423 від 15.09.2021 у відповідності до якої кров від трупа ОСОБА_9 належить до групи А(11) з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВ0;- висновку судової імунологічної експертизи № 433 від 21.09.2021 у відповідності до якої кров ОСОБА_7 належить до групи 0(1) з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВ0;- висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/102-21/13533-БД від 09.12.2021 ; - висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/109-21/10495-БД від 20.12.2021;- висновку судової біологічної експертизи № СЕ-19/102-21/13532-БД від 21.01.2022;- висновку судово-медичної експертизи № 298 від 22.10.2021; - висновку судово-медичної експертизи № 299 від 22.10.2021; - висновках судово-медичних експертиз № 440 від 02.11.2021 та № 315 від 09.11.2021;- висновку судово-медичної експертизи № 441 від 02.11.2021 ;- висновку судово-медичних експертиз № 322 від 18.11.2021 та № 323 від 19.11.2021 ;- висновках судово-медичних експертиз № 501 від 10.11.2021 та № 327 від 17.11.2021; - висновках судово-медичних експертиз № 443 від 28.10.2021 та № 317 від 09.11.2021;- протоколах проведення слідчого експерименту від 30.09.2021 року з таблицями ілюстрацій, відеозаписом на оптичному носії DVD-R;- висновку судово-медичної експертизи №38/738 від 19.01.2022 ;- висновку судово-психіатричного експерта № 520 від 16.11.2021 ; - акті огляду №376 спеціальної медичної комісії КНП «Тернопільський обласний наркологічний диспансер» ТОР від 16.11.2021.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що в основу рішення місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 покладено лише ті докази, що є належними і допустимими, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального закону

У взаємозв`язку з іншими доказами суд надав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та протоколу слідчого експерименту за його участі, де обвинувачений повідомив про обставини спричинення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .. Визнавши ОСОБА_7 винуватим, суд першої інстанції оцінив вказані докази з урахуванням приписів ст. 94 КПК щодо їх належності, допустимості та достовірності, у сукупності і взаємозв`язку з іншими зібраними доказами з точки зору їх достатності для ухвалення обвинувального вироку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник вважає, що місцевий суд неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, вважає, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 118 КК. Факт заподіяння саме ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому, від яких настала його смерть, в апеляційній скарзі не заперечується.

Місцевим судом перевірялась така версія сторони захисту про те, що ОСОБА_11 , захищаючись від неправомірних дій потерпілого, котрий напав на нього із ножем, завдав йому кілька тілесних ушкоджень палицею по голові, і така версія визнана судом неспроможною.

Обґрунтовуючи своє рішення суд зазначив, що відповідно до положень ст. 36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Так, в обґрунтування версії сторони захисту про те, що мало місце перевищення меж необхідної оборони в діях обвинуваченого ОСОБА_7 , останній вказував, що до приміщення у котрому проживав потерпілий він прийшов о 02 годині вночі, щоб примиритися за конфлікт, який мав місце напередодні. Потерпілий, маючи в руці ніж, перегородив йому вихід з приміщення та притулив ніж йому до шиї. Від потерпілого було чути запах алкоголю. Злякавшись потерпілого, він побачив на підлозі палку, яку взяв та з метою самозахисту наніс нею три удари по голові ОСОБА_9 .

Такі доводи колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 14 вересня 2021 року (т.2 а.п.5-38) на місці події було виявлено на внутрішній поверхні тумби два кухонні ножі та канцелярські ножиці, які були були вилучені та поміщені у конверт. Також, в ході огляду трупа ОСОБА_9 встановлено, що він був одягнутий у костюм з бавовни сірого кольору. У правій зовнішній кишені піджака був виявлений багатофункціональний ніж. У внутрішній кишені лівої поли знаходився ніж із пером з білого металу та чорною рукояткою.

Отже, оглядом місця події встановлено, що на місці події ножа виявлено не було, а такі були виявлені в тумбочці та в кишенях потерпілого.

При цьому, колегією суддів враховується, що потерпілий, після отриманих тілесних ушкоджень по голові, не міг самостійно виконувати цілеспрямовані дії, у тому числі ховати кудись ніж, що випливає з висновку експерта № 783 від 14 жовтня 2021 року.

Так, відповідно до висновку експерта № 783 від 14 жовтня 2021 року незадовго до настання смерті ОСОБА_9 у значній кількості вживав алкогольні напої, що підтверджується встановленою концентрацією етилового спирту у взірці сечі з його трупа 3,15% (проміллє). Утворення внутрішньочерепного під оболонкового крововилиу у ОСОБА_9 стосовно живих осіб перебігало на фоні середнього ступеня алкогольного сп`яніння, що підтверджується наявністю у субдуральній гематомі 2,06% (проміллє) етилового спирту. У такому самому стані алкогольного сп`яніння перебував потерпілий і на час настання смерті, про що свідчить виявлення при судово-токсилогічному дослідженні у взірця крові з його трупа етилового спирту в концентрації 1,96% (проміллє). Під час спричинення тілесних ушкоджень потерпілий захищався, закриваючись від ударів руками, що підтверджується наявністю властивих для самозахисту ушкоджень, тобто потерпілий в цей проміжок часу міг виконувати і виконував активні самостійні дії у обсязі, що дозволяли його стан та обставини. Разом з тим, після спричинення ОСОБА_9 дифузної травми оболонок та речовини головного мозку (крововиливи у шлуночкові систему мозку, його білу та сіру речовину півкуль та стовбуру мозку; обмежено-дифузні крововилив під м`яку мозкову оболонку), яка зазвичай супроводжується втратою свідомості (мозковою комою), людина не може виконувати цілеспрямовані дії.

Отже, матеріали кримінального провадження, у тому числі дані протоколу огляду місця події від 14.09.2021 року та висновку експерта № 783 від 14 жовтня 2021 року не містять доказів на підтвердження доводів обвинуваченого про те, що потерпілий мав у руках ніж, а тому посилання на це в апеляційній скарзі є голослівними.

Не підтверджуються такі доводи обвинуваченого також й даними висновку судово-медичної експертизи № 975 від 01.10.2021, відповідно до якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_7 виявлені садно правого стегна, садна та сліди їх загоєння у вигляді ділянок гіперпігментації шкіри обох гомілок. Вид та морфологічні властивості виявлених в ОСОБА_7 ушкоджень свідчать про те, що вони утворились від дії тупих предметів з обмеженими травмуючи ми поверхнями і мають кількатижневу (близько 4-5) давність. Судово-медичних даних, які б свідчили про можливість утворення виявлених у ОСОБА_7 ушкоджень «при подоланні опору, боротьбі, самообороні», немає.

З показів свідка ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_9 не був здоровий фізично.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що обвинувачений, завдаючи потерпілому, який на момент вчинення щодо нього протиправних дій був у стані алкогольного сп`яніння, не був фізично здоровий, три удари палицею по життєво важливому органу - голові, усвідомлював, що від таких ударів може спричинити тяжку шкоду здоров`ю потерпілого. При цьому, після спричинення потерпілому вказаних тілесних ушкоджень, залишив потерпілого. Тобто, обвинувачений діяв умисно, та якщо і не бажав, то свідомо припускав, що наслідком таких його дій буде спричинення тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого.

Вказані дії обвинуваченого свідчать про спрямованість його умислу саме на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та не дають підстав для висновку, що ним було перевищено межі необхідної оборони.

В апеляційній скарзі захисник також вказує про неналежність та недостатність частини доказів, зібраних у кримінальному провадженні.

Такі доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження. При цьому, узагальнено зазначаючи про вказану обставину, захисник жодним чином не навів обставин, які б на це вказували. Натомість, усі наведені у апеляційній скарзі докази, які досліджені в суді першої інстанції, є такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та достатніми і, в своїй сукупності, та поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину проти життя та здоров`я особи і спростовують твердження сторони захисту про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненим злочинам та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в психіатричній лікарні та наркологічному диспансері не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, хворіє, а також обставини, які пом`якшують покарання частково визнав вину, та відсутність обставин, що обтяжує покарання.

Відповідно до змісту вимог ст.69 КК України суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням особи винного.

В даному випадку, встановивши наявність пом`якшуючої обставини, суд призначив покарання ОСОБА_7 наближене до мінімального, однак не встановив таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а отже не знайшов підстав для застосування ст.69 КК України, і з таким рішенням суду першої інстанції повністю погоджується й колегія суддів.

Судом першої інстанції не знайдено й підстав для застосування ст. 75 КК України.

Так, у ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Умисний характер дій обвинуваченого, а саме заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у життєво важливий орган голову, після чого залишив місце події, свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного діяння.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, тому призначив покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання обвинуваченого на те, що він є особою похилого віку, пенсіонером, має незадовільний стан здоров`я, позитивно характеризується, а його син проходить службу в ЗСУ - колегією суддів враховується, однак зазначені обставини, з урахуванням викладених вище не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а отже не вбачає підстав для його пом`якшення чи звільнення від його відбування із визначенням іспитового строку, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі.

За таких обставин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону, на переконання колегії суддів, під час апеляційного розгляду встановлено не було, а отже апеляційну скаргу захисника обвинуваченого належить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 січня 2025 року залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді