ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/679/25 Справа № 185/5987/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за 0000521 від 20 лютого 2018 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 187 КК України, а його дії кваліфіковані за пред`явленим обвинуваченням, як напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до змісту обвинувального акту, затвердженого прокурором, 20.02.2018 року, приблизно о 02.00 год., ОСОБА_8 , разом з особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, зустрілися біля буд. АДРЕСА_2 , де заздалегідь розподіливши ролі, підійшли до кв.5 вказаного будинку, та з метою реалізації злочинного умислу, направленого на вчинення розбійного нападу, поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, постукали в двері вищевказаної квартири.

В той час в квартирі АДРЕСА_3 тимчасово перебували потерпілий ОСОБА_11 та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Почувши стукіт у вхідні двері, 20.02.2018 року, приблизно о 02 год. 05 хв., свідок ОСОБА_13 відкрив вхідні двері вищевказаної квартири.

В цей момент особа 1, яка перебувала у вказаний час разом з особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та ОСОБА_8 , з метою безперешкодного проникнення до приміщення вказаною квартири, почала погрожувати свідку ОСОБА_13 предметом, візуально схожим на пістолет.

Останній, злякавшись фізичної розправи зі сторони вказаних вище осіб, почав відходити від вхідних дверей в приміщення квартири, в напрямку кухонної кімнати.

Скориставшись цим, ОСОБА_8 разом з особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, проникли до середини квартири.

Потрапивши до квартири та продовжуючи спільну, злочину діяльність, ОСОБА_8 разом з особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження, керуючись злочинним протиправним умислом спрямованим на скоєння нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, підійшли до приміщення кухні, де перебували ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , наказали їм лягти на підлогу, обличчям донизу. Після чого особа 1 та особа 2, матеріали відносно яких виділені в окремі кримінальне провадження, почали наносити ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які лежали на підлозі кухні, удари ногами по кінцівкам та тулубу. В цей час ОСОБА_8 зайшов до загальної кімнати де перебували ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , наказав останньому вийти з загальної кімнати до коридору та лягти на підлогу обличчям донизу. В подальшому ОСОБА_8 продовжуючи реалізацію спільного, злочинного умислу на незаконне збагачення за рахунок майна, яке йому не належить, розуміючи, що майно,яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_3 є чужим майном і правомочність в частині розпорядження таким в нього відсутні, оглянув речі ОСОБА_14 в ОСОБА_15 та ОСОБА_11 . В загальній кімнаті. Далі ОСОБА_8 повернувся до ОСОБА_11 , який перебував в коридорі квартири, лежачи на підлозі обличчям до низу, та почав знімати з останнього золоті та срібні вироби, після чого заліз до кишені штанів ОСОБА_11 звідки витяг мобільний телефон марки «Мейзу М3Z» і таким чином заволодів вище зазначеними речами ОСОБА_11 .

Далі ОСОБА_8 , маючи протиправний злочинний умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , маючи при собі заздалегідь принесений собою предмет, візуально схожий на биту, підійшов до останнього, та наніс йому в область спини з лівої сторони удари ногами та два удари вищевказаним предметом, а саме - один удар в область лівої ноги та удар в область правої ноги, в результаті чого ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини великогомілкової кістки правої гомілки, які відносяться до тяжких за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Далі, 20.02.2018 року, о 02.15 год., ОСОБА_8 разом з особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, вийшли з квартири будинку АДРЕСА_2 , вийшли з підїзду вказаного будинку та зникли у невідомому напрямку.

Своїми протиправними, злочинними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини великогомілкової кістки правої гомілки, які відносяться до тяжких за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, а також ОСОБА_8 разом з особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділено окреме провадження, завдали матеріальної збиток потерпілому на суму 2619 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та повторно дослідивши докази ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, прокурор зазначає, що суд всупереч вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України не зазначив формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнано судом недоведеним, натомість посилався на встановлені органом досудового розслідування обставини та при цьому не врахував, що обвинувальний акт затверджено прокурором, якого ст. 38 КПК України не віднесено до органу досудового розслідування.

Поряд із цим, на переконання прокурора, у вироку суд допустив суперечності у мотивах виправдання, встановивши одночасно, що обвинувачення не знайшло свого підтвердження та що стороною обвинувачення не було доведено винуватості ОСОБА_8 поза розумним сумнівом. Окрім цього, виправдавши обвинуваченого, суд не зазначив відповідного рішення щодо цивільного позову.

Також, з позиції прокурора, суд дійшов безпідставного висновку про недопустимість та неналежність окремих доказів.

Так, у вироку суд посилався на ненадання стороною обвинувачення витягу з ЄРДР. Між тим, цей витяг не є процесуальним джерелом доказів, під час досудового розслідування він відкривався стороні захисту, а під час судового розгляду факт здійснення дій у межах досудового розслідування нею не оскаржувався. Вказаний витяг прокурор долучає до апеляційної скарги та звертає увагу на те, що ним спростовується твердження суду про незаконність постанови прокурора від 14.03.2018 щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 122 на ч. 4 ст. 187 КК України. При цьому, прокурор зауважує, що суду надавався витяг з іншого кримінального провадження на підтвердження здійснення досудового розслідування стосовно осіб, які за версією обвинувачення скоювали злочин разом з обвинуваченим.

Поряд із цим, суд дійшов хибного висновку про недопустимість як доказу протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 18.06.2018 у зв`язку з відсутністю ухвали слідчих суддів, якими надано відповідний дозвіл. Прокурор вказує на наявність цих судових рішень та зауважує, що вони також відкривались стороні захисту. При цьому, після дослідження вказаного протоколу у суді, сторона захисту клопотань про витребування ухвал слідчих суддів не заявляла. З метою спростування тверджень суду, прокурор долучає до апеляційної скарги належним чином завірені копії ухвал та звертає увагу на те, що їх відсутність у реєстрі матеріалів досудового розслідування не є істотним порушенням вимог КПК України. Твердження суду про неможливість встановлення за змістом протоколу в межах якого провадження отримувався дозвіл прокурор вважає необґрунтованими, оскільки останній містить посилання на ухвали слідчих суддів. Серед іншого, прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції взагалі не зазначено про протоколи тимчасового доступу від 25.06.2018 та не надано їм оцінки. З урахуванням тих обставин, що наведені протоколи є належними та допустимими, застосування судом доктрини плодів отруйного дерева відносно похідних від них доказів є також необґрунтованим.

Що стосується довідки про встановлення анкетних даних осіб, яким належать номери телефонів, визнаної судом недопустимою та неналежною, то прокурор звертає увагу на те, що цей доказ отримано у відповідності з вимогами ст. 40 КПК України, а вимог щодо форми цього документа законом не визначено.

Окрім наведеного, прокурор вказує на те, що суд безпідставно визнав неналежними доказами висновки експертів, не врахувавши, що ними підтверджується факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень та вартість його майна.

Щодо допустимості протоколів впізнання, то на думку прокурора обставина відсутності відомостей про потерпілого, свідка ОСОБА_12 та залучених до слідчої дії понятих у журналах обліку відділу поліції не може свідчити про порушення КПК України. Окрім цього, копії листів із цього журналу в порядку ст. 23 КПК України у суді не досліджувались.

Що стосується постанови прокурора про зміну правової кваліфікації, то суд не мав надавати оцінку цьому документу. Водночас, твердження суду про те, що прокурор у постанові посилається на свідчення ОСОБА_11 , який станом на 14.03.2018 не мав такого статусу, спростовується матеріалами справи, а також змістом мотивувальної частини вироку, де вказано, що останній був допитаний як потерпілий 03.03.2018.

Також суд необґрунтовано вдався до оцінки протоколу обшуку від 23.04.2018 за місцем мешкання ОСОБА_8 та матеріалів (доказів), які слугували підставою для проведення такої слідчої дії, оскільки з позиції обвинувачення ця слідча дія не має доказового значення.

Разом із цим, судом першої інстанції з порушенням КПК України надано оцінку свідченням потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 . Прокурор зауважує, що суд аналізував показання означених осіб під призмою їх свідчень, наданих ними у ході досудового розслідування, що суперечить вимогам ст. 23 КПК України, та при цьому не посилався на протоколи їх допиту.

Окрім наведеного, прокурор вважає хибними висновки суд про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 в цілому. На переконання прокурора, такі твердження суперечать доказам, наданим стороною обвинувачення. З матеріалів справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 , кожен окремо, вказують на обвинуваченого ОСОБА_8 як на особу, що вчинила розбійний напад. Ці свідчення узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 про те, що потерпілий і свідок ОСОБА_12 повідомляли йому після розбійного нападу, що двоє з нападників на першочерговому етапі розбою були без масок. Також указані свідчення потерпілого та свідка ОСОБА_12 узгоджуються з: протоколами слідчих експериментів від 10.07.2018, згідно з якими потерпілий і свідок, кожен окремо, розповіли про обставини розбійного нападу, що мав місце 20.02.2018; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.04.2018, згідно з якими названі потерпілий і свідок, кожен окремо, вказали на обвинуваченого ОСОБА_8 як на особу, що скоїла розбійний напад. Також ці свідчення узгоджуються з відомостями, зафіксованими у довідках щодо відпрацювання технічної інформації, згідно з якими мобільний термінал, належний згаданому свідку, після розбійного нападу використовував сім-карти, належні обвинуваченому. Більш того, ці показання узгоджуються з відповіддю з додатком із ПТ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де зазначено, що обвинувачений заклав до ломбарду телефон, належний ОСОБА_12 , який жодної цінності для останнього не має. При цьому необхідно врахувати, що зазначені показання потерпілого і свідка ОСОБА_12 , відомості з відповіді ломбарду з додатком і довідки щодо відпрацювання технічної інформації походять від різних джерел, містять категоричні судження, а отже у них відсутній будь-який суб`єктивізм.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно правил ст.62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, виправдовуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції посилався на недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, що є підставою для виправдання за п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Обґрунтовуючи наведені висновки, суд керувався тим, що матеріали провадження не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Так, суд першої інстанції посилався на те, що лист на директора ПТ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_8 надавав у заставу майно - 17.03.2018 та 13.03.2018 Lenovo s90 а, не має жодного реквізиту та підпису уповноваженої особи, тобто не має ознак документу.

Разом із цим, суд керувався тим, що вказаний лист містить посилання на паспорт ОСОБА_8 ( НОМЕР_1 , виданий Павлоградським РО ГУ ГМС України в Дніпропетровській обл., 10.07.2013), який був втрачений до події злочину, що підтверджується заявою про видачу паспорта від 19.11.2015 та новим паспортом серії НОМЕР_2 від 16.12.2015.

Більш того суд зауважив, що у відповідності до змісту пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, телефон Lenovo s90 а не був об`єктом його злочинних дій.

Поряд із цим, суд посилався на відсутність у матеріалах провадження ухвал слідчих суддів про надання тимчасового доступ до речей і документів в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000521 від 20.02.2018, а у реєстрі матеріалів досудового розслідування даних про ці рішення, що унеможливлює перевірку дотримання строку їх виконання та проведення слідчих дій уповноваженою на те особою. При цьому, суд зауважив, що протоколи слідчих дій відомостей про кримінальне провадження в межах якого проводились слідчі дії не містять.

За цих умов, суд констатував істотне порушення прав людини, що є беззаперечною підставою для визнання відомостей, отриманих під час тимчасових доступів недопустимими доказами згідно ч. 1, 2 ст. 87 КПК України.

Що стосується доручень про опрацювання інформації, отриманої від операторів телекомунікацій та довідок щодо її відпрацювання, які з позиції обвинувачення слугують доказом факту перебування номеру телефону, який належить ОСОБА_8 , в місці та в час скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, то суд керуючись доктриною плодів отруйного дерева, визнав цей доказ недопустимим.

Окрім цього, суд посилався на неналежність довідки про встановлення анкетних даних осіб, якім належать номери мобільних телефонів, оскільки з її змісту неможливо встановити в межах якого кримінального провадження, слідчої, розшукової або процесуальної дії було здобуто зазначену у ній інформацію.

Щодо висновків експертів, то вони підтверджують лише саму подію кримінального правопорушення, а не причетність до неї обвинуваченого ОСОБА_8 .

Серед іншого, суд звернув увагу на те, що до суду надійшов обвинувальний акт затверджений 20.07.2018 у кримінальному провадженні за № 0000521, проте стороною обвинувачення не було надано витяг про внесення відомостей до ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000521 від 20.02.2018 про вчинення кримінального правопорушення 20.02.2018 року за ч. 4 ст. 187 КК України.

Також, матеріали провадження містять постанову прокурора про зміну правової кваліфікації, однак дані про внесення до ЄРДР відомостей за ч. 1 ст. 122 КК України, так само і за ч. 4 ст. 187 КК України, відсутні.

Окрім цього, суд поставив під сумнів протоколи впізнання, оскільки наданими стороною захисту доказами спростовано обставину перебування учасників слідчої на місці її проведення.

Поряд із цим, суд зауважив, що ОСОБА_11 було залучено до провадження як потерпілого 05.04.2018, в той час як про його допит в якості потерпілого було зазначено ще 14.03.2018 у постанові про зміну правової кваліфікації.

При цьому, оперативним підрозділом було встановлено мобільні телефони 27.03.2018, тоді як перші свідчення щодо них були отримані від ОСОБА_11 та ОСОБА_12 05.04.2018.

Також, суд поставив під сумнів й підстави для проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 - свідчення свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які спростували факт свідчення проти ОСОБА_8 , зокрема й підпис у протоколі допиту.

Окрім наведеного, суд вказав на протиріччя у показаннях ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо використання не всіма нападниками балаклав.

Перевіривши матеріали провадження та частково дослідивши їх, колегія суддів з наведеними висновками суду погоджується та вважає доводи прокурора необґрунтованими.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що в якості доказів винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, стороною обвинувачення було надано, а судом досліджено: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.07.2018 у кримінальному провадженні № 0001578; рапорт про реєстрацію заяви ЄО № 4216 від 20.02.2018; постанову прокурора у кримінальному провадженні № 0000521 від 20.02.2018 про зміну правової кваліфікації; лист на директора ПТ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_16 » ОСОБА_19 ; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 18.06.2018; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 18.06.2018; доручення про опрацювання інформації, отриманої від операторів телекомунікацій (в порядку ст. 71 КПК України УКП (ОТЗ) вих. № 51-7985 від 21.06.2018; доручення про опрацювання інформації, отриманої від операторів телекомунікацій (в порядку ст. 71 КПК України УКП (ОТЗ) ГУНП в Дніпропетровській області вих. № 51-8669 від 09.07.2018; доручення про опрацювання інформації, отриманої від операторів телекомунікацій (в порядку ст. 71 КПК України УКП (ОТЗ) ГУНП в Дніпропетровській області вих. № 51-8668 від 09.07.2018; довідки щодо відпрацювання технічної інформації; довідка про встановлення анкетних даних осіб, яким належать номери мобільних телефонів; висновок судово-медичного експерта № 92 від 23.05.2018; висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи від 13.07.2018 № 1973/18; заяву про видачу паспорта на ім`я ОСОБА_8 ; протоколи проведення слідчих експериментів від 10.07.2018 року за участі свідка ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_11 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.04.2018 за участі потерпілого ОСОБА_11 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.04.2018 за участі свідка ОСОБА_12 ..

Окрім цього, за клопотанням сторони обвинувачення, судом досліджено також й показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

На переконання колегії суддів, цим доказам була надана належна оцінка, а тому суд дійшов правильного висновку, що вони винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 поза розумним сумнівом не доводять.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 інкриміновано вчинення розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, під час якого останній заволодів майном ОСОБА_11 , зокрема золотими та срібними виробами та мобільним телефоном марки «Мейзу М3Z».

Серед письмових доказів на підтвердження вчинення вказаних дій саме обвинуваченим, прокурором фактично надано довідку з ломбарду, протоколи тимчасового доступу до речей і документів, довідки про встановлення анкетних даних осіб, яким належать номери мобільних телефонів, та щодо відпрацювання технічної інформації, отриманої від операторів телекомунікацій, а також протоколи пред`явлення особи для впізнання.

Аналізуючи зміст наведених доказів, колегія суддів погоджується з тим, що вони винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом не доводять.

З матеріалів провадження вбачається, що довідка з ломбарду містить відомості про те, що ОСОБА_8 17.03.2018 та 13.03.2018 надав у заставу мобільний телефон Lenovo s90 а.

Між тим, наведені обставини не відповідають обвинуваченню, яким заволодіння ОСОБА_8 або іншими співучасниками злочину вказаним майном взагалі не інкриміновано. До того ж, потерпілим не надано жодних доказів на підтвердження належності йому телефону Lenovo s90 а.

Разом із цим, колегією суддів встановлено, що ані довідка, ані долучений до неї додаток, який і містить посилання на вказаний мобільний телефон, не має підпису уповноваженої особи, що надавало б такому документу ознаку офіційності та виключало б будь-які сумніви у допустимості цього доказу.

Окрім цього, з матеріалів провадження вбачається, що у вказаному листі наявне посилання на паспорт обвинуваченого, відповідно до якого останнім було передано у заставу мобільний телефон. Водночас, цей паспорт ОСОБА_8 втрачено, що підтверджується заявою про його втрату, датованою 19.11.2015.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що наявна в матеріалах провадження довідка з ломбарду у кримінальному провадженні доказового значення не має, а тому об`єктивно оцінена судом як неналежний та недопустимий доказ винуватості обвинуваченого.

При цьому, під час досудового розслідування не було здобуто доказів вилучення у обвинуваченого та інших співучасників злочину належного потерпілому майна або його збуту останніми третім особам.

Що стосується наявної у матеріалах провадження інформації, якою на думку обвинувачення підтверджується місце знаходження ОСОБА_8 на місці вчинення злочину, то вона також об`єктивно оцінена судом як неналежний та недопустимий доказ.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що відомості про належність обвинуваченому номерів телефонів, були встановлені під час досудового розслідування на підставі довідки начальника Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровськй області ОСОБА_20 .

Разом із цим, жодних об`єктивних даних, які свідчили про отримання цієї інформації у процесуальний спосіб суду першої інстанції надано не було.

Доручення оперативну працівникам ВКП Павлоградського ВП про встановлення осіб, яким належать номери, долучене прокурором до апеляційної скарги не може бути враховано судом апеляційної інстанції, оскільки прокурором не надано доказів відкриття вказаного документа сторонам провадження в порядку ст. 290 КПК України.

З аналогічних підстав суд не може врахувати й ухвали слідчих суддів про надання дозволу на тимчасовий доступ до даних операторів мобільного зв`язку, які також надані лише на стадії апеляційного провадження.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом визнано недопустимими протоколи тимчасових доступів, оскільки прокурором не доведено законності підстав для проведення цих слідчих дій.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів погоджується з тим, що відсутність у матеріалах провадження ухвал слідчих суддів перешкоджає визнанню цих доказів належними та допустимими.

При цьому, їх долучення на стадії апеляційного розгляду за умови відсутності даних про виконання ст. 290 КПК України, на висновки суду вплинути не може.

За вказаних обставин, слід вважати обґрунтованими й висновки суду про недопустимість довідок про відпрацювання інформації, отриманої від операторів телекомунікацій, оскільки вони є похідними від протоколів тимчасових доступів.

Більш того, за відсутність будь-яких інших доказів, які б об`єктивно вказували на особу обвинуваченого, такі докази самі по собі свідчити про винуватість останнього не можуть.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується з тим, що окрім недопустимості вказаних письмових доказів є достатні підстави вважати, що останні не відповідають й ознакам належності, оскільки не підтверджують обставини, що є предметом доказування у кримінальному провадженні.

Що стосується протоколів впізнання та наданих потерпілими та свідками показань під час судового розгляду, то вони доводити винуватості ОСОБА_8 поза розумним сумнівом також не можуть.

З матеріалів провадження вбачається, що під час досудового розслідування потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_8 , як особу, що вчинила розбійний напад 20.02.2018.

З протоколів впізнання вбачається, що потерпілому було запропоновано впізнати обвинуваченого за фотознімком, яким зафіксовано обличчя останнього повністю.

Між тим, з наданих під час судового розгляду свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 показань вбачається, що усі нападники були у масках, що дає підстави вважати порядок проведення слідчої, передбачений ст. 228 КПК України істотним чином порушеним.

При цьому, згідно з журналом обліку доставлених, відвідувачів та запрошених ІНФОРМАЦІЯ_3 , в приміщенні якого проводилось впізнання, ані потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 , ані залучені до слідчих дій поняті, приміщення відділення поліції не відвідували.

Аналізуючи наведені обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що наявність вказаних суперечностей ставить під сумнів як достовірність показань потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_21 , так і належність та допустимість протоколів впізнання, отже має тлумачиться виключно на користь обвинуваченого.

Що стосується решти висновків суду, зокрема наявності суперечливих процесуальних рішень щодо набуття потерпілим відповідного статусу та відпрацювання наданої ним під час допиту інформації щодо викраденого майна, а також й підстав для проведення обшуку за місцем мешкання обвинуваченого, то вони не були покладені в основу вироку як мотиви виправдання, а лише враховані судом як такі, що викликають сумніви в обґрунтованості кримінального переслідування ОСОБА_8 , а тому також мають тлумачитись на користь останнього.

З наведеними висновками колегія суддів також погоджується та при цьому зауважує, що 05.04.2018 за участю потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_21 було проведено впізнання ОСОБА_8 .

Водночас, з матеріалів провадження вбачається, що станом на 05.04.2018 жодні слідчі дії, спрямовані на встановлення особи останнього не здійснювались, а перевірка з`єднань мобільного терміналу поблизу місця вчинення злочину з відповідними sim-картками була здійснена значно пізніше.

На наявність обґрунтованих сумнівів законності переслідування ОСОБА_8 вказує також й досліджені судом докази, які свідчать про відсутність підстав для проведення обшуку 23 квітня 2018 року за місцем мешкання останнього, зокрема показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які вказали, що проти ОСОБА_8 під час досудового розслідування не свідчили та підпис у протоколі допиту, не ставили.

Поряд із цим, сумнівним є також й факт здійснення запиту до ломбарду щодо укладення договору застави з обвинуваченим вже 24.03.2018, за відсутність даних його причетності до злочину та відомостей про технічну характеристику майна, наданих його володільцем.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів не вважає вимоги ст. 373 КПК України порушеними та вважає, що окрім мотивів виправдання суд міг навести обставини, які крім іншого на них вплинули.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з тим, що під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України саме обвинуваченим.

Надані стороною обвинувачення докази не є достатнім підтвердженням доведення винуватості ОСОБА_8 поза розумним сумнівом. При цьому, недопустимість частини цих доказів істотним чином на мотиви виправдання не впливає.

Отже, апеляційний суд не погоджується з доводами прокурора та вважає, що суд навів у мотивувальній частині вироку переконливі мотиви та підстави виправдання обвинуваченого, які відповідають положенням п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, а тому приходить до висновку про повноту судового розгляду та відповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

На переконання колегії суддів, висновки суду про недоведеність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України є законними, а необхідність виправдання останнього за цих обставин обґрунтованим, що відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, згідно з якими виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За результатами апеляційного перегляду вироку щодо ОСОБА_8 апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції з належним дотриманням вимог ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора з викладених у ній мотивів та вважає за необхідне вирок залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4