Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1012/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/651/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали судового провадження № 295/1012/25 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення від подальшого відбування покарання,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання або його невідбутої частини більш м`яким, відповідно до ст.82 КК України (із змінами, внесеними згідно Закону №2690-ХІ від 18.10.2022 року). Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам справи, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному незастосуванні вимог ст.82 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам його клопотання щодо можливості звільнення на підставі вказаних в клопотанні норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що судом було порушено право на справедливий судовий розгляд. Вважає, що подальше його ув`язнення порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та звільнення від подальшого відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений вироком Харківського обласного суду від 28.05.1996 року за п.п. «а», «з» ст.93, ч.3 ст.142, ч.2 ст.215, ст.ст. 42, 43 КК України 1960 року до смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1996 вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 року стосовно ОСОБА_7 залишено без змін, в порядку ст.363 КПК України 1960 року із резолютивної частини вироку стосовно засудженого ОСОБА_7 виключено вказівку суду про приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за попереднім вироком при визначенні остаточного покарання, застосувавши принцип поглинення покарання.

Ухвалою Харківського обласного суду від 29.06.2000 року вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 27.01.1994 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017 року у справі №295/13586/17 ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 січня 1994 року по 29 червня 2000 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Дослідивши матеріали клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даний час відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення. Зокрема, незважаючи на те, що ОСОБА_7 упродовж 2024-2025 р.р. систематично проходив навчання(онлайн-курси) з різних напрямів, суд враховує, що останній після внесення змін до ст. 82 КК України Законом України від 18.10.2022 №2690-ІХ, які набрали чинності 06.11.2022, не був працевлаштований, а звернувся з відповідною заявою до адміністрації установи лише в квітні поточного року, яка на даний час перебуває на розгляді, тобто вже під час розгляду його клопотання про застосування ст. 82 КК України судом. За весь період відбування покарання ОСОБА_7 отримав лише 2 заохочення, останнє з яких в 2006 році, неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, у тому числі, двічі упродовж 2023-2024 років. Всі вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави зробити висновок, що ОСОБА_7 на даний час на шлях виправлення не став, а тому підстави для задоволення його клопотання відсутні.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

На переконання колегії суддів, місцевим судом дотримано зазначених вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та звільнення від покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.82 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Так, відповідно до ч.ч.1, 5 ст.82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

В свою чергу, за змістом п.3 ч.3 ст.81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

При цьому, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч.3 ст.82 КК України).

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Харківського обласного суду від 28.05.1996 року за п.п. «а», «з» ст.93, ч.3 ст.142, ч.2 ст.215, ст.ст. 42, 43 КК України 1960 року до смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1996 вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 року стосовно ОСОБА_7 залишено без змін, в порядку ст.363 КПК України 1960 року із резолютивної частини вироку стосовно засудженого ОСОБА_7 виключено вказівку суду про приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за попереднім вироком при визначенні остаточного покарання, застосувавши принцип поглинення покарання.

Ухвалою Харківського обласного суду від 29.06.2000 року вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 27.01.1994 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017 року у справі №295/13586/17 ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 січня 1994 року по 29 червня 2000 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання з 05.02.2002 року.

Як вбачається з характеристики, наданої ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» 05.05.2025 року, засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 27.01.1994 року та відбув вже більше 37 років призначеного судом покарання (з урахуванням ухвали від 11.12.2017). За весь період відбування покарання ОСОБА_7 допустив 6 порушень встановлених вимог режиму тримання, за що 6 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності та має лише 2 заохочення. До засудження не працював та на даний час не працевлаштований. Виявив бажання приймати участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Духовне відродження». Підтримує соціально корисні зв`язки з рідними шляхом отримання посилок, передач та телефонних переговорів. Ризики ймовірної небезпеки для суспільства та вчинення повторного кримінального правопорушення засудженим оцінюються як середній (а.п.139-142).

Згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.п.52).

Аналізуючи дані про поведінку засудженого за весь період відбування покарання, суд першої інстанції правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_7 на теперішній час не довів досягнення ним виправлення, що є обов`язковою підставою для заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

З таким висновком суду погоджується й апеляційний суд та вважає, що вищенаведене свідчить про не достатню готовність засудженого до самокерованої правослухняної поведінки, а отже клопотання останнього про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк наразі є передчасним.

При цьому, з досліджених в судовому засіданні матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 відбув більше 37 років призначеного судом покарання, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, визначеному ст.82 КК України.

Разом з цим, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 в порядку ст.82 КК України, суд першої інстанції повно і об`єктивно дослідив наявність підстав для заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, в тому числі на які посилається сторона захисту, а також поведінку останнього та ставлення його до праці в процесі відбування покарання, у тому числі й те, що останній допускав неодноразові порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності (6 стягнень), у тому числі, двічі упродовж 2023-2024 років, має лише 2 заохочення, останнє з яких отримав у 2006 році, має посередні характеристики, частково визнає вину, не працевлаштований та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування вимог ст.82 КК України, а саме заміни ОСОБА_7 довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що судом було порушено його право на справедливий судовий розгляд, на переконання апеляційного суду, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції розглянув його клопотання всебічно та повно, та належним чином мотивував свої висновки в ухвалі. Крім того, застосування положень ст.82 КК України є правом, а не обов`язком суду і лише у разі доведеності того, що засуджений став на шлях виправлення.

При цьому, апеляційний суд враховує доводи засудженого про те, що він бере участь у диференційованих програмах, проходить навчання (онлайн курси), та на оперативно-профілактичних обліках в установі не перебуває, проте такі твердження, враховуючи вищевикладене, а також дані про особу засудженого в сукупності, не можуть слугувати підставою для задоволення клопотання засудженого.

Крім того, згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 , останній перебуває на профілактичному обліку в установі як схильний до самогубства та членоушкодження, бажання працювати не виявляє, проявляє агресію. Засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення і не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.п.40-45)

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дані про особу засудженого та висновки щодо ступеня його виправлення, безумовно свідчать про те, що засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення, а тому підстав для заміни останньому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк на даний час не має.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05 травня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення від подальшого відбування покарання без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: