ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/3084/24

Провадження № 11-кп/820/359/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 квітня 2024 року за № 0000034 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, що народився та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без фактичного місця проживання, з вищою освітою, розлученого, не працевлаштованого, в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Строк покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 27 лютого 2025 року, зарахувавши у строк відбуття покарання час його перебування під вартою, а саме з 31 грудня 2024 року по 27 лютого 2025 року.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою, ухвалено продовжити до набрання вироком законної сили.

За вироком суду, 09 квітня 2024 року, близько 17 год. 30 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », по АДРЕСА_2 , в якому здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_9 , прийняв рішення про заволодіння чужим майном, діючи умисно, відкрито, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на скоєння кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством щодо своєї колишньої дружини, та на незаконне заволодіння майном ОСОБА_9 , підійшов до холодильної вітрини, яка розташована по центру від входу торгівельного приміщення магазину, відкрив її шляхом вільного доступу, умисно, відкрито взяв батон вареної ковбаси «Сімейна», відрізав собі шматок ковбаси, вагою 500 гр., вартістю 248 грн. за кілограм, вартістю 124 грн. Крім того, ОСОБА_6 із хлібного стелажа, що розташований під вікном праворуч торговельної зали, взяв буханку білого різаного хліба «Карпатський» вартістю 31 грн., з стелажа, що розташований за холодильною вітриною, взяв один стік кави «Якобс Монарх», вартістю 6 грн., яку приготував та випив в технічному приміщенні магазину. Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном, не реагуючи на зауваження власниці магазину щодо припинення протиправних дій щодо викрадення її майна, зайшов у складське приміщення магазину, звідки умисно, відкрито викрав пакет молока вартістю 43 грн., місткістю 1 літр, та біля овочевого відділу торгівельного приміщення магазину, почав набирати в поліетиленовий пакет цибулю. Реагуючи на зауваження потерпілої щодо припинення протиправних дій, спрямованих на незаконне заволодіння чужим майном, жбурнув у її бік пакет з цибулею. При цьому реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, з метою особистого незаконного збагачення, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, підійшовши до останньої умисно наніс їй один удар кулаком правої руки в ліву ділянку голови. Далі, незважаючи на свідків, які намагались припинити його протиправні дії, умисно наніс ОСОБА_9 кулаком лівої руки один удар в ділянку правого плеча та один удар кулаком правої руки в ділянку лівого плеча, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень.

В подальшому, ОСОБА_6 залишив приміщення магазину з викраденим майном, яким розпорядився на власний розсуд. Вказаними діями спричинив ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 204 грн.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із вироком суду обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Обвинувачений просив правильно кваліфікувати його дії та призначити покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 186 КК України.

Покарання на його думку є надмірно суворим.

Адвокат ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просила оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити. Призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 3 роки.

Стверджує, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував таких пом`якшуючих обставин, як повне визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди.

На її думку, враховуючи особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, незначну вартість викраденого майна, наявність вказаних нею пом`якшуючих обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ОСОБА_6 слід призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання із встановленням іспитового строку.

Крім того, вказує, що хоча кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 під час дії воєнного стану, однак на момент вчинення злочину в с. Оринин Кам`янець-Подільського району не велися активні бойові дії, що свідчить про те, що обвинувачений не зловживав таким станом, що істотно зменшує суспільну небезпечність вчиненого.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю. У зв`язку з цим, уточнивши вимоги своєї апеляційної скарги, просив переглянути вирок лише в частині призначеного покарання, пом`якшивши таке.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав позицію обвинуваченого та просив призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник адвокат ОСОБА_10 просили залишити вирок місцевого суду без змін, оскільки обвинувачений покаявся лише на стадії судових дебатів, а завдану їй шкоду відшкодував лише під час розгляду справи місцевим судом.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити вирок місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, тобто у межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України є раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, з конфіскацією майна, та потерпілої, яка просила призначити Українцю максимальний розмір покарання, без застосування ст. 75 КК України.

Що ж стосується обставин, що пом`якшують ОСОБА_6 покарання, то такі необґрунтовано не були враховані судом, виходячи з наступного.

Так, ч. 1 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вищенаведених вимог закону місцевий суд не дотримався.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема, щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Як вбачається із матеріалів справи, як у місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, попросив вибачення у потерпілої.

Разом з тим, ОСОБА_6 добровільно повернув потерпілій грошові кошти за викрадений товар, що остання підтвердила під час розгляду справи місцевим судом.

Проте, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції залишив вказане поза увагою.

А тому, колегія суддів вважає за необхідне визнати обставинами, які пом`якшують ОСОБА_6 покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Разом з тим, слушними є доводи сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ч. 1 ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Так, судом першої інстанції не враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Поза увагою місцевого суду залишилося й те, що вартість викраденого ОСОБА_6 майна є незначною.

Крім того, під час перегляду вироку апеляційним судом ОСОБА_6 з власної ініціативи перерахував потерпілій на відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 15 000 грн., що вказує на намагання усунути негативні наслідки його протиправної діяльності.

Наведене, на переконання колегії суддів, свідчить про наявність у обвинуваченого критичного ставлення до своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Отже, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме: щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, з власної ініціативи відшкодував потерпілій моральну шкоду, негативно оцінив вчинене ним кримінальне правопорушення, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, незначну вартість викраденого майна, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування вимог ч. 1 ст. 69 КК України з призначенням обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, оскільки його виправлення можливе у менш короткий строк, ніж передбачено санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу. Сукупність цих обставин підтверджує неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Твердження апелянтів про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, звільнення особи від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким.

Вказаний злочин обвинувачений вчинив щодо своєї колишньої дружини, із застосуванням насильства до неї, в умовах воєнного стану, що значно підвищує його суспільну небезпеку.

ОСОБА_6 розлучений, не працює, позитивно характеризується за місцем проживання, в силу ст. 89 КК України є раніше не судимою особою. Раніше, вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2013 року засуджувався за вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 172, ч. 1 ст. 125 КК України, один із яких є насильницьким кримінальним правопорушенням.

Крім того, потерпіла ОСОБА_9 просила призначити обвинуваченому максимальний розмір покарання, із реальним його відбуттям, оскільки, на її думку, він зможе виправитись лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на вищевикладені обставини, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують йому покарання, думку потерпілої та прокурора, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе в умовах ізоляції від суспільства, а підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням відсутні.

Доводи захисника про те, що хоча кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 під час дії воєнного стану, однак на момент вчинення злочину в с. Оринин Кам`янець-Подільського району не велися активні бойові дії, що свідчить про те, що обвинувачений не зловживав таким станом та істотно зменшує суспільну небезпечність вчиненого, колегія суддів до уваги не бере, враховуючи наступне.

Верховна Рада України 03 березня 2022 року прийняла Закон України № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» (далі - Закон № 2117-IX), яким внесла зміни до частини четвертої статей 185-187, 189 та 191 КК України однакового змісту: їх доповнено кваліфікуючою ознакою вчинення злочинів «в умовах воєнного або надзвичайного стану».

Із 07 березня 2022 року (після набрання чинності Законом № 2117-IX) вчинення крадіжки в умовах воєнного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК України.

Тобто, вчинення крадіжки в умовах воєнного стану законодавець врахував як чинник, який суттєво підвищує суспільну небезпеку, будь-якої крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану, що обумовлює кваліфікацію вчиненого за відповідною частиною ст. 185 КК України.

Натомість, п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання визнано вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану, інших надзвичайних подій.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, в умовах воєнного стану.

Тобто, обвинувачений винен саме у вчиненні кримінального правопорушення в умовах воєнного стану, а не з використанням такого, що суттєво підвищує суспільну небезпеку вчиненого ним кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до висновку, викладеного в ухвалі Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 17 січня 2023 року (Справа № 404/3367/22, Провадження № 51-207 ск 23) вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану та з використанням умов воєнного стану по своїй суті є різними за кримінально правовим значенням поняттями.

А тому, вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення на території, де не ведуться активні бойові дії, тобто не з використанням умов воєнного стану, жодним чином не зменшує його суспільну небезпечність.

Інші доводи апеляційних скарг не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення в частині призначеного додаткового покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, на підставі ст.ст. 407, 408 КПК України. В іншій частині вирок є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити, пом`якшивши таке.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3