ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1150/25 Справа № 229/3540/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року Кривий Ріг

19.08.2025р. колегія суддів судової палати Дніпровського апеляційного суду з розгляду кримінальних справ в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2024р., яким обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вишневого Київської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , утримується в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років

за участю захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Вирок суду першої інстанції оскаржено захисником ОСОБА_6 , який в апеляційній скарзі:

- вважає, що оскаржуваний вирок продовжує логічну, незаангажовану, цілеспрямовану, узгоджену позицію суду першої інстанції з органом досудового розслідування прокуратури, що направлене на засудження людини, яка прагне жити, за надуманий злочин, з урахуванням нестабільного геополітичного становища в країні та правового нігілізму, та є незаконним та необґрунтованим; оскаржуваний вирок ухвалений без врахування ст. ст. 2, 22, 94, 370 КПК України, ст. 3 Конституції України, в ньому не наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, у тексті вироку в обґрунтування доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненому фактично доведено протилежне, а саме повна відсутність суб`єктивної та об`єктивної сторін у діях обвинуваченого, тому він є повністю невинуватим, оскільки життя є найбільшою цінністю, якою володіє людина, тому потрібно радіти кожному прожитому дню, не завдавати шкоди особисто собі та іншим людям;

- зазначає, що обвинувачений фактично ніколи не висловлював прямої непокори, ніколи не відмовлявся від виконання наказів та розпоряджень командування частини, що підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами, при цьому він фактично діяв в стані крайньої необхідності, обумовленої його бажанням жити, через незадовільні умови проходження служби, нелюдське ставлення до честі та гідності, його незадовільним станом здоров`я, формальним складом ВЛК;

- вказує, що суд першої інстанції фактично заплющив очі на численні порушення у кримінальному правопорушенні щодо обвинуваченого в гонитві судом, слідчими та процесуальними керівниками за статистичними показниками, чим підвели державу на крок ближче до тоталітарного режиму, також судом першої інстанції при ухвалені вироку не було враховано правових наслідків розгляду в Київському окружному адміністративному суді справи № 320/32055/24 від 12.07.2024р., крім того зміст вироку є точною копією повідомлень про підозру, обвинувального акту та ухвал про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою; твердження суду першої інстанції, викладені у вироку, базуються виключно на загальних тезах та безпідставних, необґрунтованих формулюваннях, авторами яких є слідчі та процесуальні керівники, при цьому в порушення вимог ст. 85 КПК України суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, які були надані стороною обвинувачення, а саме показанням зацікавлених сторін, які перебувають в підпорядкуванні один від одного, показанням осіб, які формально є фахівцями з непідтвердженою легітимністю, та що суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, які фактично копіюють позицію сторони обвинувачення, обравши підтримку сторони обвинувачення, використовуючи в подальшому обвинувачення як шаблон;

- вказує, що кваліфікація дій обвинуваченого не мала відбуватися виключно на підставі відповіді командира військової частини та показань його підлеглих, проте суд першої інстанції, прикриваючи зловживання органу досудового розслідування, заплющив очі на ці факти, та за таких обставин зазначена відповідь командира військової частини, показання його підлеглих не мають бути враховані судом в якості доказів на підтвердження обставин кримінального провадження;

- зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, та систематично, цілеспрямовано проігнорував досліджені відеофайли, на яких прямо вбачається, що обвинувачений під час відмови від виконання наказу знаходився в змученому хворобливому стані, обумовленому морально-психологічним тиском, безвихідним становищем, неприйняттям командуванням рапортів, відсутності змоги оскарження бездіяльності командування, відсутності певного діагностування та подальшого лікування, неупередженого ВЛК, незаконної процедури оскарження ВЛК, при цьому орган досудового розслідування та суд першої інстанції не дослідив основні та клінічні діагнози, якими страждає обвинувачений, а також факту незакінчення процедури оскарження обвинуваченим минулих висновків ВЛК, факту відсутності рішення суду за скаргою обвинуваченого, при цьому суд першої інстанції в порушення положень ст. 62 Конституції України, стандартів доведення винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 КК України, не довів наявності кожного елементу складу зазначеного злочину, що утворюють його об`єктивну сторону та визначають суб`єктивну сторону, та не надав детального аналізу з цих питань з посиланням на сукупність відповідних доказів, які б підтверджували наявність в діях обвинуваченого складу злочину за ч.4 ст. 402 КК України, та його винуватість;

- вказує, що відповідно до ст.ст. 25, 29-31 Статуту ЗСУ, обвинувачений на момент вчинення інкримінованого злочину був військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , підлеглим стосовно майора ОСОБА_9 , а отже є суб`єктом злочину за ч. 4 ст. 402 КК України і при цьому суд першої інстанції при вирішенні питання наявності в діях обвинуваченого об`єктивної сторони злочину не врахував, що командир після шикування військовослужбовців, видання ним наказу, вказав зробити крок вперед з шеренги тим військовим, які відмовляться виконувати його наказ, пояснити причину відмови, після чого обвинувачений зробив крок вперед, пояснивши свою відмову виконувати бойове розпорядження станом здоров`я, потреби лікування в медичній частині, що підтверджується відеозаписом, а саме, що обвинувачений після віддання командиром відповідного наказу одразу зазначив причину невиконання наказу стан здоров`я, проблеми зі спиною, протрузії дисків, ненадання йому напередодні медичної допомоги через відсутність на день його звернення до медичного посту, діючи відповідно до ст. 254 Статуту ЗСУ про обов`язок військовослужбовця негайно повідомити про захворювання, який в свою чергу зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини; що наявність у обвинуваченого захворювань, які належним чином не діагностовано, не проведено належного фахового лікування, підтверджується довідкою військової лікарської комісії №/862/1 від 20.02.2024р., показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, відеозаписами, на яких обвинувачений підтвердив, що його тривожив біль в спині, додав, що він раніше виконував бойові розпорядження, відмовився виконувати вперше бойове розпорядження через хворобу спини, що підтвердило більшість допитаних свідків, при цьому жоден зі свідків не повідомили суду відомостей щодо умислу обвинуваченого на небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, також відсутні; обвинувачений був відкомандирований до іншої частини, командування якої взагалі не володіло його психоемоційним та психологічним портретом як нового військовослужбовця в підрозділі, який без злагодження з підрозділом, в той же день мав був вибути на бойові позиції, при цьому хворобливий стан здоров`я обвинуваченого не перевірений командуванням частини, правоохоронними органами, які були обізнані про причини відмови виконувати бойовий наказ, що підтверджується відеозаписом, крім того командир показав в суді, що теоретично скарги обвинуваченого не було достатньо для того, щоб направити обвинуваченого до медичного пункту, та такі дії командира свідчать про те, що він не здійснив заходів надання обвинуваченому медичної допомоги, не пересвідчився чи міг обвинувачений за станом здоров`я виконувати наказ;

- вказує, що суд першої інстанції без врахування ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. ст. 6, 7, 11, 16, 28-32, 37 Статуту ЗСУ, при оцінці позиції прокурора не врахував, що із суб`єктивної сторони злочин за ч.4 ст.402 КК України може бути вчинений лише з прямим умислом, та дійшов хибних, передчасних висновків про винуватість обвинуваченого у кримінальному злочині, та тільки при проведенні досудового розслідування та в судовому засіданні не встановлено підстав, які б вказували, що обвинувачений відмовився виконувати бойове розпорядження в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 ЗУ «Про оборону України», ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 6, 11, 16, 28, 29, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту держави, оскільки обвинувачений перебуваючи з початку мобілізації на військовій службі, дотримувався Конституції України та статуту ЗСУ, неодноразово виконував бойові завдання, та мотивом невиконання наказу від 06.03.2024 є незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, підтверджений медичною документацією, що виявило його працездатність та боєготовність у різному розумінні;

- вважає, що не прослідковується злочинного наміру бажання обвинуваченого ухилитись від виконання обов`язку щодо захисту Вітчизни у безпосередньому зіткненні з противником в умовах воєнного стану, та суд першої інстанції не констатував відсутність ознак суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, а замість цього продублював необґрунтовану позицію сторони обвинувачення, проте зібраними доказами доведено, що обвинувачений, отримавши наказ командира, доповів про неможливість його виконання, вказав ним поважну причину безпосередньо керівнику, не порушував відносин підлеглості та військової честі, навіть попросив вибачення у командира при повідомленні про хворобу спини та не ставив загрозу охоронюваний за ч.4 ст. 402 КК України об`єкт, та в діях обвинуваченого відсутні усі ознаки злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме суд першої інстанції в порушення ст. 2, п. 2 ч. 1, абзац 1 ч. 7 ст. 284, абзац 2 ч. 1 ст. 373 КПК України не встановив відсутність в діях обвинуваченого обов`язкових елементів складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України та не визнав його невинуватим у вчиненні зазначеного злочину, при цьому не скасував щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в умовах гауптвахти, звільнивши його з під варти негайно, підпорядковуючись прокуратурі, підкресливши свою упередженість та те, що фактично процесом керувала прокуратура;

- прохає вирок скасувати, та ухвалити новий вирок, яким виправдати обвинуваченого, визнати його невинуватим, кримінальне провадження щодо нього закрити за відсутністю складу та події злочину, негайно звільнити обвинуваченого з-під варти в залі суду.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги, прохали її задовольнити, вирок скасувати, провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю складу та події злочину, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, прохав залишити вирок без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваним вироком обвинуваченого визнано винуватим в тому, що солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді старшого стільця-оператора 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 ЗУ «Про оборону України», ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, 06.03.2024р., приблизно о 09:43год., більш точний час в ході судового розгляду не встановлено, перебуваючи в запасному командному пункті 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати бойове розпорядження командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , майором ОСОБА_9 , про перехід в розпорядження командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону для підсилення переднього краю з метою недопущення прориву противника в напрямку н.п. Богданівка та прибуття до 15:30 год. 06.03.2024р. в район очікування в районі командного пункту 7 механізованої роти в районі АДРЕСА_2 , де до 18:00год. 06,03.2024р. за командою командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону зайняти оборону на позиції «Дебати 6» в районі АДРЕСА_3 , чи підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.

Суд першої інстанції в обґрунтування висновків про доведення події та винуватості обвинуваченого поклав:

- показання в суді свідка ОСОБА_10 , що він обіймає посаду ординатора лікувального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , має вищу медичну освіту як лікар загальної практики, проходить військову службу з 01.03.2022р. Так 06.03.2024р. до нього привезли обвинуваченого зі скаргами на стан здоров`я, а саме біль у спині, хребті, попереку. На основі наданих обвинуваченим медичних документів, огляду обвинуваченого та клінічних ознак він особисто дійшов висновку, що протипоказання для виконання обвинуваченим бойових завдань відсутні. Фактично, крім скарг обвинуваченого про біль у спині, інших клінічних ознак, які б підтверджували його скарги, не було встановлено під час огляду. Йому не відомо, чи звертався раніше обвинувачений до медиків військової частини. Він особисто не отримував наказів від командування не зважати на діагноз обвинуваченого. Медичні документи зберігаються в медичній роті в м. Дружківка Донецької області;

- показання в суді свідка ОСОБА_9 , що він обіймає посаду заступника командира 3-го механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 05.03.2024р. надійшло розпорядження командування щодо виконання бойового завдання, в тому числі обвинуваченим, якого 06.03.2024р. було переведено з 1-го стрілецького батальйону. 06.03.2024р. перед доведенням ним особисто до особового складу бойового розпорядження від 05.03.2024р., він за кілька годин до цього спілкувався з військовослужбовцями і вже тоді обвинувачений висловив свою позицію щодо небажання виконувати бойове завдання. У зв`язку з позицією обвинуваченого його оглянув працівник медичної роти, який не встановив жодних протипоказань для виконання бойових задач. Тож, обвинувачений під час шикування в запасному командному пункті в м. Дружківка та доведення особовому складу бойового розпорядження командування відмовився від його виконання, хоча об`єктивних підстав для цього не було;

- показання в суді свідка ОСОБА_11 , що він обіймає посаду заступника командира з морально-психологічного забезпечення 1-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 . В його повноваження входить підтримка задовільного морально-психологічного стану військовослужбовців, коли він бачить, що військовослужбовця щось турбує, він може направити його до психолога бригади. Так, 05.03.2024р. свідок направив обвинуваченого до психолога, оскільки він скаржився щодо стану здоров`я, хоча і мав висновок ВЛК щодо придатності до військової служби. При цьому сам обвинувачений особисто до нього не звертався за допомогою, вони просто спілкувались. В подальшому, 06.03.2024р. обвинувачений в приміщенні запасного командного пункту в м. Дружківка під час доведення ОСОБА_9 бойового розпорядження обвинувачений відмовився від його виконання, вказавши, що він не може його виконати у зв`язку зі станом здоров`я. При цьому розпорядженням було доведено голосно, чітко, ясно, лаконічно. Також йому особисто відомо, що обвинувачений прибув до військової частини 19.12.2023р., та за цей час він неодноразово відмовлявся від виконання наказів, при цьому обвинувачений був усім забезпечений;

- показання в суді свідок ОСОБА_12 , що він проходить військову службу на посаді заступника командира 7-ї механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 06.03.2024р., приблизно о 09:00год., він вперше побачив обвинуваченого в тимчасовому місці дислокації в м. Дружківка 1-го стрілецького батальйону, де заступник командира 3-го механізованого батальйону ОСОБА_9 довів бойове розпорядження до всіх військовослужбовців, в тому числі і до обвинуваченого, який відповів, що не може виконати розпорядження за станом здоров`я, обвинуваченому показали довідку ВЛК та довідку лікарів медичної роти, яку надали в той же день вранці. Він особисто знімав цю подію на свій власний телефон, після чого добровільно передав слідчому відеозапис, який був скопійований з телефону на комп`ютер слідчого;

- показання в суді в суді свідка ОСОБА_13 , що він є заступником командира 6-ї механічної роти 2-го механічного батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . 06.03.2024р. у запасному командному пункті в АДРЕСА_2 обвинувачений відмовився від виконання бойового розпорядження у зв`язку зі станом здоров`я. Він особисто не побачив, що по зовнішньому вигляду обвинуваченого були підстав для його відмови від виконання бойового розпорядження командира, оскільки обвинувачений був забезпечений усім необхідним, а саме шоломом, бронежилетом, аптечкою, автоматом. Наказ був оголошений чітко, голосно, без подвійних тлумачень;

- копію витягу з бойового розпорядження командира ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 № 351/дск ОКП Костянтинівка 05,03.2024р. о 14:20год. з якого вбачається, що пунктом 3.2. визначено, що з метою недопущення прориву противника в напрямку н.п. Богданівка командиру НОМЕР_2 стрілецького батальйону доручено відрядити особовий склад в розпорядження командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону для підсилення переднього краю у складі, зокрема, солдата ОСОБА_7 . Пунктом 3.3. бойового розпорядження з метою недопущення прориву противника в напрямку н.п. Богданівка командиру 7 механізованої роти доручено задіяти в смузі оборони 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону в районі АДРЕСА_3 особовий склад, до якого входить солдат ОСОБА_7 . Особовому складу наказано прибути в район очікування в районі командного пункту 7 механізованої роти в районі АДРЕСА_2 до 15.30 06 березня 2024 року та зайняти оборону на позиції «ДЕБАТИ 6» в районі н.п. Богданівка до 18.00 06 березня 2024 року за командою командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону. Відповідно до п. 3.4. бойове розпорядження доручено довести до особового складу заступнику командира 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_15

(т. 1 а.с. 90-91).

- копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 6 від 05.01.2023р. з якого вбачається, що полковнику ОСОБА_16 , який прибув з військової частини НОМЕР_5 АДРЕСА_2 , призначено наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 29.10.2022р. №982 на посаду командира в/ч НОМЕР_1 , з 05.01.2023р. та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, визнано таким, що 05.01.2023р. приступив до прийняття справ та посади;

(т. 1 а.с. 92)

- копію витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 15 від 13.01.2023р. з я кого вбачається, що полковник ОСОБА_16 , призначений наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 29.10.2022р. № 982 на посаду командира військової частини НОМЕР_1 , справу та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою;

(т.1 а.с. 93).

- копію витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 200 від 03.08.2022рю. старшого лейтенанта ОСОБА_9 , заступника командира 7 механізованої роти з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_3 механізованого батальйону, призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 02.08.2022р. № 243 на посаду заступника командира НОМЕР_3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення, визнано таким, що 03.08.2022р. справи та посаду заступника командира 7 механізованої роти з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_3 механізованого батальйону здав, справи та посаду заступника командира НОМЕР_3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою;

(т. 1 а.с. 94)

- копію витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) № 273 від 30.08.2022р. з якого вбачається, що старшому лейтенанту ОСОБА_9 , заступнику командира механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення 93 окремої механізованої бригади присвоєно чергове звання «капітан»;

(т. 1 а.с. 95)

- копію витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (по особовому складу) № 387 від 30.08.2023р. капітану ОСОБА_9 , заступнику командира механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення НОМЕР_6 окремої механізованої бригади «Холодний Яр» присвоєно чергове звання «майор»;

(т. 1 а.с. 96)

.

- показання свідка ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту від 06.03.2024р., відеозапис якого був переглянутий в судовому засіданні, відповідно до якого він розповів та показав на якій відстані та за яких умов він 06.03.2024р. о 09:43год, знаходячись на запасному командному пункті НОМЕР_3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , довів солдату ОСОБА_7 бойове розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 полковника ОСОБА_16 № 351/дск. При цьому свідок вказував, що розпорядження довів чітко, голосно та зрозуміло, проте солдат ОСОБА_7 відкрито відмовився виконати бойове розпорядження, оскільки не може його виконати за станом здоров`я. Під час проведення слідчого експерименту свідок повідомив, що йому відомо, що військовослужбовців, які в той день відмовились виконати бойове розпорядження, до цього оглядав старший лейтенант медичної служби ОСОБА_10 щодо стану їх здоров`я та визнав їх здоровими і такими, які за станом здоров`я можуть виконувати поставлені бойові завдання;

(т.1 а.с. 97-101)

- показання свідка ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту 30.03.2024р, якими підтверджується, що свідок ОСОБА_13 під відеозапис розповів та показав за яких обставин 06.03.2024р. у місці тимчасової дислокації підрозділу НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення майор ОСОБА_9 довів до військовослужбовців, зокрема, і до ОСОБА_7 бойове розпорядження командира, наказ був доведений чітко і зрозуміло, об`єктивних причин, що унеможливлювали його виконання, не було. Проте, солдат ОСОБА_7 відкрито відмовився виконати бойове розпорядження;

(т. 1 а.с. 102-106).

- показання свідка ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту від 06.03.2024р., згідно яких він під відеозапис, досліджений в судовому засіданні, показав та розповів як заступник командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення майор ОСОБА_9 06.03.2024р. приблизно о 09:40год. довів бойове розпорядження військовослужбовцям, зокрема солдату ОСОБА_7 , при цьому наказ був доведений голосно та зрозуміло, проте ОСОБА_7 відкрито відмовився виконати бойове розпорядження, зазначивши, що він не може його виконати за станом здоров`я. Доведення бойового розпорядження фіксувалось на телефон лейтенантом ОСОБА_12 ;

(т. 1 а.с. 107-111)

.

- показання свідка ОСОБА_12 з дослідженого судом протоколу про зняття показань технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 09.03.2024р. з яких вбачається, що свідок ОСОБА_12 , використовуючи технічний засіб ноутбук «НР» Pavilion самостійно здійснив копіювання з належного йому мобільного телефону марки «Galaxy S21 FE 5G» моделі «SM-990/DS» на цифровий носій інформації CD-диск, відеозапис з назвою «20240306_094321.mp4», який створено 06.03.2024р. тривалістю 05хв. 06сек. та який містить відомості щодо доведення заступником командира 3 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення майор ОСОБА_9 бойового розпорядження військовослужбовцям, зокрема, солдату ОСОБА_7 . При перегляді судом під час судового розгляду вказаного відеозапису, долученого до протоколу, встановлено, що після доведення військовослужбовцям бойового розпорядження ОСОБА_7 повідомив, що не може виконати бойове розпорядження у зв`язку з поганим станом здоров`я

( т. 1 а.с. 114-116).

- витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 991 від 18.12.2023р. солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_7 , призначений на посаду стрільця-помічника гранатометника 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону, ВОС-100915А/630, ШПК «солдат», прибув та приступив до виконання службових обов`язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, пройшов інструктаж;

(т. 1 а.с. 117).

- витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 994 від 19.12.2023р. солдат ОСОБА_7 , стрілець-помічник гранатометника 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону вважається таким, що прийняв справи та посаду старшого стрільця-оператора 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону, ВОС-100868А/543, тарифний розряд 6, ШПК «старший солдат»;

(т. 1 а.с. 118)

- довідку військово-лікарської комісії № 1862/1 від 20.02.2024р., що солдат ОСОБА_7 , 1997р.н., в/ч НОМЕР_1 , призваний у ЗСУ з квітня 2022р, ІНФОРМАЦІЯ_5 , придатний до військової служби, не дивлячись на встановлений комісією за результатами медичного огляду діагноз (враховуючи право особи на таємницю даних особистого характеру стосовно здоров`я, суд першої інстанції вважав можливим не зазначати його);

(т. 1 а.с. 127)

- довідку ординатора лікувального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_17 за № 3626 від 06.03.2024р. з якої вбачається, що військовослужбовець 1 стрілецького батальйону в/ч НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 , 1997р.н., 06.03.2024р. за станом здоров`я може виконувати бойові (службові) завдання за призначенням у складі штатного підрозділу

(т. 1 а.с. 130)

- медичну характеристику, видану 06.03.2024р. начальником медичної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_18 , що солдат в/ч. НОМЕР_1 ОСОБА_7 соматично здоровий.

(т. 1 а.с. 126)

Судом першої інстанції дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому суд перевірив показання обвинуваченого щодо невизнання ним винуватості та незгодою з їх кримінально-правовою кваліфікацією у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, враховуючи його заінтересованість у вирішенні даного кримінального провадження, проаналізувавши їх зміст з позиції повноти, несуперечності, логічної послідовності, та дійшов висновку про їх недостовірність, оскільки вони є неповними, непослідовними, в них наявні протиріччя та вони не узгоджуються з усією сукупністю зібраних доказів по справі, які спростовують показання обвинуваченого з фактичних обставин, наданих ним у судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що судом першої інстанції доведена подія кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме час, місце, спосіб та всі обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується формулюванням обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним із зазначенням часу, місць, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, також зазначені форма вини, мета та мотив вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що суд першої інстанції обґрунтував обвинувачення, визнаного ним доведеним, конкретними безпосередньо дослідженими доказами, надав аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях численних свідків, як при проведені досудового розслідування так і в судовому засіданні, обвинуваченого в судовому засіданні, у численних письмових документах, які підтверджують повноваження командира, а також статус обвинуваченого, як військовослужбовця ЗСУ, та його стан здоров`я щодо придатності до виконання ним службових обов`язків тощо.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що судом в основу обвинувального вироку щодо обвинуваченого покладені лише належні, допустимі та достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності після всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності. Висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів викладені у оскаржуваному вироку в точних та категоричних судженнях, які виключають будь-які сумніви з приводу допустимості та достовірності того чи іншого доказу. Прийняття судом першої інстанції одних доказів та відхилення інших вмотивовано.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника, що оскаржуваний вирок продовжує логічну, незаангажовану, цілеспрямовану, узгоджену позицію суду першої інстанції з органом досудового розслідування прокуратури, що направлене на засудження людини, яка прагне жити, за надуманий злочин з урахуванням нестабільного геополітичного становища в країні та правового нігілізму, та є незаконним та необґрунтованим; оскаржуваний вирок ухвалений без врахування ст. ст. 2, 22, 94, 370 КПК України, ст. 3 Конституції України, в ньому не наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення у тексті вироку в обґрунтування доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненому фактично доведена, повна відсутність суб`єктивної та об`єктивної сторін у діях обвинуваченого, тому він є повністю невинуватим, оскільки життя є найбільшою цінністю, якою володіє людина, тому потрібно радіти кожному прожитому дню, не завдавати шкоди особисто собі та іншим людям, є неспроможними з урахуванням наступного.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений був призваний за призовом за мобілізацією 12.04.2022р. та наказом № 29 призначений на посаду стрільця в/ч НОМЕР_7 , 20.04.2022р. прийняв військову присягу, 17.06.2022р. наказом № 95 призначений стрільцем зенітником цієї ж частини, 18.12.2023р. наказом № 991 призначений на посаду старшим стрільцем-оператором в/ч НОМЕР_1 (а.с. 117, 118, 122-123, т. 1), та будучи військовослужбовцем, в/ч НОМЕР_1 06.03.2025р., приблизно в 09:43год. перебуваючи в запасному командному пункті НОМЕР_3 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконати бойове розпорядження командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_9 , про перехід в розпорядження командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону для підсилення переднього краю з метою недопущення прориву противника в напрямку н.п. Богданівка та прибуття до 15:30год. 06.03.2024р. в район очікування в районі командного пункту 7 механізованої роти в районі АДРЕСА_2 , де до 18:00год. 06.03.2024р. за командою командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону зайняти оборону на позиції «Дебати 6» в районі АДРЕСА_3 , чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони ЗСУ на зазначеній ділянці оборони.

Винуватість обвинуваченого підтверджується:

По-перше, витягом з бойового розпорядження від 05.03.2024р. 14:20год. командира НОМЕР_6 окремої механізованої бригади полковника ОСОБА_19 , який є командиром обвинуваченого, повноваження якого підтверджуються відповідними наказами (а.с. 92, 93 т. 1), згідно якого було надане конкретне бойове завдання підрозділу, а саме командиру НОМЕР_2 стрілецького батальйону з метою недопущення прориву противника в напрямку АДРЕСА_3 відрядити особовий склад у складі солдата ОСОБА_20 та солдата ОСОБА_7 в розпорядження командира 7 механізованої роти НОМЕР_3 механізованого батальйону для підсилення переднього краю, мати при собі мати особисту зброю та боєприпаси до неї iз розрахунку 120 засобів до ПК; засоби захисту (бронежилет, захисний шолом), форма одягу польова, ступінь захисту Ф 1; статус зарядженості зброї червоний (а.с. 90-91 т. 1)

По-друге, показаннями свідка ОСОБА_9 , безпосереднього командира обвинуваченого, повноваження якого підтверджуються відповідними наказами (а.с. 94, 95, 96, т. 1), який як при проведенні досудового розслідування так і в судовому засіданні підтвердив, що при оголошенні ним законного конкретного розпорядження командира ОСОБА_14 , обвинувачений в присутності військовослужбовців відкрито відмовився від його виконання, мотивуючи це незадовільним станом свого здоров`я.

По-третє, показаннями численних свідків події ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , які як при проведенні досудового розслідування, так і в судовому засіданні підтвердили, що при оголошенні командиром ОСОБА_9 законного конкретного розпорядження командира ОСОБА_14 , обвинувачений в присутності військовослужбовців відкрито відмовився від його виконання, мотивуючи це незадовільним станом свого здоров`я.

Вчетверте, відеозаписом події злочину, який слідчим було скопійовано з мобільного телефону свідка ОСОБА_12 , долучено до матеріалів кримінального провадження в якості доказу, та який підтверджує факт відмови обвинуваченим виконувати законне конкретне розпорядження командира ОСОБА_14 , в присутності військовослужбовців, мотивуючи це незадовільним станом свого здоров`я.

По-п`яте, численними наказами, які підтверджують статус обвинуваченого в якості військовослужбовця, прийняття нім військової присяги (а.с. 117, 118, 122-123 т.1)

По-шосте, письмовими документами, що підтверджують задовільний стан здоров`я обвинуваченого на момент вчинення злочину (а.с. 126-127, 130 т. 1), що підтвердив в судовому засідання свідок ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги захисника, що обвинувачений фактично ніколи не висловлював прямої непокори, ніколи не відмовлявся від виконання наказів та розпоряджень командування частини, що підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами, при цьому він фактично діяв в стані крайньої необхідності, обумовленої його бажанням жити, через незадовільні умови проходження служби, нелюдське ставлення до честі та гідності, його незадовільним станом здоров`я, формальним складом ВЛК, та доводи, що кваліфікація дій обвинуваченого не мала відбуватися виключно на підставі відповіді командира військової частини та показань його підлеглих, проте суд першої інстанції, прикриваючи зловживання органу досудового розслідування, заплющив очі на ці факти, та за таких обставин зазначена відповідь командира військової частини, показання його підлеглих не мають бути враховані судом в якості доказів на підтвердження обставин кримінального провадження, є необґрунтованими та спростовуються сукупністю наведених вище доказів, перевірених судом апеляційної інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції враховує той факт, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_22 є діючими військовослужбовцями, які разом із обвинуваченим виконували обов`язок по захисту країни, тому відсутні сумніви у достовірності їх показань з фактичних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги захисника, що відповідно до ст.ст. 25, 29-31 Статуту ЗСУ, обвинувачений на момент вчинення інкримінованого злочину був військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , підлеглим стосовно майора ОСОБА_9 , а отже є суб`єктом злочину за ч. 4 ст. 402 КК України і при цьому суд першої інстанції при вирішенні питання наявності в діях обвинуваченого об`єктивної сторони злочину не врахував, що командир після шикування військовослужбовців, видання ним наказу, вказав зробити крок вперед з шеренги тим військовим, які відмовляться виконувати його наказ, пояснити причину відмови, після чого обвинувачений зробив крок вперед, пояснивши свою відмову виконувати бойове розпорядження станом здоров`я, потреби лікування в медичній частині, що підтверджується відеозаписом, а саме, що обвинувачений після віддання командиром відповідного наказу одразу зазначив причину невиконання наказу стан здоров`я, проблеми зі спиною, протрузії дисків, ненадання йому напередодні медичної допомоги через відсутність на день його звернення до медичного посту, діючи відповідно до ст. 254 Статуту ЗСУ про обов`язок військовослужбовця негайно повідомити про захворювання, який в свою чергу зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини; що наявність у обвинуваченого захворювань, які належним чином не діагностовано, не проведено належного фахового лікування, підтверджується довідкою військової лікарської комісії №/862/1 від 20.02.2024, показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, відеозаписами, на яких обвинувачений підтвердив, що його тривожив біль в спині, додав, що він раніше виконував бойові розпорядження, відмовився виконувати вперше бойове розпорядження через хворобу спини, що підтвердило більшість допитаних свідків, при цьому жоден зі свідків не повідомили суду відомостей щодо умислу обвинуваченого на небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, також відсутні; обвинувачений був відкомандирований до іншої частини, командування якої взагалі не володіло його психоемоційним та психологічним портретом як нового військовослужбовця в підрозділі, який без злагодження з підрозділом, в той же день мав був вибути на бойові позиції, при цьому хворобливий стан здоров`я обвинуваченого не перевірений командуванням частини, правоохоронними органами, які були обізнані про причини відмови виконувати бойовий наказ, що підтверджується відеозаписом, крім того командир показав в суді, що теоретично скарги обвинуваченого не було достатньо для того, щоб направити обвинуваченого до медичного пункту, та такі дії командира свідчать про те, що він не здійснив заходів надання обвинуваченому медичної допомоги, не пересвідчився чи міг обвинувачений за станом здоров`я виконувати наказ, на думку суду апеляційної інстанції також є надуманими та спростовуються сукупністю письмових документів про перевірку скарг обвинуваченого на стан здоров`я та встановлення задовільного стану здоров`я обвинуваченого для виконання своїх обов`язків як військовослужбовця за мобілізацією під час воєнного стану в країні. Всі інші обставини, а саме відкомандирування обвинуваченого до іншої частини не мають значення при доведеності обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Також з урахуванням викладеного вище не заслуговують на увагу та не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги захисника, що суд першої інстанції без врахування ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. ст. 6, 7, 11, 16, 28-32, 37 Статуту ЗСУ, при оцінці позиції прокурора не врахував, що із суб`єктивної сторони злочин за ч.4 ст.402 КК України може бути вчинений лише з прямим умислом, та дійшов хибних, передчасних висновків про винуватість обвинуваченого у кримінальному злочині, та тільки при проведенні досудового розслідування та в судовому засіданні не встановлено підстав, які б вказували, що обвинувачений відмовився виконувати бойове розпорядження в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 ЗУ «Про оборону України», ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 6, 11, 16, 28, 29, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗСУ з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту держави, оскільки обвинувачений перебуваючи з початку мобілізації на військовій службі, дотримувався Конституції України та статуту ЗСУ, неодноразово виконував бойові завдання, та мотивом невиконання наказу від 06.03.2024р. є незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, підтверджений медичною документацією, що виявило його працездатність та боєготовність у різному розумінні, оскільки винуватість обвинуваченого, який прийняв військову присягу на вірність країні та обов`язок її захищати під час війни, та при цьому, діючи всупереч наведених вище державних нормативно-правових актів, вчинив непокору під час воєнного стану, що підтверджується дослідженими та оціненими доказами у їх сукупності наведеними вище.

З аналогічних підстав не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги захисника, що не прослідковується злочинного наміру бажання обвинуваченого ухилитись від виконання обов`язку щодо захисту Вітчизни у безпосередньому зіткненні з противником в умовах воєнного стану, та суд першої інстанції не констатував відсутність ознак суб`єктивної сторони інкримінованого обвинуваченому злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, а замість цього продублював необґрунтовану позицію сторони обвинувачення, проте зібраними доказами доведено, що обвинувачений, отримавши наказ командира, доповів про неможливість його виконання, вказав ним поважну причину безпосередньо керівнику, не порушував відносин підлеглості та військової честі, навіть попросив вибачення у командира при повідомленні про хворобу спини та не ставив загрозу охоронюваний за ч.4 ст. 402 КК України об`єкт, та в діях обвинуваченого відсутні усі ознаки злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, а саме суд першої інстанції в порушення ст. 2, п. 2 ч. 1, абзац 1 ч. 7 ст. 284, абзац 2 ч. 1 ст. 373 КПК України не встановив відсутність в діях обвинуваченого обов`язкових елементів складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України та не визнав його невинуватим у вчиненні зазначеного злочину, при цьому не скасував щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою в умовах гауптвахти, звільнивши його з під варти негайно, підпорядковуючись прокуратурі, підкресливши свою упередженість та те, що фактично процесом керувала прокуратура, оскільки вони повторюють текст доводів апеляційної скарги, наведених вище, у зміненому викладі, та також не мають під собою підґрунтя з підстав наведеної вище позиції суду апеляційної інстанції щодо відповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що судом першої інстанції в оскаржуваному вироку належним чином вмотивовані висновки щодо кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, визнаного судом доведеним, шляхом зіставлення ознак встановленого судом злочинного діяння і ознак відповідного кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею кримінального закону, його частиною та обґрунтування висновку фактичними обставинами про їх відповідність.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни незалежності територіальної цілісності України, шанування державних символів с обов`язком громадян України.

Відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Як встановлено фактичними обставинами справи, під час вчинення обвинуваченим злочину в Україні діяв воєнний стан внаслідок військової агресії рф, який діє до теперішнього часу.

Життя і діяльність ЗСУ побудовані на принципі повної єдиноначальності командирів і начальників, суть єдиноначальності полягає в зосередженості у командира всіх функцій управління ввіреним підрозділом. Він повністю відповідає за бойову підготовку, військову дисципліну, стан озброєння, бойову техніку, транспорту, матеріально-побутове, медичне забезпечення військової частини. Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ командир має право віддавати накази у встановлений строк, крім відання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Непокора є небезпечним військовим злочином, який посягає на встановлений порядок підлеглості та військової честі, породжує неорганізованість та безладдя у військових частинах, негативно позначається на боєготовності та боєздатності військових формувань.

В умовах воєнного стану цей злочин може призвести до зриву виконання бойового завдання чи інших тяжких наслідків.

Безпосередній об`єкт злочину за ч. 4 ст. 402 КК України є установлений порядок підлеглості.

Відповідно до ст. 28 «Статуту внутрішньої служби ЗСУ», затверджений ЗУ від 24.03.1999р. єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:

- наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно зі ст. 30 Статуту начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Ст. 31 Статуту дає визначення прямих та безпосередніх начальників, а ст. 32 визначення начальників від їх військових звань.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 402 КК України вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокора).

Начальник-особа, якому постійно чи тимчасово підлеглі інші військовослужбовці.

Наказ (розпорядження) це обов`язкова для виконання вимога командира (начальника) про виконання підлеглим певних дій по службі, та може бути звернений до одного або до групи військовослужбовців та має мету досягнення конкретного результату (зробити щось), може бути відданий письмово, усно або іншим способом, переданий підлеглому чи групі інших осіб, у тому числі по телефону, телеграфу, через радіозв`язок тощо. З деяких питань військової служби встановлена тільки письмова форма ведення наказів.

Підлеглий не повинен обговорювати наказ начальника. Згідно з Дисциплінарним статутом ЗСУ відповідальність за наказ несе начальник, який його віддав.

Відповідальність за ст. 402 КК України настає за невиконання наказу, який містить конкретну вимогу.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також мовчки демонстративно може вчиняти дії, які свідчать, що наказ виконуватись не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч, або прилюдно. Публічна непокора, особливо перед строєм, як правило, буде свідчити про підвищену суспільну небезпеку.

Непокору слід вважати закінченим злочином із моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

З суб`єктивної сторони відкрита відмова виконати наказ начальника вчиняється тільки з прямим умислом.

Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними і, для його кваліфікації значення не мають.

Суб`єкт злочину військовослужбовець, який за своїм службовим становищем чи військовим званням є підлеглим начальнику, що віддає наказ.

Частина 4 ст. 402 КК України передбачає підвищену кримінальну відповідальність за непокору, вчинену в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що кваліфікація дії обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України є правильною, оскільки обвинувачений будучи військовослужбовцем за мобілізацією під час воєнного стан в країні відкрито відмовився виконувати законний, конкретний наказ командира, мотивуючи це незадовільним станом здоров`я, який не був підтверджений. При цьому обвинувачений діяв умисно, тобто усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій під час воєнного стану, передбачав суспільно небезпечні наслідки непокори, які могли настати, та відносився до цього необережно. Мотив вчинення обвинуваченим злочину не має ніякого значення для кваліфікації його дій.

Доводи апеляційної скарги захисника, що суд першої інстанції не звернув уваги, та систематично, цілеспрямовано проігнорував досліджені відеофайли, на яких прямо вбачається, що обвинувачений під час відмови від виконання наказу знаходився в змученому хворобливому стані, обумовленому морально-психологічним тиском, безвихідним становищем, неприйняттям командуванням рапортів, відсутності змоги оскарження бездіяльності командування, відсутності певного діагностування та подальшого лікування, неупередженого ВЛК, незаконної процедури оскарження ВЛК, при цьому орган досудового розслідування та суд першої інстанції не дослідив основні та клінічні діагнози, якими страждає обвинувачений, а також факту незакінчення процедури оскарження обвинуваченим минулих висновків ВЛК, факту відсутності рішення суду за скаргою обвинуваченого, при цьому суд першої інстанції в порушення положень ст. 62 Конституції України, стандартів доведення винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівам у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 КК України, не довів наявності кожного елементу складу зазначеного злочину, що утворюють його об`єктивну сторону та визначають суб`єктивну сторону, та не надав детального аналізу з цих питань з посиланням на сукупність відповідних доказів, які б підтверджували наявність в діях обвинуваченого складу злочину за ч. 4 ст. 402 КК України, та його винуватість, не мають під собою підґрунтя з урахуванням наведеного вище.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України призначив обвинуваченому вид та міру покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем служби виключно з негативного боку, за місцем проживання характеризується посередньо, а також з урахуванням висновків психологічної характеристики обвинуваченого, який має соціальну дезадаптацію, зумовлену складними умовами навколишньої обстановки, стан уникнення реальності військової служби та бойових наказів, на обліку і лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, та дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 402 КК України.

Крім того суд першої інстанції, врахувавши фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого до, під час та вчинення злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, не встановив підстав для застосування норм ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 402 КК України.

Суд апеляційної інстанції із рішенням суду першої інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання погоджується, вважає, що вони відповідають вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Таким чином доводи апеляційної скарги захисника, що суд першої інстанції фактично заплющив очі на численні порушення у кримінальному правопорушенні щодо обвинуваченого в гонитві ним, слідчими та процесуальними керівниками за статистичними показниками, чим підвели державу на крок ближче до тоталітарного режиму, також судом першої інстанції при ухвалені вироку не було враховано правових наслідків розгляду справи в Київському окружному адміністративному суді справи № 320/32055/24 від 12.07.2024р., крім того зміст вироку є точною копією повідомлень про підозру, обвинувального акту та ухвал про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою; твердження суду першої інстанції, викладені у вироку, базуються виключно на загальних тезах та безпідставних, необґрунтованих формулюваннях, авторами яких є слідчі та процесуальні керівники, при цьому в порушення вимог ст. 85 КПК України суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, які були надані стороною обвинувачення, а саме показанням зацікавлених сторін, які перебувають в підпорядкуванні один від одного, показанням осіб, які формально є фахівцями з непідтвердженою легітимністю, та що суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, які фактично копіюють позицію сторони обвинувачення, обравши підтримку сторони обвинувачення, використовуючи в подальшому обвинувачення як шаблон, є надуманими, та не можуть бути взяті до уваги з цитуванням загальних фраз без наведення відповідних фактів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим судовим рішенням, підстави для його скасування не встановлені.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2024р., яким обвинуваченого ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років залишити без задоволення.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 03.12.2024р., яким обвинуваченого ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді