Провадження №11-сс/801/748/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

заявника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці заяву ОСОБА_7 про відвід суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 08.08.2025,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Вінницького апеляційного суду перебуває апеляційна скарга ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 08.08.2025.

Так, 12.09.2025 на адресу суду надійшла заява ОСОБА_7 про відвід суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від розгляду даної справи.

Даний відвід ОСОБА_7 мотивує тим, що судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже брали участь у розгляді його скарг, пов`язаних із бездіяльністю УСБУ та ДБР.

Також заявник вказує на порушення принципу відкритості та гласності судового процесу, оскільки суддя ОСОБА_4 без належних підстав заборонила здійснювати відеофіксацію відкритого судового засідання, що, на його переконання, суперечить вимогам статті 129 Конституції України та статті 11 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Відсутність обґрунтованих причин для заборони зйомки, на думку заявника, підриває принцип прозорості та довіру до суду.

Крім цього, заявник зазначає, що суддя ОСОБА_4 допустила, на його думку, іронічні та зневажливі висловлювання на його адресу, що він розцінює як мобінг і порушення ст. 6 Кодексу суддівської етики. Судді ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ухвалюючи попередні рішення, фактично прикривали бездіяльність СБУ та ДБР, не реагували на факти саботажу та диверсії, що, за твердженням заявника, підірвало довіру до суду та свідчить про відсутність об`єктивності.

Крім того, заявник зазначає про бездіяльність державних органів та її прикриття судами. Так, 08.08.2025 він подавав заяву про внесення відомостей до ЄРДР щодо фактів диверсії та саботажу, однак ДБР цього не зробило; 28.07.2025 подана ним скарга на бездіяльність УСБУ залишилася без розгляду; 02.09.2025 скарга на бездіяльність ДБР також залишилася без розгляду. Судді, які раніше ухвалювали рішення у цих справах, знову включені до складу колегії, що, на його переконання, підтверджує наявність обґрунтованих сумнівів у їхній неупередженості та здатності забезпечити справедливий розгляд справи.

У судовому засіданні ОСОБА_7 підтримав заявлений відвід із підстав зазначених вище.

Вислухавши думку заявника ОСОБА_7 , який просив його відвід задовільнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував щодо заявленого відводу, дослідивши матеріали заяви про відвід суддів, колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_8 про відвід суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, судді може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні .

На розгляді Вінницького апеляційного суду перебуває апеляційна скарга ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 08.08.2025.

Заявник посилається на те, що судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вже брали участь у розгляді пов`язаних з ним скарг і, на його думку, це створює ризик формального правосуддя та викликає сумніви у їхній неупередженості. Однак така позиція не знаходить підтвердження у положеннях кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Заява заявника про відвід ґрунтується виключно на його незгоді з попередніми процесуальними рішеннями суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у пов`язаних справах, де вони залишали заяви без розгляду чи відмовляли у задоволенні скарг.

Сам по собі факт участі у розгляді інших справ за участю тієї ж особи не є такою обставиною, оскільки закон не містить заборони для судді розглядати декілька справ за участю одного учасника процесу. Більше того, практика Європейського суду з прав людини неодноразово наголошує, що для встановлення порушення принципу неупередженості необхідні конкретні та доведені факти, а не лише припущення сторони процесу.

Необґрунтованими є й доводи заявника щодо нібито порушення принципу відкритості судового процесу. ОСОБА_7 стверджує, що суддя ОСОБА_4 безпідставно заборонила у відеофіксації судового засідання, чим порушила його права.

Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 27 КПК України, кожен, хто присутній в залі судового засідання, може вести стенограму, робити нотатки, використовувати портативні аудіозаписуючі пристрої. Проведення в залі судового засідання фотозйомки, відеозапису, транслювання судового засідання по радіо і телебаченню, а також проведення звукозапису із застосуванням стаціонарної апаратури допускаються на підставі ухвали суду, що приймається з урахуванням думки сторін та можливості проведення таких дій без шкоди для судового розгляду.

Таким чином, саме суд уповноважений вирішувати питання щодо можливості відеофіксації з урахуванням конкретних обставин розгляду. При цьому сам факт уточнення суддею дій заявника щодо здійснення відеозйомки не може розцінюватися як заборона на таку фіксацію. Подібні процесуальні уточнення не свідчать про упередженість судді та не можуть бути підставою для його відводу, адже не впливають на об`єктивність чи неупередженість судового розгляду.

Крім цього, заявник вважає, що під час розгляду іншої справи суддя ОСОБА_4 допустила іронічні висловлювання на його адресу, які він кваліфікує як мобінг.

Проте, колегія суддів критично відноситься до цих тверджень, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, такими як протокол судового засідання чи технічний запис.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що поняття «мобінг» відповідно до ст. 2-2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії мобінгу (цькуванню)» від 16.11.2022 визначається як «систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність».

А тому, колегія суддів зазначає, що суддя не може бути суб`єктом мобінгу стосовно учасника процесу, оскільки останній не є його підлеглим у трудових відносинах.

Посилання заявника на нібито «ознаки покривання бездіяльності» чи «перекручення предмету звернення» є суто оціночними припущеннями, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримав і Верховний Суд України у справі №5-15п12 (ухвала Верховного Суду України від 01.03.2012 у справі №5-15п12).

Тобто суддя завжди вважається особисто неупередженим, доки не з`являться реальні докази протилежного.

Колегія суддів зазначає, що встановлення упередженості судді необхідні саме об`єктивні обставини, які можуть породжувати сумнів у його неупередженості, а не суб`єктивне невдоволення чи підозри сторони.

Таким чином, доводи заявника зводяться до суб`єктивної незгоди з ухваленими раніше рішеннями, що само по собі не утворює передбачених законом підстав для відводу.

Підстави відводу, які заявляє ОСОБА_7 не відносяться до переліку обставин, що визначені у ст. 75 КПК України.

Відповідно підстави відводу надумані.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обставини, які могли б викликати сумнів у неупередженості або об`єктивності суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_7 про відвід суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 75, 80, 81 КПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_7 про відвід суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 08.08.2025.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4