Справа № 489/2635/25
Провадження № 1-кс/489/861/25
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

28 квітня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого ОСОБА_3 , погоджене з прокурором ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0001805 від 27.12.2023 за ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 413 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого маючого на утриманні малолітню дитину, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді стрільця військової частини НОМЕР_1 , зі слів зареєстрованого по АДРЕСА_1 та проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

з участю прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

встановив:

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 407 ч. 5 та 413 ч. 3 КК України. До слідчого судді надійшло клопотання слідчого, погоджене з прокурором, про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків того, що він може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити, при цьому зазначив, що підозрюваний самостійно з`явився до органу досудового розслідування, де був затриманий.

Підозрюваний та захисник просили відмовити у задоволенні клопотання через недоведеність вказаних у ньому ризиків, оскільки після вчинення інкримінованих ОСОБА_5 правопорушень останній весь час знаходився за місцем проживання в с. Дмитрівка Кременчуцького району Полтавської області, жодних повісток про виклик до слідчого не отримував, не переховувався від органу досудового розслідування, не вчиняв жодних дій, направлених на вплив на свідків та перешкоджання кримінальному провадженню. При цьому, підозрюваний підтвердив обставини самовільного залишення військової частини та втрати ввіреного йому військового майна. Також вказав, що через місяць після самовільного залишення місця служби його викликали до поліції, де він спілкувався по телефону зі слідчим ДБР, який вказав знаходитися вдома і чекати виклику. Жодних повісток про необхідність явки дослідчого у конкретний день та час він не отримував. Копію повідомлення про підозру отримала на пошті його мати ОСОБА_7 , але передала конверт йому лише тиждень назад. Отримання підозри в місті Горішні Плавні здійснив його дядько, оскільки він там не проживав. Після того він в телефонному режимі зв`язався зі слідчим ДБР та самостійно прибув до нього 24.04.2025 у вечірній час, але слідчий вказав прийти наступного дня зранку, що він і зробив, де відносно нього був складений протокол про затримання. Також сторона захисту зазначила, що на даний час підозрюваний має намір повернутися на військову службу, а також відшкодувати шкоду, завдану втратою приладу нічного бачення.

Вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши письмові матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

При розгляді клопотання встановлено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 413 КК України, а саме тому, що будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, 11.10.2023 о 18.25 годин самовільно залишив місце служби у військовій частині НОМЕР_1 в умовах воєнного стану тривалістю понад три доби та перебував за його межами до моменту затримання, а також у тому, що 11.10.2023 не забезпечив належне зберігання та використання ввіреного йому для службового користування військового майна, приладу нічного бачення «AN/PVS 14» №4530300, у зв`язку з чим допустив його втрату, чим заподіяв матеріальної шкоди військовій частині НОМЕР_1 на суму 118260,03 грн.

20.03.2025 слідчим складено повідомлення про підозру ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 413 КК України у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень, копія якого була направлена до військової частини, в якій він проходив службу, а також підозрюваному засобами поштового зв`язку за місцем проживання та була отримана його матір`ю. Обґрунтованість підозри підтверджується матеріалами клопотання, в тому числі копіями повідомлення, акту службового розслідування, витягів з наказів, протоколів допиту свідків, а також особистими показаннями ОСОБА_5 , наданими під час розгляду клопотання. При цьому, обґрунтованість підозри на даному етапі не вимагає доведення вказаних фактів та вини підозрюваного у вчиненому діянні поза розумним сумнівом.

Постановами слідчого від 01.04.2025 зупинене досудове розслідування та оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_5 .

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.04.2025 наданий дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_5 з метою приводу до слідчого судді для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Постановою слідчого від 25.04.2025 відновлене досудове розслідування.

Відповідно до протоколу затримання, 25.04.2025 о 08:40 годині в м. Миколаєві по вул. Спаській, 18, тобто за фактичним місцем роботи слідчого ОСОБА_5 затриманий за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 413 КК України, та 25.04.2025 йому вручено повідомлення про підозру у їх вчиненні.

Згідно зі ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вимоги пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими. У разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року № 3-68/2018).

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

Крім того, слідчий суддя, враховує вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

За положеннями статей 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Натомість, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу наявність заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є припущенням, але зі значною долею вірогідності, оскільки закон використовує словосполучення «наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків». Однак, сторона обвинувачення має довести можливість такого припущення не загальними міркуваннями, а конкретними фактами та обставинами, які підтверджуються відповідними доказами. А завданням слідчого судді, в контексті положень ст. 3 КПК України, за яким до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, є перевірка вказаних ризиків та відповідних фактів, які як обґрунтовують їх наявність, так і спростовують.

Проте, заявлені в клопотанні ризики стороною обвинувачення обґрунтовуються виключно загальними міркуваннями без вказівки на конкретні факти чи події, які підтверджують такі ризики з наданням відповідних доказів цього.

Так, заявлений стороною обвинувачення ризик переховування підозрюваного, який є військовослужбовцем ЗСУ, від органу досудового розслідування через можливість його виїзду на тимчасово окуповану територію України є очевидно безпідставним, оскільки такі дії зумовлять потрапляння його до ворога та більш серйозні, непередбачувані та незворотні наслідки, аніж загроза кримінального покарання в межах даного кримінального провадження.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що після вчинення інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень останній повернувся до свого постійного місця проживання, в якому мешкає протягом тривалого періоду часу (більше 10 років), влаштувався, хоч і неофіційно, на роботу та мешкав разом із співмешканкою та малолітньою дитиною, що стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не заперечувалося та спростовано жодними належними та допустимими доказами.

Також, в матеріалах клопотання відсутні будь-які докази щодо того, що з часу реєстрації кримінального провадження 27.12.2023 та до часу складення повідомлення про підозру 20.03.2025 слідчим направлялися підозрюваному повістки про необхідність явки до органу досудового розслідування в конкретні дати та час, які ним були отримані, однак останній не з`являвся за вказаними викликами, що він категорично заперечував.

Більш того, з матеріалів клопотання слідує, що навіть після складення повідомлення про підозру слідчий направив його копію підозрюваному засобами поштового зв`язку, однак не долучивши до нього повістки чи інші виклики про необхідність явки особи до органу досудового розслідуванні у певні дати та час. При цьому, підозрюваний категорично заперечував, що викликався будь-яким чином до слідчого як до складення повідомлення про підозру, так і після нього, незважаючи на те, що органу досудового розслідування було відомо про місце його проживання/перебування і він особисто спілкувався зі слідчим по телефону, викликався до органу Національної поліції за місцем проживання та за їхніми вказівками залишався вдома, і лише дізнавшись по телефону про необхідність явки до слідчого, самостійно прибув до органу досудового розслідування. Натомість вказані твердження підозрюваного стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не спростовувалися взагалі.

Крім того, слідчий суддя враховує, що підозрюваний самостійно прибув до органу досудового розслідування після узгодження дати свого прибуття зі слідчим та протягом досить короткого періоду часу після фактичного отримання ним від матері (тиждень назад) повідомлення про підозру, де і був затриманий після його добровільної явки, що також і підтвердив прокурор в судовому засіданні.

Зазначені обставини повністю спростовують необґрунтовані припущення сторони обвинувачення про те, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим вказаний ризик є недоведеним.

Також слідчий суддя вважає необґрунтованим зазначений у клопотанні ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки, по-перше, в клопотанні не вказані конкретні свідки, на яких може вплинути підозрюваний та яким саме чином, враховуючи факт постійного перебування за місцем проживання. По-друге, не надані докази того, що з часу вчинення підозрюваним відповідного кримінального правопорушення він намагався вплинути на свідків в даному провадженні. По-третє, факт залишення підозрюваним місця служби та втрати ввіреного майна задокументований відповідними письмовими доказами, в тому числі матеріалами службового розслідування військової частини, тому показання свідків в такій категорії справ не є визначальними, а, отже, і ризик впливу на таких свідків несуттєвий для даного кримінального провадження. Також військовослужбовці, які продовжують військову службу і можуть бути потенційними свідками у провадженні, фактично не мають змоги контактувати з підозрюваним, який перебуває поза службою. Крім того, досудове розслідування в даному кримінальному провадженні триває півтора роки, тому в органу досудового розслідування було цілком достатньо часу встановити та допитати необхідних йому свідків.

За такого, слідчий суддя доходить висновку про відсутність зазначеного ризику.

Крім того, заявлений стороною обвинувачення ризик того, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином через те, що на теперішній час не проведені всі можливі та необхідні слідчі дії, а підозрюваний, перебуваючи на волі та дізнавшись з матеріалів клопотання про зібрані стороною обвинувачення докази на підтвердження його винуватості, може вживати заходи для перешкоджання об`єктивності досудового розслідування, - слідчий суддя вважає нічим необґрунтованим припущенням, оскільки, по-перше, досудове розслідування даного кримінального провадження триває значний проміжок часу і в органу досудового розслідування було достатньо часу провести необхідні слідчі дії, спрямовані на здобуття та фіксацію необхідних доказів. По-друге, в клопотанні не описано, яким саме чином таке перешкоджання може бути вчинене підозрюваним, враховуючи той факт, що в ході всього періоду досудового розслідування підозрюваний не вчиняв будь-яких дій, направлених на перешкоджання кримінальному провадженню, хоча мав таку можливість. По-третє, фактично сторона обвинувачення, ініціювавши відповідне клопотання про застосування запобіжного заходу, дала змогу ознайомитись підозрюваному з матеріалами клопотання та зібраними доказами, тим самим зумовила заявлений нею ж ризик і в подальшому це й же ризик поклала в основу клопотання.

У зв`язку з викладеним, вказаний ризик є також недоведеним.

Крім того, під час вирішення клопотання слідчий суддя враховує дані щодо особи підозрюваного, який раніше не судимий, є особою молодого віку, не має негативної характеристики, має міцні соціальні зв`язки, а також визнав свою вину у вчиненому, надав показання з приводу обставин скоєного, виявив бажання повернутися на військову службу, що підтверджується також записами у протоколі затримання про його бажання пройти медичний огляд, і вказана обставина може бути підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України. Також вказав про намір відшкодувати завдану його діями в результаті вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.413 КК, яке є нетяжким злочином, матеріальну шкоду, у зв`язку з чим існуватимуть підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності за таке діяння, про що власне і зазначав захисник у судовому засіданні.

Отже, зазначені у клопотанні ризики є необґрунтованими та непідтвердженими припущеннями, натомість фактична процесуальна поведінка підозрюваного, яка полягає у його самостійному та добровільному прибутті до органу досудового розслідування, є доведеним фактом, який спростовує не підкріплені жодним чином вказані у клопотанні ризики.

Така належна процесуальна поведінка підозрюваного, на переконання слідчого судді, є суттєвою для цілей даного судового розгляду та спростовує позицію обвинувачення щодо наявності заявлених у клопотанні ризиків.

Жодних інших обґрунтувань щодо наявності вказаних у клопотанні або існування інших ризиків стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не наведено.

Натомість, слідчий суддя вважає необхідним наголосити на тому, що сама по собі тяжкість покарання, що може загрожувати підозрюваному, у разі визнання його винуватим у вчиненні відповідних кримінальних правопорушень, не може бути підставою для визначення йому запобіжного заходу, оскільки за таких умов при відсутності необхідних даних щодо наявності ризиків порушуватиметься загальна засада кримінального провадження презумпція невинуватості (ст. 17 КПК України), за якою поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. За такого, застосування запобіжного заходу лише з підстав тяжкості інкримінованого злочину за наявності фактів, які підтверджують належну поведінку підозрюваного в період, коли до нього не був застосований будь-яких запобіжний захід чи процесуальний примус, буде необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону.

З цих самих підстав слідчий суддя вважає недопустимим застосування запобіжного заходу з мотивів того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, в умовах воєнного стану є особливо небезпечне і застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних в такій категорії правопорушень зумовить відмову від вчинення подібних кримінальних правопорушень іншими особами.

Застосування запобіжного заходу відповідно до закону має виключно індивідуальний характер з урахуванням особи, суті кримінального правопорушення, наявності відповідних ризиків, а також процесуальної поведінки особи в кримінальному провадженні.

Крім того, запобіжний захід не є покаранням і, за будь-яких обставин, не може застосовуватись з тією ж метою, з якою призначається особі покарання за вироком суду. Натомість, виховна мета, відповідно до частини другої статті 50 КК України, є саме метою покарання, тому така підстава не може бути покладена в основу ухвали про застосування запобіжного заходу.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя доходить висновку, що стороною обвинувачення не доведена наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із заявлених в тексті клопотання ризиків.

Натомість, відповідно до частин першої - третьої статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті. Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

У зв`язку з цим, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у задоволенні клопотання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу та вважає доцільним з метою досягнення визначених статтею 2 КПК України завдань кримінального провадження зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду відповідно до частини третьої статті 194 КПК України.

Керуючись ст.ст.176-178,182,183,193-194,196-197,309,372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_3 , погодженого з прокурором ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0001805 від 27.12.2023 за ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 413 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 194 КПК України, зобов`язати підозрюваного ОСОБА_5 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду (залежно від стадії кримінального провадження).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 28.04.2025 о 08.30 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1