Справа № 638/2804/24
Провадження № 1-кс/638/1635/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Харків

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , яка звернулася з клопотанням - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, віртуальних активів, які зберігаються на електронному гаманці (криптогаманець) TQviCQ1ayFMTnt5AGbJTpNBeQfdJEtUP6u, що належить Trust Wallet, яка входить до крипто біржі Binance, накладений ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2024 у справі №638/2804/24.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив скасувати арешт.

Прокурор заперечувала проти задоволення клопотання про скасування арешту майна у зв`язку з необхідністю проведення слідчих дій під час досудового розслідування, яке ще не завершене.

Заслухавши прокурора та заявника, розглянувши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя встановив, що у слідчому відділі Харківського районного управління поліції №3 ГУНП України в Харківській області знаходиться кримінальне провадження №0000094 від 10.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000094 вбачається, що 09.01.2024 до ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області надійшла заява про те, що в вересні 2023 року невстановлені особи за допомогою використання незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, чим спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_6 .

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 визнано потерпілим. Також судом при розгляді клопотання про накладення арешту встановлено, що потерпілим подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у сумі 18 240 000 гривень.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.02.2024 накладено арешт на віртуальні активи, які зберігаються на електронному гаманці (криптогаманець) TQviCQ1ayFMTnt5AGbJTpNBeQfdJEtUP6u, що належить Trust Wallet, яка входить до криптобіржі Binance, шляхом заборони розпорядження, відчуження та користування ними будь-яким особам.

Прокурор вказував на те, що з метою забезпечення відшкодування збитків завданих потерпілому ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно накласти арешт на крипто гаманець НОМЕР_1 , де перебуває частина його грошових коштів. Також звернення з відповідним клопотанням важливо для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні, про що йдеться в частині другій статті 170 КПК України та незастосування цього заходу, перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути відчужене.

З мотивувальної частини ухвали вбачається, що накладення арешту обумовлено тим, що його незастосування може призвести до знищення, втрати або пошкодження майна, тобто у відповідності до пункту 1 частини частини другої статті 170 КПК України - з метою забезпечення речових доказів.

Ухвалою суду від 27.12.2024 клопотання адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000094 від 10.01.2024 року за ознаками частини четвертої статті 190 КК України залишено без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з вказаної процесуальної норми, на заявника покладається обов`язок довести ті обставини, які можуть стати підставою для скасування арешту.

В обгунтування клопотання від 28.05.2025 заявник зазначає, що в середині вересня 2024 року ОСОБА_8 стало відомо, що на його майно віртуальні активи, які зберігаються на електронному гаманці (криптогаманець) накладено арешт. На переконання представника власника майна накладення арешту відбулося з порушенням вимог кримінально-процесуального кодексу України. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що арештоване майно набуто у власність будь-яким протиправним шляхом або внаслідок вчинення кримінального правопорушення, долучені до клопотання докази не можуть бути допустимими та належними доказами у справі про накладення арешту, і тому віртуальні активи, на які накладено арешт, не можуть виступати доказом в розумінні статті 98 КПК України та жодним чином не можуть підтверджувати факт здійснення кримінального правопорушення. Вважає, що накладений арешт не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину, з січня 2024 року слідчий не викликав ОСОБА_8 на допит, тобто не намагався встановити істину у кримінальному провадженні. При цьому зазначає, що вказані кошти останнім офіційно задекларовані, з них платиться податок та вони не можуть бути отримані незаконним шляхом, оскільки пройшли перевірку контролюючих органів Канади. Станом на грудень 2024 року жодної слідчої дії за участю ОСОБА_8 органом досудового розслідування не проведено, позов, про який йдеться в ухвалі про накладення арешту від 28.02.2024, не пред`явлено.

Також заявник зазначає, що органом досудового розслідування не доведено, що зазначені віртуальні активи належать до предмету злочину, використання його як засобу чи знаряддя вчинення злочину чи одержавння внаслідок вчинення злочину та/або встановлення, що воно є доходами від такого майна. З огляду на викладене, заявник вважає, що перебування майна під арештом без належних підстав його утримання протягом значного проміжку часу є безпідставним.

Участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 2 ст. 24 Конституції України, ст. 10 КПК України), за якою, серед іншого, не допускається привілеїв чи обмежень (в т.ч. й у процесуальних правах, передбачених КПК) за мовними ознаками.

Щодо доказів, наданих заявником до клопотання про скасування арешту та прокурором під час звернення з клопотанням про накладення арешту, складених англійською мовою, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та третьої статті 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Залучення перекладача для проведення процесуальних дій має на меті забезпечити особам, які беруть участь у кримінальному провадженні та не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, можливість користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють (п. 18 ч. 3 ст. 42, п. 9 ч. 1 ст. 56, п. 11 ч. 3 ст. 64-1, п. 4 ч. 1 ст. 66 КПК України).

Згідно з частиною першою статті 68 КПК України у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

При цьому питання про дотримання вимог статті 29 КПК України щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (Постанова Верховного Суду від 08.06.2021 справа № 206/1151/19).

За змістом пункту 15 частини першої статті 7, частин першої-третьої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Учасниками провадження клопотання про залучення перекладача не заявлялося.

За приписами частини п`ятої статті 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення у справах «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; «Krombach v. France» від 13 лютого 2001 року, заява № 29731/96, § 96).

За Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч. 2 ст. 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8); держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13); правовий режим власності визначається виключно законами України (п. 7 ч. 1 ст. 92).

Конституційний Суд України сформулював низку юридичних позицій, що є застосовними й у цьому кримінальному провадженні:

- «відповідно до Конституції України та загальновизнаних принципів і норм міжнародного права визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави» (абз. 1 п. 4 мотивувальної частини рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008);

- «конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд» (друге речення абз. 11 п. 4 мотивувальної частини рішення від 22 червня 2022 року № 6-р(II)/2022).

Верховний Суд враховує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість якої надала Верховна Рада України, та практику тлумачення й застосування Конвенції Європейським судом з прав людини, юрисдикцію якого визнала Україна.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений його/її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, що їх визначено законом і загальними принципами міжнародного права (абз. 1).

Застосовуючи наведений припис ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово та послідовно наголошував на тому, що втручання держави у право мирного володіння майном має відповідати певним критеріям, а саме: воно має відповідати принципові законності й переслідувати правомірну (легітимну) мету за допомогою засобів, які є достатньо домірними (пропорційними) меті, яку мають досягти (рішення у справі «Beyeler v. Italy» від 05 січня 2000 року, заява № 33202/96, §§ 108-114).

У рішенні «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, заяви № 23759/03, № 37943/06, ЄСПЛ зазначив, що позбавлення власності можливе тільки при виконанні певних вимог. Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів».

У кримінальному процесуальному аспекті втручання у право особи на мирне володіння майном здійснюється у формі вилучення та накладення арешту на майно як речовий доказ у кримінальному провадженні для належного розгляду кримінальної справи (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04), вилучення та накладення арешту для забезпечення цивільного позову (цивільних вимог потерпілого) у кримінальному провадженні (рішення у справі «Borzhonov v. Russia» від 22 січня 2009 року, заява № 18274/04).

У рішенні «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

ЄСПЛ зауважує, що повинно існувати розумне співвідношення пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка мала бути досягнута будь-якими заходами, застосованими державою, включаючи заходи, розроблені для контролю використання власності. Ця вимога виражається поняттям «справедливого балансу», яке повинно існувати між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи (рішення у справі «Borzhonov v. Russia» від 22 січня 2009 року, заява № 18274/04, § 59).

Для того, щоб визначити пропорційність відповідного заходу, необхідно враховувати його тривалість, а також його необхідність з огляду на прогрес кримінального провадження, наслідки його застосування для відповідної особи та прийняті владою рішення з цього питання (рішення у справах «Georgi Atanasov v. Bulgaria» від 07 жовтня 2010 року, № 5359/04, § 30; «Lachikhina v. Russia» від 10 жовтня 2017 року, № 38783/07, § 59; «Pendov v. Bulgaria» від 26 березня 2020 року, № 44229/11, § 44).

За приписами статті 219 КПК України, строки досудового розслідування обчислюються лише з моменту повідомлення особі про підозру. Отже, в провадженнях, де особі про підозру не повідомлено, обчислювати такі строки підстав немає.

В такій ситуації провадження теоретично може здійснюватися невизначений термін, і ніколи не завершитися, або завершитися за умови, якщо особа, яка впродовж року залишається невідомою для сторони обвинувачення, з`явиться до слідчого чи прокурора за власною ініціативою, або якщо у сторони обвинувачення з`являться інші докази, які дозволять з`ясувати таку особу.

Так, положеннями статті 131 КПК України встановлено, що арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

За правилами статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення збереження речових доказів.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Статтею 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

При цьому, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати впевненість у тому, що в вказаному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Враховуючи вищезазначене та те, що наразі відсутні підстави вважати, що арештоване майно, відповідає критеріям визначеним у статті 98 КПК України, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження існування правових підстав для подальшого збереження арешту майна, клопотання про скасування арешту підлягає задоволенню.

Слідчий суддя враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, згідно з якою, зокрема, у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (постанова від 16.12.2021 у справі № 11-164сап21).

Керуючись, статтями 3, 8, 13, 41, 92 Конституції України, статтями 7, 9, 22, 29, 98, 131, 170-175, 219, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання про скасування арешту майна задовільнити.

Скасувати арешт майна - віртуальних активів, які зберігаються на електронному гаманці (криптогаманець) TQviCQ1ayFMTnt5AGbJTpNBeQfdJEtUP6u, що належить Trust Wallet, яка входить до крипто біржі Binance, накладений ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2024 у справі №638/2804/24, шляхом заборони розпорядження, відчуження та користування ними будь-яким особам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1