Справа № 302/767/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.06.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/237/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2021 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні одну дитину, не працюючого, раніше не судимого,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі строком на один рік і три місяці.

Речовий доказ: DVD диск, наявний у матеріалах кримінального провадження, - залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

07 липня 2021 року о 22 год 15 хв, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння по вул. Лермонтова, навпроти будинку № 6 у смт Міжгір`ї, Хустського району Закарпатської області, під час розгляду працівниками поліції матеріалів по лінії «102» за повідомленням громадянки ОСОБА_8 стосовно неправомірних дій ОСОБА_6 , поводив себе неадекватно, образливо чіплявся до працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які прибули на місце події на службовому автомобілі марки «RENAULT», моделі «DUSTER», д.н.з. НОМЕР_1 , та перебували у форменому одязі, після зробленого йому зауваження, на законні вимоги працівників поліції не реагував, продовжував висловлюватись нецензурними словами на адресу працівників поліції, та діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, спричинив один удар ліктем лівої руки у ділянку обличчя поліцейському сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Хустського районного управління поліції ГУ НП в Закарпатській області, сержанту поліції ОСОБА_9 , який виконував свої службові обов`язки. Нанісши удар поліцейському ОСОБА_9 обвинувачений ОСОБА_6 одразу ж втік у невідомому напрямку. У результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця на шкірних покривах обличчя у ділянці правого ока та травматичний злом різцевого краю 42, 43 зубів. Вказані тілесні ушкодження, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 82/м від 08.07.2021, виникли від дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, яким міг бути ліктьовий суглоб сторонньої особи, які потягли за собою розлад здоров`я більше 6, але менше 21 дня і за цією ознакою кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Цими умисними діями ОСОБА_6 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Не погоджуючись зі вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вирок у частині призначеного покарання є незаконним та просить його скасувати. Стверджує, що місцевий суд формально вказав у судовому рішенні на наявність пом`якшуючих обставин, однак, при призначенні покарання їх не врахував. Крім того, вважає, що суд не взяв до уваги характеризуючі дані про його особу: має на утриманні неповнолітню дитину, яку виховує сам, оскільки його дружина перебуває за кордоном. Проігнорував суд першої інстанції і відсутність до нього претензій з боку потерпілого ОСОБА_9 . Між тим, апелянт звертає увагу на те, що у сторони обвинувачення та у сторони захисту була спільна позиція щодо міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а саме призначення покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки із застосуванням ст. 75 КК України. Однак, суд першої інстанції це не врахував. На підставі вищевикладеного, просить вирок суду скасувати, призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не пов`язане з реальним обмеженням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, докази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у суді першої інстанції, з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України не досліджувалися, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В той же час, внаслідок системного аналізу вироку суду першої інстанції встановлено, що хоча оскаржуване судове рішення загалом і відповідає приписам ст. 370 КПК України, проте підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому покарання, з огляду наступне.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції вказав, що врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є нетяжким, відомості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставин, та прийшов до переконання про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі на строк до 1 (одного) року 3 (трьох) місяців.

Проте, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 не були у повній мірі досліджені обставини справи, що могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого законодавства.

Частиною 2 ст.50 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Натомість судом першої інстанції, у повній мірі вказані положення враховані не були, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 до нього не було застосовано закон, який, на думку колегії суддів мав би підлягати застосуванню.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано характеристику на ОСОБА_6 , на утриманні має неповнолітню дитину. Також відсутність претензій з боку потерпілого.

Водночас, колегія суддів бере до уваги також той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 , за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, також не перебуває на диспансерному обліку як наркозалежна особа чи особа з іншим захворюванням, що потребує такого обліку. ОСОБА_6 вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому. Крім того, суд бере до уваги відсутність претензій з боку потерпілого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у своїй постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 297/562/1 висловив таку позицію, що реалізація дискреційної функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На підставі викладеного, а також враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, особу винного, колегія суддів вважає за можливе призначити останньому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Отже, згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання відносно останнього положень ст. 75 КК України та звільненням його від кримінальної відповідальності з іспитовим строком на 1 рік, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, яким визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі строком на один рік і три місяці - змінити в частині призначення покарання.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання, якщо він протягом 1 (року) іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і покласти на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді