гСправа № 187/1011/25 Провадження №1-кп/0187/94/25
ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙСУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2025 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасників судового провадження прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши в селищі Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000029 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; громадянин України; освіта середня спеціальна; офіційно не працює; не одружений; РНОКПП НОМЕР_1 ; раніше не судимий;

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статтею 197-1 Кримінального кодексу України,-

Встановив:

З травня 2019 року, більш точний час не встановлено, ОСОБА_6 (далі обвинувачений), незважаючи на встановлені законодавством обмеження, та ігноруючи відсутність оформленого у встановленому законом порядку права володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою загальною площею 0,2992 га, яка знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0004, власником якої є Дніпропетровська обласна державна адміністрація, а постійним користувачем Державне підприємство «Ліси України», діючи із прямим умислом, усвідомлюючи внаслідок очевидних обставин, що зазначена територія знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро та відноситься до зони особливого режиму використання земель, діючи всупереч вимогам ст. ст. 116, 123-126 Земельного кодексу України, що регламентують набуття і реалізацію права на землю, усвідомлюючи, що він не має жодних рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу їм у власність чи надання у користування земельної ділянки загальною площею 0,2992 га, огородженої парканом, на якому міститься напис «Вхід заборонено», протиправно використовував її у власних цілях для здійснення господарської діяльності, чим самовільно зайняв вказану земельну ділянку лісогосподарського призначення державної форми власності у межах прибережної захисної смуги річки Дніпро.

Таким чином, ОСОБА_6 , маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно зайняв земельну ділянку, власником якої є Дніпропетровська обласна державна адміністрація, в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, яка відноситься до зони особливого режиму використання земель, площею 0,2992 га.

За вчинення дій, що виразилося у самовільному зайнятті земельної ділянки в зоні особливого режиму використання земель, передбачена кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі, фактичні обставини справи не оспорював. У поясненнях суду він зазначив, що мав намір використовувати земельну ділянку для занять риболовлею, у зв`язку з чим придбав вагончики та здійснив огородження території. Водночас пояснив, що вважав документи належно оформленими, однак згодом з`ясувалося, що це не так. У вчиненому щиро розкаюється, просить суд суворо не карати.

На підставі ст. 349 ч.3 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, а також сторонам роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В ході судового розгляду кримінальної справи, з урахуванням ст. 349 ч. 3 КПК України суд допитав обвинуваченого, дослідив обвинувальний акт, та дійшов до переконання, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України знайшла своє підтвердження повністю, та в повному обсязі підтверджується сукупністю доказів, які були об`єктом судового розгляду, а також доказів, які не досліджувались в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України та яким надано належну оцінку.

Таким чином, суд вважає встановленим, що обвинувачений самовільно зайняв земельну ділянку в зоні особливого режиму використання земель, тобто вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 197-1 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості, характер, спосіб та наслідки вчиненого злочину, його ставлення до вчиненого та поведінку після вчинення, особу винного, зокрема за місцем мешкання характеризується посередньо, скарги на нього не надходили, має середню спеціальну освіту та неофіційно працює; не одружений, дітей не має; має на утриманні мати похилого віку; за даними лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває; раніше не судимий; при цьому вчинив нетяжкий злочин; проте свою вину визнав, розкаявся у вчиненому. Також суд враховує досудову доповідь органу пробації, в якій зроблено висновок, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Обставиною, що пом`якшує покарання є визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання в межах пред`явленого обвинувачення судом не встановлені.

У судових дебатах, прокурор, якого підтримав представник потерпілого, просив суд при призначенні покарання врахувати обставини справи і зібрані стороною обвинувачення дані, які характеризують обвинуваченого, та пропонував призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Сторона захисту при призначенні покарання просила суд врахувати позитивні характеризуючи дані обвинуваченого, щире каяття та визнання вини. Проти запропонованого покарання не заперечували.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Враховуючи, міркування сторони обвинувачення, яка просила призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, виходячи із загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України, його мети, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе і без реального відбування покарання та його звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Суд приходить до висновку, що вказане покарання з огляду на обставини справи, є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні (документально не підтверджені).

Керуючись статтями 100, 337, 349, 368-370, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статтею 197-1 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Згідно статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки. Тривалість іспитового строку для ОСОБА_6 встановити 1 (один) рік.

Згідно статті 76 частини 1 пунктів 1, 2, частини 3 пунктів 2 та 4 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою: «Зміна прокримінального мислення».

Речові докази:

1) дискові накопичувачі на яких містяться відеозаписи фіксації оглядів, слідчого експерименту залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Петриківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду у відповідності з вимогами статті 394 частини 2 Кримінального процесуального кодексу України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до статті 349 частини 3 Кримінального процесуального кодексу України.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1