ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 754/1696/24

провадження № 51-213 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001200 від 16 жовтня 2023 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бахмача Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 (зі змінами), який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Також цим вироком закрито провадження за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з відмовою цивільного позивача від позову.

Указане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, з огляду на таке.

Так, суд установив, що ОСОБА_6 16 жовтня 2023 року приблизно о 06:57, керуючи технічно справним автомобілем марки «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Крайньої в м. Києві зі сторони вул. Пухівської в напрямку вул. Братиславської, а в цей час назустріч йому в межах своєї смуги біля правого краю проїзної частини рухався електросамокат марки «Ninebot G30» (далі - електросамокат) пiд кеpуванням ОСОБА_15

Під час руxу ОСОБА_11 допустив порушення вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 10.1, пп. «г» п. 14.6 та п. 1.1 додатка 2 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Пopушeння вказаних вище вимог ПДР з боку водія ОСОБА_12 виявилися в тому, що він, бувши обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, керуючи автомобілем марки «Audi A6», рухаючись по проїзній частині вyл. Kрайня у м. Києві, достовірно знаючи, що на ділянці дороги, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, відокремлених між собою суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1, перетинати цю лінію дозволено для обгону поодиноких транспортних засобів, що рухаються із швидкістю менше 30 км/год, тa лише зa умов зaбeзпeчeння безпeки дорoжнього pyxy, усвідомлюючи, що рухається в колоні транспортних засобів зі швидкістю не менш ніж 40 км/год, тому обгін в цьому випадку категорично заборонений, маючи змогу обрати безпечні прийоми кеpyвання, нe зміг правильно оцінити дорожню обстановку та її зміни, створюючи небезпеку для руху, загрозу життю та здоров`ю громадян, розпочав маневр обгону попутних транспортних заcобiв, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу руxу, де поблизу буд. № 17 на вул. Крайній у м. Києві здійснив зіткнення з eлектросамокатом під керуванням ОСОБА_13 , який рухався назустpiч у межах своєї смуги.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 отримав тілеснi ушкодження, детально зазначені у вироку. Смерть потерпілого ОСОБА_13 настала від закритої травми грудної клітки, що cупроводжувалася масивною внутрішньою кровотечею, яка призвела до гострої крововтрати, тобто такі ушкодження перебувають у причинному зв`язку зі смертю.

Отже, порушення водієм ОСОБА_6 згаданих вище вимог ПДР має прямий причинний зв`язок з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Київський апеляційний суд вироком від 17 жовтня 2024 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Також цим вироком на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимально передбачений ч. 2 ст. 286 КК строк (3 роки):

- формально розглянув апеляційну скаргу сторони обвинувачення;

- не надав належної оцінки даним про особу ОСОБА_6 , який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні 2 доньок (одна з яких є неповнолітньою), добровільно відшкодовує потерпілій моральну шкоду на умовах, визначених в укладеній з нею угоді;

- не врахував його критичного ставлення до допущених ним порушень, а також того, що після вчинення кримінального правопорушення його не було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ПДР;

- залишив поза увагою висновок органу пробації, згідно з яким ризики вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінено як середні;

- не врахував, що, окрім вирішення питання щодо необхідності та доцільності призначення такого додаткового покарання, необхідно також визначити його справедливий розмір, беручи до уваги не лише позицію сторони обвинувачення, а й усі обставини справи в їх сукупності, зокрема й думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні додаткового покарання.

Не погоджується захисник і з твердженням суду апеляційної інстанції стосовно недоведеності тієї обставини, що виконання ОСОБА_6 його посадових обов`язків безпосередньо пов`язане та прямо залежить від можливості керувати транспортними засобами.

Зокрема, захисник посилається на те, що однією з кваліфікаційних вимог посади, яку обіймає ОСОБА_6 , є наявність посвідчення водія категорії В, у зв`язку із чим зайняття ним вказаної посади та виконання посадових обов`язків прямо залежить від наявності в нього права керувати транспортними засобами.

Таким чином, захисник уважає, що позбавлення ОСОБА_6 права керування транспортними засобами призведе до неможливості виконувати посадові обов`язки, що є підставою для звільнення, а це, у свою чергу залишить його та його сім`ю без засобів для існування та належного виконання укладеної з потерпілою угоди.

Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні:

- засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 змінили вимоги касаційної скарги, просили пом`якшити призначене додаткове покарання з 3 років до 1 року;

- прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. При цьому, представник потерпілої зокрема зазначив, що застосування стосовно ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, на думку потерпілої, є обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених вище підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 413, 414 КПК.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 і кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК, а також призначене основне покарання та звільнення від його відбування з випробуванням у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки суд апеляційної інстанції необґрунтовано призначив ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, колегія суддів зауважує про таке.

Частиною 1 ст. 420 КПК установлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок, зокрема, у разі: необхідності застосування більш суворого покарання; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Згідно зі статтями 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги й за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції дотримався цих вимог закону.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Питання призначення покарання визначають форми реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, установлені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) КК, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати цього покарання до особи.

Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.

Як згадано вище, вироком від 08 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.

Так, в апеляційній скарзі сторона обвинувачення, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість у зв`язку з непризначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК.

Водночас колегія суддів суду апеляційної інстанції визнала слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції належним чином не врахував конкретних обставин кримінального провадження та наслідків учиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення - смерті потерпілого.

Зокрема, посилаючись на встановлені місцевим судом обставини, згідно з якими ОСОБА_6 , маючи змогу обрати безпечні прийоми кеpyвання, нe зміг правильно оцінити дорожню обстановку та її зміни, створюючи небезпеку для руху, загрозу життю та здоров`ю громадян, розпочав маневр обгону попутних транспортних заcобiв, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на зустрічну смугу руxу, де здійснив зіткнення з eлектросамокатом під керуванням ОСОБА_13 , який рухався назустpiч у межах своєї смуги, у результаті чого останній отримав тілеснi ушкодження, унаслідок яких помер, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказана обставина свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, а тому непризначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не є дієвим та ефективним заходом для запобігання і попередження вчинення ним нових злочинів.

Отже, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, обставини його вчинення, а також наслідки, що настали, у виді смерті потерпілого.

Разом з тим колегія суддів суду апеляційної інстанції:

- вважала непідтвердженими доводи сторони захисту про те, що позбавлення права керувати транспортними засобами залишить родину ОСОБА_6 без засобів для існування та належного виконання угоди з потерпілою, зазначивши, що до суду апеляційної інстанції не надано переконливих доказів, які б указували, що виконання ОСОБА_6 його посадових обов`язків безпосередньо пов`язане та прямо залежить від можливості керувати транспортними засобами;

- зауважила, що позиція потерпілої під час вирішення питання про призначення покарання не має вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого діяння у сфері безпеки руху, а також непоправні наслідки у виді позбавлення життя людини.

На думку Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, а його висновок про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 рокиє належним чином обґрунтованим і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Крім того, колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керування транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є їх роботою, джерелом засобів для існування тощо. Ці обставини потребують урахування з точки зору більш виваженого підходу до аспектів призначення покарання, однак не вказують на неможливість застосування такого додаткового покарання.

При цьому, як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 грубо порушив ПДР, що призвело до тяжких наслідків - смерті потерпілого.

За таких обставин посилання захисника в касаційній скарзі на те, що:

- однією з кваліфікаційних вимог посади, яку обіймає ОСОБА_6 , є наявність посвідчення водія категорії В, у зв`язку із чим зайняття ним вказаної посади та виконання посадових обов`язків прямо залежать від наявності в нього права керувати транспортними засобами;

- позбавлення його права керування транспортними засобами призведе до неможливості виконувати посадові обов`язки, що є підставою для звільнення, а це, у свою чергу залишить його та його сім`ю без засобів для існування та належного виконання укладеної з потерпілою угоди,

не може бути достатньою підставою для незастосування до ОСОБА_6 додаткового покарання.

Водночас сторона захисту не обґрунтувала того, що займана ОСОБА_6 посада пов`язана виключно з необхідністю керування транспортним засобом та у зв`язку із позбавленням права керування в нього не буде можливості виконувати свої посадові обов`язки та відшкодовувати завдану шкоду потерпілій.

До того ж колегія суддів зауважує, що:

- людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю;

- позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер, утрата життя людини, яке згідно зі ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню, а життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті.

При цьому, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які необхідно брати до уваги під час призначення покарання.

Проте, з огляду на характер кримінального правопорушення (грубе порушення ПДР) та наслідки, які настали, незворотність таких наслідків, призначення ОСОБА_6 максимального строку додаткового покарання, на думку колегії суддів, не свідчить про порушення загальної справедливості судового рішення стосовно засудженого ОСОБА_6 , якого звільнено від відбування основного покарання, при тому, що потерпілий з його вини втратив життя.

Відтак, відсутні підстави для висновку про те, що має місце явна несправедливість призначеного покарання через суворість чи має місце істотна диспропорція між обмеженням прав засудженого внаслідок призначення додаткового покарання та наслідками, що настали як для потерпілого, так і його близьких.

Верховний Суд також зазначає, що ті позитивні дані про особу засудженого, на яких акцентує захисник у своїй касаційній скарзі, зокрема й щодо поведінки ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував під час визначення виду та розміру покарання за ч. 2 ст. 286 КК і звільнення від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу, проте за обставин цього кримінального провадження ці дані не знижують суспільної небезпеки вчиненого засудженим кримінального правопорушення настільки, щоб досягти мети покарання можливо було без позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, колегія суддів враховує думку потерпілої та її представника про те, що судом апеляційної інстанції обґрунтовано було призначено ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

З огляду на зазначене вище переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків стосовно правильності призначення додаткового покарання, сторона захисту в касаційній скарзі (зі змінами) не навела.

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає положенням статей 370, 420 КПК, в цілому містить достатні мотиви, якими керувався суд під час постановлення рішення.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене ОСОБА_6 додаткове покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги щодо пом`якшення додаткового покарання.

За таких обставин касаційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 (зі змінами), який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3