Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

4 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000260 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Шепіївка Калинівського району Вінницької області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.190 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 1 травня 2025 року,

у с т а н о в и л а :

Васильківським міськрайонним судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.190 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману в особливо великих розмірах за наступних обставин.

16 липня 2024 року ОСОБА_5 , перебуваючи в ТРЦ "Аладдін" за адресою: м. Київ, вул. М. Гришка, 3-А, познайомився з ОСОБА_7 - директором ТОВ "Альфа Буд Сервіс", яке займається будівництвом будинків та доріг.

29 серпня 2024 року о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи в ТРЦ "Магелан" за адресою: м. Київ, просп. Академіка Глушкова, 13-Б, реалізуючи умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 шляхом обману, повідомив останньому, що знайомий з людиною з Міністерства оборони України, через якого за умови надання грошових коштів у сумі 1 000 000 гривень може вирішити питання про підписання контракту з Міністерством оборони України на будівельні роботи підземного сховища на одному з військових об`єктів Хмельницької області. При цьому ОСОБА_5 не мав реальної можливості впливати на процес підписання контракту та не мав знайомого в Міністерстві оборони України. У свою чергу, ОСОБА_7 , будучи введений в оману ОСОБА_8 , погодився на вказану пропозицію.

10 вересня 2024 року о 14 годині 31 хвилині ОСОБА_5 , знаходячись в кафе за адресою: Київська область, Фастівський район, смт Глеваха, вул. Київська, 198, не маючи на меті виконання взятих на себе зобов`язань щодо сприяння у вирішенні питання з підписанням контракту та не маючи до цього жодного відношення, заволодів грошовими коштами ОСОБА_7 в сумі 1 000 000 гривень.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01.05.2025 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 29.06.2025 включно, визначено заставу в розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 757 000 гривень, та зазначено, які обов`язки з передбачених ст.194 КПК України будуть покладені на обвинуваченого у разі внесення застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, висловлює незгоду з висновками суду про те, що існують ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Панченко проти Росії", "Летельє проти Франції", вказує, що сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватою, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі, така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі "Бекчиєв проти Молдови"). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (рішення у справі "Ноймайстер проти Австрії"), а наявність хоча б і обґрунтованої підозри (обвинувачення) після спливу певного проміжку часу не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого (рішення у справі "Єлоєв проти України"). Звертає увагу, що ОСОБА_5 до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, що можуть слугувати підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, а саме: має зареєстроване місце проживання в Україні, одружений, утримує неповнолітню дитину, володіє на праві власності житлом, є особою пенсійного віку та має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС. На переконання захисника, ризику переховування можна запобігти шляхом покладання на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у тому числі обов`язку здати наявні у нього паспорти для виїзду за кордон.

Щодо ризику незаконного впливу на свідка та потерпілого у цьому кримінальному проваджені, то досудове розслідування завершено, вказані особи допитані і малоймовірно, що вони змінять свої показання. Додатково цьому ризику можна запобігти шляхом покладання на обвинуваченого обов`язку утримуватися від спілкування зі свідком та потерпілим.

Також відсутність у ОСОБА_5 судимості зводить нанівець ризик того, що він, опинившись на волі, буде вчиняти аналогічні або будь-які інші злочини, особливо з огляду на свій вік.

Додатково захисник зауважує, що шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіє предметом злочину шляхом обману або зловживання довірою і має реальну можливість розпорядитися ним. За встановлених досудовим розслідуванням обставин ОСОБА_5 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки відразу після передачі потерпілим ОСОБА_7 грошей обвинувачений був затриманий, що позбавило його можливості розпорядитися грішми. Тож, кримінальним правопорушенням майнової, моральної або фізичної шкоди завдано не було. У той же час, з огляду на літній вік, незадовільний стан здоров`я внаслідок хронічних захворювань та майновий стан ОСОБА_5 не має можливості внести визначений судом розмір застави, а з урахуванням того, що обвинувачений понад 8 місяців утримується під вартою, ризики поступово зменшуються та втрачають свою актуальність.

Сторони кримінального провадження, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не прибули і клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін не заявляли. Не подавав таке клопотання і обвинувачений, який тримається під вартою. А тому згідно з ч.4 ст.4221 КПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, встановлені судом при обранні запобіжного заходу, які не змінилися і не відпали, а саме, що ОСОБА_5 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідка та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості давати оцінку правовій кваліфікації дій ОСОБА_5 , правильність якої оспорює захисник. Такими повноваженнями наділений лише суд першої інстанції під час ухвалення вироку.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , усвідомлення ним тяжкості покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, з огляду на те, що санкцією ч.5 ст.190 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна, особу обвинуваченого, який є пенсіонером, а тому може безперешкодно перетнути державний кордон України в умовах воєнного стану. Дав суд оцінку і стадії судового провадження, під час якого свідок та потерпілий ще тільки підлягають допиту.

Ці обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що вказані раніше ризики не зменшилися і виправдовують подальше тримання ОСОБА_5 під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Також суд визначив ОСОБА_5 розмір застави як альтернативу триманню під вартою, який з огляду на практику ЄСПЛ відповідає тому ступеню довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від суду, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою судовому розгляду кримінального провадження.

Цей розмір узгоджується з практикою ЄСПЛ в рішенні у справі "Мангурас проти Іспанії", в якому суд зазначив, що хоча розмір застави повинен оцінюватися, як правило, з огляду на особу обвинуваченого і його майновий стан, за певних обставин не буде безпідставним врахування також і завданої шкоди.

Враховуючи обставини інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема, заволодіння грошовими коштами у сумі 1 000 000 гривень шляхом обману, підстави вважати визначений судом розмір застави непомірним чи несправедливим відсутні.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 1 травня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартоюзалишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3