Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

22 липня 2025 року м. Рівне

Справа № 161/15517/23

Провадження № 11-кп/4815/190/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ Луцький слідчий ізолятор, Волинським апеляційним судом та власними технічними засобами адвоката матеріали кримінального провадження № 0002048 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за апеляційною скаргою прокурора та захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 України, і призначено покарання п`ять років і шість місяців позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11.07.2023 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150000 грн; на користь держави - 5028, 61 грн. процесуальних витрат та вирішено питання щодо арештованого майна і речових доказів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 11.07.2023 року близько 03.00 год.на території, прилеглій до будинку № 6 по вул. Братковського в м. Луцьк Волинської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою умисного заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи у правій руці складний ніж,наніс ним один удар в ділянку грудної клітки ОСОБА_8 , заподіявши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням лівого і правого шлуночків серця та верхньої долі лівої легені з гемоперикардом і лівобічним малим гемотораксом.

У поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, а призначене ОСОБА_6 покарання - ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного. Вважає, що суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, який, на думку сторони обвинувачення, діяв з прямим умислом на вчинення умисного вбивства потерпілого, якому ножем завдав удар в ділянку грудної клітки зліва, де знаходиться життєво-важливий орган серце.

Просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити покарання - десять років позбавлення волі.

Враховуючи, що судові витрати за проведення молекулярно - генетичної експертизи складають 4072,61 грн, а проведена експертиза зброї, вартістю 956 грн, предметом дослідження якої був ніж, вилучений з місця події, не стосується ні пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, ні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, просить зменшити суму процесуальних витрат з обвинуваченого.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 4072,61 грн. судових витрат за проведення молекулярно-генетичної експертизи в справі, а процесуальні витрати за проведення експертизи зброї в сумі 956 грн. віднести за рахунок держави.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на незаконність вироку, зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а дії підзахисного ОСОБА_6 неправильно розцінено, як слідством, так і судом.

Доводить, що ОСОБА_6 не лише не мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_8 , а й не мав умислу на заподіяння йому тілесних ушкоджень. Доводить, що в ході конфлікту, який спровокував потерпілий, котрий переріс у бійку, ОСОБА_6 , діставши ніж, захищався від неправомірних дій потерпілого, який наносив йому( ОСОБА_9 ) тілесні ушкодження, і сам наштрихнувся на ніж, про що обвинувачений послідовно стверджував, як під час досудового слідства, так і в суді першої інстанції.

На думку сторони захисту, жоден доказ, наданий стороною обвинувачення, не вказує на наявність у діях ОСОБА_6 , який тримав перед собою ніж для самозахисту, прямого умислу на заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю чи настання смерті потерпілого ОСОБА_8 , котрий перебував в стані алкогольного сп`яніння, був збуджений, неадекватний, і сам механізм спричинення тілесних ушкоджень відбувся внаслідок скорочення потерпілим дистанції до ОСОБА_6 , який тримав ніж перед собою у витягнутій вперед руці.

Просить скасувати оскаржуваний вирок, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 121 на ст. 128 КК України та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги прокурора з внесеними доповненнями, яка не погоджується з апеляційною скаргою сторони захисту, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги сторони захисту, які визнають скаргу прокурора в частині зменшення стягнення судових витрат, а в решті просять відхилити, потерпілого ОСОБА_8 , який підтримує прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі прокурора з внесеними доповненнями та скарзі захисника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора з внесеними доповненнями підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника - відхиленню.

До початку апеляційного розгляду апелянтами заявлено клопотання про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні.

За змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, як зобов`язаний перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права tantum devolutum quatum appellatum («скільки скарги - стільки рішення»). Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, однак, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 404 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд досліджує докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Як прокурор, так і захисник, а також обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 ствердили, що всі докази, які апелянти просять повторно дослідити, були досліджені судом першої інстанції в повному обсязі, а, відтак, колегія суддів не вбачає підстав для їх повторного дослідження.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, розглянутих в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, про безпідставність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України, та призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі винного, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать саме про умисне заподіяння ОСОБА_6 потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а не закінчений замах на умисне вбивство.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК України, характеризується: 1) діянням - посяганням на життя іншої особи; 2) наслідками у вигляді незворотної смерті потерпілого; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідками; 4) факультативними ознаками (місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка вчинення вбивства).

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 15 КК України, замах на вбивство має місце у випадках не настання смерті іншої людини незалежно від волі суб`єкта, який діяв безпосередньо з прямим умислом на позбавлення її життя. Незакінченим є такий замах на вбивство, коли суб`єкт вбивства, з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними і достатніми для заподіяння смерті потерпілому.

Для відмежування умисного вбивства та замаху на вбивство від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненного, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, у випадку заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті характеризується необережністю.

Вирішуючи це питання, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного ( п. 22 ППВСУ від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров я особи»).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року ( справа № 308/3530/19 провадження № 51-6167-20), у якій містяться посилання і на висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях від 14 листопада 2013 року у справі № 5-46кс13, від 26 червня 2014року у справі № 5-10кс14, від 11 грудня 2014 року у справі № 5-32кс14, від 18 червня 2015 року у справі №5-24к15, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.

Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Згідно показань ОСОБА_6 , як в ході досудового розслідування, так і в суді першої та апеляційної інстанцій, 11.07.2023 близько 03.00 год. на території, прилеглій до будинку АДРЕСА_2 , між ним та ОСОБА_8 , з яким до події розпивали спиртні напої, виник раптовий конфлікт, в ході якого потерпілий, погрожуючи, наніс йому один удар в спину, а згодом - ряд ударів ногою, від яких він неодноразово падав на землю. Під час цієї сутички він намагався втекти, а зрозумівши, що не зможе втекти, дістав з кишені ніж, захищаючись від дій ОСОБА_8 , який тримав у правій руці, і в ході сутички потерпілий сам наткнувся на ножа.

Жодного умислу на вбивство ОСОБА_8 не мав, після цієї події подзвонив до ОСОБА_10 , в гостях у якого був разом з потерпілим, попросив викликати швидку допомогу, і, повернувшись на місце подїі, разом із ОСОБА_10 надавали допомогу потерпілому аж до приїзду швидкої, де залишався і до прибуття працівників поліції. Особисто показав місце на клумбі, де кинув ножа.

Показання обвинуваченого щодо механізму і обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому не суперечать даним судово-медичної експертизи № 446 від 04.08.2023 року та додаткової судово - медичної експертизи № 495 від 25.08.2023 року, згідно яких у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження: проникаюче поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням лівого та правого шлуночків серця та верхньої долі лівої легені з гемоперикардом та лівобічним малим гемотораксом, та узгоджуються з даними слідчого експерименту від 12.07.2023 року, проведеного за участю ОСОБА_6 та його захисника ( т. 2 а. с. 207-209).

Згідно висновку судово - медичної експертизи, тілесне ушкодження у потерпілого виникло в результаті травмуюючої дії гострого предмету з колюче-ріжучими властивостями (не виключається можливість, що таким предметом був ніж), в час, вказаний у постанові та медичній документації, а саме 11.07.2023 року, та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Виникнення вищевказаного ушкодження в результаті падіння з висоти власного зросту передньою частиною тіла на предмет, ззовні схожий на ніж, виключається.

За показаннями потерпілого ОСОБА_8 в суді першої інстанції та в апеляційному суді, 11 липня 2023 року він разом із обвинуваченим вживали спиртні напої, спочатку на вул. Кривий Вал, а згодом вдома у свідка ОСОБА_10 , де ОСОБА_6 постійно словесно принижував, як його, так і свідка, агресивно себе поводив.

Близько 03.00 год. ночі, як вийшли з приміщення, на подвір`ї у нього відбулася словесна перепалка з ОСОБА_6 , він дійсно наніс удар ногою по ОСОБА_6 , між ними почалася бійка, в ході якої завдав ОСОБА_6 ще три удари ногою в стегно, після чого ОСОБА_6 дістав з кишені ніж, яким розмахував, і якого він намагався вибити ногою, однак промахнувся, отримавши удар ножем в груди.

Після нанесеного удару ножем ОСОБА_6 більше ніяких ударів не наносив, самостійно припинив свої дії, хоча мав реальну можливість продовжити свої дії, якби мав таке бажання. Швидку викликав ОСОБА_10 , і ОСОБА_6 разом з ОСОБА_10 були біля нього до приїзду швидкої.

В ході проведення слідчого експерименту (протокол слідчого експерименту від 14.08.2023 року з додатками) потерпілий ОСОБА_8 дав показання про обстановку та події, що стосуються нанесення йому тілесного ушкодження ОСОБА_11 11.07.2023 року (т. 1 а.с. 229-232).

Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що 11 липня 2023 року в нічну пору до нього прийшли обвинувачений та потерпілий, при спілкуванні вживали спиртне, а коли ОСОБА_6 та ОСОБА_8 вийшли на вулицю, він чув, що вони кричать і сваряться. Вийшовши на вулицю, бачив, як обоє билися і падали на землю, а потім ОСОБА_6 побіг в сторону вулиці Л.Українки. Підійшовши до ОСОБА_8 побачив рану, на що потерпілий сказав напевно, мене ОСОБА_12 порнув. Ствердив, що в телефонній розмові з ОСОБА_6 останній підтвердив, що порнув ОСОБА_8 , і попросив його ( свідка) викликати швидку допомогу.

Він викликав швидку, ОСОБА_6 повернувся на місце події, де вони удвох надавали ОСОБА_8 посильну допомогу, тримаючи його в лежачому положенні та рану до приїзду медиків, що не заперечується самим потерпілим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді, до даної події між обвинуваченим та потерпілим не було ворожих чи корисливих стосунків. ОСОБА_6 , як на досудовому слідстві, так і в суді першої і апеляційної інстанції послідовно стверджував, що умислу на вбивство ОСОБА_8 не мав, ножа дістав з кишені з метою самозахисту, а, усвідомивши, що ОСОБА_8 поранився, негайно припинив свої дії.

Хаотичність розмахування ножем ОСОБА_6 підтвердив в суді апеляційної інстанції і сам потерпілий ОСОБА_8 , який зазначив, що після одного ножового поранення обвинувачений залишив місце події і більше не намагався нанести йому ударів.

За таких обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_6 при наявності умислу на вбивство, як про це стверджує прокурор, мав можливість такої реалізації і для цього в нього не було перешкод, однак, припинив свої дії, що, як і подальша його поведінка, свідчить про відсутність умислу на заподіяння смерті потерпілому.

Доказів, які б підтверджували реальну загрозу життю чи здоров`ю обвинуваченого ОСОБА_6 з боку ОСОБА_8 , і могли б слугувати підставою для необхідності захисту з використанням ножа, матеріали провадження не містять, не здобуто таких доказів місцевим судом і не надано обвинуваченим та стороною захисту при апеляційному розгляді.

Згідно положень ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання, яка виникає коли зволікання з боку того, хто обороняється, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Згідно постанови пленуму Верховного суду України №1 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Так, у вищевказаній постанові зазначено, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає/

Перехід зброї чи інших предметів від нападника до того, хто захищається, сам по собі ще не свідчить про закінчення посягання. У випадках так званої запізнілої оборони, коли дії щодо захисту були вчинені в умовах явного припинення посягання, особа, яка оборонялась, несе кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах/

Аналізом доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, проведеного судом першої інстанції, підтверджується наявність у ОСОБА_6 умислу саме на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, на що вказують обставини справи, а отримані ОСОБА_6 , який мав можливість втекти від потерпілого, який завдавав йому ударів ногою по тілу, легкі тілесні ушкодження є явно не співмірними з тілесним ушкодженням, заподіяним ним потерпілому.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 стосовно його дій по відношенню до ОСОБА_8 , і, врахувавши спосіб, кількість, характер ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку потерпілого та обвинуваченого в момент події та після неї, вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 саме за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, належним чином вмотивувавши свої висновки, які є переконливими.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та наслідки, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, позицію потерпілого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і призначив ОСОБА_6 за скоєне покарання в межах закону, належним чином вмотивувавши прийняте рішення, яке з урахуванням обставин та способу вчиненого, а також наслідків для потерпілого не можна вважати надто суворим чи несправедливим.

Відповідно до вимог закону, виходячи з положень ст. 1195 ЦК України та роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом першої інстанції вирішено і цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Зважаючи на характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_8 у зв`язку із злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_6 , місцевий суд правомірно стягнув з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 150000 грн, яка відповідає тяжкості перенесених моральних страждань.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

З вироку вбачається, що з обвинуваченого ОСОБА_6 стягнуто в дохід держави 5028,61 грн. судових витрат за проведення експертизи № СЕ-19/103-23/8379-БД від 10.11.2023 року та № СЕ-19/103-23/8844-ХЗ від 10.08.2023 року ( молекулярно - генетичної експертизи та експертизи зброї).

Відповідно до висновку судової експертизи зброї № СЕ-19/103-23/8844-ХЗ від 10.08.2023 року, ніж, вилучений 11.07.2023 року на АДРЕСА_3 , до холодної зброї не належить, а є ножем господарсько-побутового призначення, виготовлений промисловим способом.

Оскільки злочини, передбачені ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121 КК України, не передбачають таких кваліфікуючих ознак, як вчинення із застосуванням зброї (холодної зброї), то судова експертиза зброї, предметом якої був ніж, не стосується ані пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України, у якому він визнаний винним, про що правомірно йдеться в апеляційній скарзі прокурора з доповненнями й наголошується прокурором при її розгляді.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора в цій частині, і вважає, що розмір процесуальних витрат, який підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 , слід зменшити до 4072, 61 грн, а решту витрат в сумі 956 грн. віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора з внесеними доповненнями задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави 4072,61 грн. судових витрат за проведення молекулярно - генетичної експертизи. Процесуальні витрати за проведення експертизи зброї в сумі 956 грн. віднести за рахунок держави.

В решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту проголошення ухвали, засудженим ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2