Справа № 932/2960/21
Провадження № 1-кп/932/227/25
21 травня 2025 року м. Дніпро
Судді ОСОБА_1 стосовно ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 21.05.2025 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому із тримання під вартою на домашній арешт.
З вказаною ухвалою в частині продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не погоджуюсь та вважаю за необхідне висловити окрему думку, яка не збігається з рішенням більшості суддів.
Частиною першою ст.183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.
Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (стаття 5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.
З цього правила випливають два природних наслідки: тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення особи.
З матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_2 перебуває під вартою з 15.02.2021 року, тобто станом на 21.05.2025 року це становить чотири роки три місяці і шість днів, що не може бути виправданим тільки можливим призначеним покаранням за умови доведеності вини обвинуваченого за встановленою санкцією інкримінованої обвинуваченому ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.
Вважаю, що така тривалість утримання обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою вказує на відповідність ознаки «надмірності» тривалості перебування обвинуваченого під вартою, як запобіжного заходу.
Обмеження розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке було визнано у справі «Харченко проти України». За судовою практикою Європейського Суду з прав людини, після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого. У кримінальних провадженнях, у яких такий запобіжний захід застосовано протягом тривалого часу, суд має право враховувати обставину фактичного тривалого строку тримання під вартою для прийняття законного рішення. Така позиція ЄСПЛ викладена у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої: «...для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку». Отже, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення ЄСПЛ у справах «Єлоев проти України», «Фельдман проти України»). Згідно з п.3 ст.5 Конвенції, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, мають бути наведені інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення від 21.12.2000 у справі «Яблонський проти Польщі», від 23.09.98 у справі «I.A. проти Франції», від 4.10.2001 у справі «Іловецький проти Польщі»).
Крім того, враховуючи практику Європейського суду з прав людини («Боротюк проти України», «Амбрушкевич проти Польщі»), зауважую що саме на основі не загальних фраз, а доведених конкретних фактів та відомостей, суд, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження, має оцінювати можливість запобігти встановленим ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт. І лише посилаючись на обставини конкретної справи, які доводять, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не здатне запобігти встановленим ризикам, до особи може бути застосовано такий винятковий захід або продовжено строк його дії. За відсутності таких доказів тримання підозрюваного під вартою буде вважатися свавільним.
Заявлені прокурором аргументи щодо встановлених ризиків на користь продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме ризиків передбачених п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, не є новими і послідовно зазначалися у попередніх ухвалах суду.
При цьому згідно інформації щодо обвинуваченого з матеріалів справи вбачається, що він є особою з інвалідністю 2 групи, не судимий, одружений, до затримання офіційно працював, має постійне зареєстроване місце проживання.
Таким чином вважаю, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволенню не підлягає з огляду на надмірну тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_2 під вартою (більше чотирьох років) та з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо шляхом застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Суддя Шевченківського
районного суду міста Дніпра ОСОБА_1