Справа № 151/729/24
Провадження №11-кп/801/882/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисниці ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 05 вересня 2024 року за № 0000418,

за апеляційною скаргою начальника Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 на вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 09 червня 2025 року,

яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тартак Чечельницького району Вінницької області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, непрацевлаштованого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_8 відповідно до Закону України ''Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію'', являючись військовозобов`язаним, визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, що підтверджується довідкою військово - лікарської комісії № 187/864 від 09.10.2023, являючись відповідно до Указу Президента України ''Про загальну мобілізацію'' від 24.02.2022 №69/2022 особою, яка підлягає призову на військову службу під час мобілізації, будучи 12.07.2024 та 04.08.2024 у встановленому законом порядку повідомленим про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини НОМЕР_1 , відмовився від отримання повістки на відправку №447 від 12.07.2024 та повістки на відправку №496 від 04.08.2024, діючи всупереч вимогам ст.65 Конституції України, ст. 1 Закону України ''Про військовий обов`язок і військову службу'', ст. 22 Закону України ''Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію'', усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув о 08 год. 00 хв. 13.07.2024 та о 08 год. 00 хв. 05.08.2024 до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації, чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за ст. 336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 09 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 за ст. 336 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання за даною статтею у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку суду. У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не повністю враховано суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв?язку з чим призначене судом покарання із застосуванням ст. 75 КК України не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами. Просить урахувати, що обвинувачений ОСОБА_8 відповідно до довідки військово-лікарської комісії (№ 187/864 від 09.10.2023) є придатним до військової служби, а тому посилання на висновки окремих лікарів, які надані стороною захисту стосовно стану здоров`я обвинуваченого, безпідставні.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з підстав, наведених у ній.

Захисниця ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, оскільки він відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Апеляційним судом при перевірці вироку суду першої інстанції установлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Оскільки прокурор не оспорює обсяг обвинувачення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, тому колегія суддів керуючись ст.404 КПК України, не наводить доказів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорюються в апеляційній скарзі.

За правилами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, у разі ухвалення обвинувального вироку.

На переконання колегії суддів, вказаним вимогам оскаржуваний вирок відповідає у повному обсязі.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є непереконливими, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. З огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_8 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, урахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 розміру покарання, суд першої інстанції узяв до уваги: суспільну небезпечність вчиненого правопорушення, його ступінь тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів-психіатра та нарколога не перебуває, згідно з довідкою-характеристикою неодружений, тимчасово не працює, до останніх неявок з`являвся до ТЦК, а усі подальші відмови були по причині неналежного стану здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Також судом першої інстанції ураховано зміст досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, беручи до уваги конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, обґрунтовано дійшов до висновку про можливість призначення покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 336 КК України, зі звільненням від його відбування з випробуванням та іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 підтримав покази, надані ним у суді першої інстанції, визнав свою вину у тому, що відмовився від отримання повісток. Вказав, що відмовився від отримання повістки лише через те, що в 2022 році був мобілізований та направлений у Яворів, звідки його повернули по стану здоров`я, проте на руки ніякого підтверджуючого документу про причини повернення не видавали. Крім того, вказав, що до жовтня 2023 року був мобілізований до Коблево в Одеську область, проте звідти його знову відправили через невідповідний стан здоров`я. З Гайсина його теж повертали, однак ніякого офіційного документу з причиною повернення не видавали, а сказали писати відмову, що він і зробив, практично під тиском. Також вказав, що відповідно до висновку лікаря-терапевта від 14.02.2023, має діагноз виразкова хвороба ДПК, рецидивуючий перебіг, ст. загострення з локалізацією пептичної виразки на передній стінці цибулини, ст. рубцювання (рубцева деформація цибулини Нр-). На підставі ст. 56 графи ІІ розкладу хвороб визнаний тимчасово придатним до військової служби, потребує лікування, а згідно з висновком лікаря-терапевта від 28.04.2023, він має діагноз виразкова хвороба ДПК, рецидивуючий перебіг, ст. ремісії, ускладнення рубцевого деформацією цибулини 12-ти палої кишки. Дуоденогастральний рефлюкс. Еритематозна гастродуоденопатія. На підставі статтей 53 в та ст. 52 в графи ІІ розкладу хвороб визнаний обмежено придатним до військової служби. Разом з тим, медичні документи стосовно його стану здоров`я не були прийняті та не були враховані при проходженні ВЛК, на них навіть ніхто не дивився, просто відставили у бік. З огляду на це, вважає висновок ВЛК про його придатність до військової служби помилковим, тому з даного приводу звертався із заявою до 4 відділу та до Вінницького відділу ТЦК з наданням йому можливості пройти ВЛК повторно, але йому відмовлено.

На переконання колегії суддів, застосування ст. 75 КК України у даному кримінальному провадженні для стимулювання правослухняної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та контроль за його поведінкою протягом найдовшого терміну, визначеного законом для тривалості іспитового строку, а також можливість направлення останнього для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, є більш доцільним, ніж відбування реального покарання, незважаючи на ситуацію, яка наразі склалася в державі.

Колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв?язку з чим призначене судом покарання із застосуванням ст. 75 КК України не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Так, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції ухвалено обвинувальний вирок за ст.336 КК України, тобто його визнано винним у ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації. Ухвалення судом першої інстанції обвинувального вироку за вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення проти забезпечення призову та мобілізації є одним із найголовніших елементів реалізації кримінальної відповідальності, а саме осуду державою, цивілізованим суспільством особи, яка вчинила злочин, що спрямований на підрив забезпечення призову та мобілізації.

Разом з тим, у даному конкретному випадку ОСОБА_8 можливо звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком з покладенням на нього відповідних обов`язків, оскільки звільнення обвинуваченого, ураховуючи дані про його особу, зокрема наявність цілого ряду хронічних хвороб, не створюватиме в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, а також не підриватиме обороноздатність держави під час воєнного стану.

Тому інші доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку у частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості, не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування вироку.

За таких обставин, зваживши на другорядну роль кари, як мети покарання, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вироку суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та мотивованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу начальника Бершадського відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 09 червня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ст.336 КК України - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3