ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3133/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/40/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.190, ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників адвоката ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 та захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 і адвоката ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2019 року за №0000063, яким

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, працюючого головним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від покарання за ч.1 ст.190 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки у зв`зку із закінченням строків давності.

Визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без конфіскації майна.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат

Як визнав суд, головний спеціаліст сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області (далі УДМС України у Тернопільській області ) ОСОБА_7 04.04.2019 р. (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у приміщенні УДМС України у Тернопільській області , що розташоване за адресою: вул. Текстильна, 6, м. Тернопіль , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, підбурив ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 шляхом висловлення вимог ОСОБА_10 до надання 300 (триста) дол. США, що згідно з курсом Національного Банку України станом на 04.04.2019 р. становило 8 124 грн., неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище - завідувачу сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Тернопільській області ОСОБА_13 , за його ( ОСОБА_7 ) посередництва за нездійснення перешкод у видачі ОСОБА_14 посвідки на тимчасове проживання в Україні, не маючи на меті передавати вказані кошти ОСОБА_13 .

Також, ОСОБА_7 18.04.2019 р. приблизно о 16 год. 25 хв., перебуваючи на сходовій клітці, яка веде до приміщення УДМС України у Тернопільській області , що розташоване за адресою: вул. Текстильна, 6, м. Тернопіль , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та заволодіння чужими грошовими коштами, одержав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 100 (сто) дол. США, що станом на 18.04.2019 р. згідно з курсом Національного банку України було еквівалентом 2 669 грн., які привласнив собі, ввівши ОСОБА_10 в оману щодо наявності у нього ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_13 повноважень перешкодити видачі ОСОБА_14 посвідки на тимчасове проживання в Україні, а також подальшої передачі вказаних коштів як неправомірної вигоди завідувачу сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Тернопільській області ОСОБА_13 та в подальшому, ОСОБА_7 19.04.2019 р. приблизно о 16 год. 10 хв., перебуваючи на сходовій клітці, що веде до приміщення УДМС України у Тернопільській області , що розташоване за адресою: вул. Текстильна, 6, м. Тернопіль , продовжуючи свій злочинний намір, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення та заволодіння чужими грошовими коштами, одержав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 200 (двісті) дол. США, що станом на 19.04.2019 р. згідно з курсом Національного банку України було еквівалентом 5 368 грн., які привласнив собі, ввівши ОСОБА_10 в оману щодо наявності у нього ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_13 повноважень перешкодити видачі ОСОБА_14 посвідки на тимчасове проживання в Україні, а також подальшої передачі вказаних коштів як неправомірної вигоди завідувачу сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Тернопільській області ОСОБА_13 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження і доведеність винуватості ОСОБА_7 , вважає що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до призначення зам`якого покарання, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Стверджуючи про те, що покарання є занадто м`яким і не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_7 упродовж досудового розслідування та судового розгляду вину не визнав, не сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Зазначає, що місцевий суд не врахував, що ОСОБА_7 є службовою особою органу з правоохоронними функціям та своїми діями підірвав авторитет правоохоронних органів.

Вказує на відсутність у судовому рішенні будь-якої мотивації щодо відмови у застосуванні додаткового покарання у виді конфіскації майна, а також позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з його невідповідністю особі обвинуваченого та тяжкості скоєного ним злочину через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що висновки суду першої інстанції, викладенні у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а сам вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що надані стороною обвинувачення докази є недопустимими оскільки зібрані не уповноваженими у законному порядку на здійснення досудового слідства особами.

Зокрема, вказує, що п.1 ч.2 ст.39 КПК України уповноважує керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування групою слідчих - визначати старшого цієї групи, який керуватиме діями інших.

На підтвердження своїх доводів наводить правовий висновок який викладений у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 04.10.2021 в справі № 724/86/20, згідно з яким за приписами статей 39,110, частини 1 статті 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка відповідатиме визначеним кримінально процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови, відсутність такого процесуального рішення у матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою (аналогічний висновок викладено і у постанові ККС ВС від 14.02.2022 у справі № 477/426/17).

Зазначає, що в наданому прокурором суду дорученні про проведення досудового розслідування від 15.04.2019, яке видано та підписано в.о. начальника Третього слідчого відділу ( відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління територіального управління ДБР , розташованого у м. Львові, ОСОБА_15 , відсутні будь-які відомості щодо здійснення досудового розслідування саме слідчою групою та про визначення старшого групи, тобто визначення старшого групи слідчих відбулось шляхом внесення відомостей до ЄРДР, а не постановою, що на думку захисника, суперечить правовим висновкам ВС, який зазначив що витяг з ЄРДР не є процесуальним рішенням та не породжує правових наслідків щодо визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування.

З огляду на викладене, захисник стверджує, що всі зібрані органом досудового розслідування докази є недопустимими.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у кримінальному провадженні №0000063 від 19 квітня 2023 року скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України, з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень.

Також просить визнати всі докази сторони обвинувачення недопустимими.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 вважає, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, його висновки, викладенні у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.369 КК України, оскільки викладене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження.

На переконання апелянта, суд першої інстанції безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.369 КК України як підбурювання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до закінченого замаху на давання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище - завідувачу сектору УДМС в Тернопільській області ОСОБА_13 , оскільки особа, яка надає неправомірну вигоду повинна усвідомлювати, що вона надає неправомірну вигоду службовій особі, яка займає відповідальне становище, проте в матеріалах відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_10 знала що ОСОБА_16 є службовою особою, яка займає відповідальне становище, навпаки, вона показала про те, що їй не були відомі посади, які займають ОСОБА_7 та ОСОБА_13 .

Також вважає недоведеною таку кваліфікуючу ознаку вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, як "давання неправомірної вигоди за попередньою змовою групою осіб", оскільки ОСОБА_12 та ОСОБА_17 судом допитані не були, а ОСОБА_10 не вказувала на те, що вони погодились передати їй свої кошти для надання неправомірної вимоги, а навпаки повідомила про те, що вони відмовились їх надавати, а тому вважає що в матеріалах справи відсутні докази того, що за попередньою змовою з ОСОБА_10 вони вчинили закінчений замах на давання неправомірної вигоди ОСОБА_7 .

Звертає увагу, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам сторони захисту щодо визнання недопустимими доказами

постанови прокурора ОСОБА_6 про проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину від 17.04.2019;

протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 19.04.2019;

повідомленню заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 28.11.2019 № 69/14-3514;

протоколу за результатами аудіо-, відеоконтролю особи, складеного 19.04.2019 р. з 23 год. 30 хв. до 23 год. 30 хв. № 69/14-3188т за результатами аудіоконтролю ОСОБА_7 , проведеного 18.04.2019 р.

протоколу за результатами аудіо-, відеоконтролю особи, складеного 19.04.2019 р. з 23 год. 30 хв. до 23 год. 50 хв. № 69/14-3189т за результатами аудіоконтролю ОСОБА_7 , проведеного 19.04.2019 р.

Посилаючись на положення ч.6 ст.246 КПК України та Інструкцію "Про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні", звертає увагу, що серед наданих прокурором та досліджених у судовому засіданні документів, доручення прокурора чи слідчого конкретному оперативному підрозділу на проведення негласної слідчої дії - контролю за вчиненням злочину відсутнє. Тому, вважає, що у кримінальному провадженні негласна слідча (розшукова) дія контроль за вчиненням злочину проведена не уповноваженою особою, тобто з порушенням порядку, встановленим КПК України.

Також апелянт посилається на порушення вимог ч.4 ст.271 КПК України, які полягають у тому, що після закінчення контролю за вчиненням злочину відкритим фіксуванням, відповідний протокол про результати НСРД складено не було, чим істотно порушено його права та інтереси.

Стверджує про порушення вимог ч.3 ст.105 КПК України, відповідно до якої додатки до протоколістів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Зазначає, що до поданого прокурором протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 19.04.2019 р. мали бути долучені два додатки -два аркуші із копіями предметів, схожих на грошові купюри, виготовлені 18.04.2019 р. та 19.04.2019 р., проте до протоколу за результантами контролю за вчиненням злочину від 19.04.2019 р. долучено один додаток - один аркуш із копіями чотирьох предметів, схожих на грошові купюри, що суперечить відомостям, які викладені у протоколі.

Вказані обставини, на переконання апелянта, в сукупності з тим, що прокурором не доведено походження коштів, які ймовірно використовувались при проведенні контролю за вчиненням злочину, відсутністю доказів про справжність вказаних коштів, заперечення ОСОБА_7 факту отримання грошових коштів та невилучення у ОСОБА_7 чи в будь-якому іншому місці грошових коштів, вимагали у суду першої інстанції здійснити більш детальну перевірку достовірності відомостей, які викладені у протоколі про результати контролю за вчиненням злочину, що судом не було зроблено.

Апелянт вважає, що судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки відмовлено у задоволенні його клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у володінні ІНФОРМАЦІЯ_8 з метою з`ясування факту видачі грошових коштів для використання під проведення негласних слідчих (розшукових) дій у даному кримінальному провадженні.

Звертає увагу на те, що прокурором не надано жодних доказів того, що предмети, які використовувались під час проведення контролю за вчиненням злочину є справжніми грошовими коштами, тобто відповідають встановленим зразкам грошових знаків Федерального резервного банку США, які знаходяться в офіційному грошовому обігу.

Зазначає, що прокурором у судовому засіданні не надано складеного у присутності ОСОБА_10 , а також двох понятих протоколу огляду грошових коштів та їх вручення чи будь-якого іншого процесуального документу, який би підтвердив чи зафіксував факт вручення 18.04.2019 та 19.04.2019 грошових коштів заявниці ОСОБА_10 для їх використання при проведенні контролю за вчиненням злочину.

Сторона захисту вважає, що всупереч вимогам ч.1 ст.275, ч.6 ст.246 КПК України ОСОБА_10 не була залучена в якості іншої особи до проведення НСРД аудіо-відеоконтролю особи ОСОБА_7 , тому протокол проведення вказаної слідчої дії є недопустимим доказом, що узгоджується з аналогічною позицією викладеною у постановах ВС від 18.12.2019 у справі № 588/1199/16-к та від 5.08.2022 у справі № 700/361/17.

Вказує на те, що в порушення п.2 ч.3 ст.104, ст.105 КПК України старшим оперуповноваженим ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_18 у протоколах за результатами НСРД № 69/14-3188т від 19.04.2019 та 69/14-3189т від 19.04.2019 не зазначено хто, яким способом, з якою метою, з допомогою яких технічних засобів, в який час виготовляв копії аудіо та відео файлів, ймовірно отриманих під час проведення НСРД.

При ознайомленні з диском DVD-R №258т, захисником встановлено, що розміщені на вказаному диску файли виготовлені за добу до подій, які, за твердженням сторони обвинувачення, в них зафіксовано, тому вважає що в протоколах про результати аудіо-, відеоконтролю ОСОБА_7 від 19.04.2019 № 69/14-3188т від 19.04.2019 № 69/14-3189т місяться неправдиві відомості.

Вбачає невідповідність доказів вимогам ст.260 КПК України у тому, що ОСОБА_10 особисто проводила технічну фіксацію її розмов з ОСОБА_7 за допомогою спеціальної техніки, яку їй надали працівники УСБУ .

Стверджує про недопустимість всіх доказів сторони обвинувачення в силу того, що вони йому, як захиснику ОСОБА_7 , не були відкриті в порядку ч.ч.1-4 ст.290 КПК України.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у кримінальному провадженні №0000063 від 19 квітня 2023 року скасувати та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України, з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг сторони захисту, підтримав подану ним апеляційну скаргу і просить скасувати вирок суду першої інстанції, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах організаціях усіх форм власності, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки;

- обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали подані стороною захисту апеляційні скарги і, з наведених у них мотивів, просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі за відсутності в діях обвинуваченого складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень, проте за умови, якщо суд дійде висновку про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 на ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України, не заперечують щодо звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в цій частині у зв`язку із закінченням строків давності;

- перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши частково судове слідство, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень в основному дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.190 КК України дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення в цілому, у справі не допущено, а наявні у рішенні суду недоліки, які стосуються кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.15 ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, можуть бути усунуті відповідно до положень ст.ст.408, 417 КПК України.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку проаналізував показання допитаного в судовому обвинуваченого, потерпілої, свідків, а також протоколи слідчих процесуальних дій та висновки проведених у справі експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, що заперечує сторона захисту у поданих апеляційних скаргах.

Зокрема, з показань допитаної судом першої інстанції потерпілої ОСОБА_10 , вбачається, що вона не була знайома з ОСОБА_7 до подій, які зазначені в обвинувальному акті і познайомилась з останнім у приміщенні УДМС України у Тернопільській області , куди вона прийшла, щоб допомогти своїм знайомим ОСОБА_19 та ОСОБА_12 подати документи на посвідку про тимчасове проживання. Знаходячись на 2 поверсі вказаного приміщення, біля 1-го кабінету, вона побачила ОСОБА_7 разом зі своїм колегою ОСОБА_13 , які йшли у напрямку туалету. Їх вона неодноразово бачила в даній установі та знала, що вони є працівниками УДМС України у Тернопільській області , однак посади, які вони обіймають їй не були відомі. Побачивши її, ОСОБА_7 зайшов в кабінет, в якому знаходились ОСОБА_17 та ОСОБА_20 , які в цей час подавали документи на отримання посвідки, та попросив останніх вийти з кабінету, а дівчину, яка приймала документи, щоб та зачекала і не брала в них документи, що стало причиною вважати, що ОСОБА_7 має відношення до видачі посвідок. Після цього, ОСОБА_7 попросив її пройти за ним. Зайшовши до туалету, ОСОБА_7 запитав в неї, що вона робить в УДМС у Тернопільській області та сказав щоб вона дала йому 300 доларів за те, щоб в ОСОБА_11 не було проблем з отриманням посвідки. Через те, що в неї не було при собі стільки коштів, вона подзвонила до знайомого ОСОБА_21 , якому пояснила ситуацію, та якого попросила все переказати ОСОБА_14 , оскільки він не розумів української мови, а лише турецьку. Однак, в останніх теж не було при собі такої суми. Повідомивши ОСОБА_7 та ОСОБА_13 те, що в неї та її знайомих не має такої суми грошей, вони домовились, що вона принесе їх на наступний день. Надалі вона поїхала на ринок, де знаходились її знайомі ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , яким вона розповіла все, що з нею трапилось, на що ОСОБА_22 порекомендував їй звернутись до правоохоронних органів, на що вона погодилась. ОСОБА_22 зателефонував до СБУ, та в телефонній розмові вона повідомила, що відбулось та домовилась про зустріч. В подальшому вона написала відповідну заяву в СБУ і діяла уже відповідно до вказівок працівників правоохоронного органу. Через деякий час їй вручили кошти в сумі 100 дол. США, начепили на неї відеокамеру та склали відповідний процесуальний документ. Після цього, прибувши до приміщення УДМС України у Тернопільській області , вона віддала ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 100 доларів США, а інші сказала що принесе через деякий час, а також запитала чи не буде більше проблем в ОСОБА_11 з оформленням документів на отримання посвідки, на що останній сказав, що все буде добре. Через декілька днів до неї знову подзвонили працівника СБУ, які повідомили, що вона може забрати решту коштів. Отримавши в них кошти, вона подзвонила до ОСОБА_7 і прибувши до місця його роботи, зустрілась з останнім на сходинковому майданчику, між першим та другим поверхами та віддала йому 200 дол. США, а ОСОБА_7 пообіцяв, що в ОСОБА_11 більше не буде проблем з отриманням посвідки, після чого вони попрощались і вона поїхала додому. Також засвідчила, що будь-яких зобов`язань між нею та ОСОБА_23 і ОСОБА_12 не було, вона просто їм допомагала з подачею документів.

Допитана в суді апеляційної інстанції, в порядку ч.3 ст.403 КПК України, потерпіла ОСОБА_10 підтвердила, що вона не була знайома ні з ОСОБА_7 , ні з ОСОБА_13 і їй не було відомо, які посади вони займають, але розуміла, що вони мають відношення до видачі посвідок на тимчасове проживання для іноземців і можуть вирішити питання щодо видачі таких документів. При цьому, вона ствердила, що не знала кому безпосередньо призначені кошти, які вона передавала ОСОБА_7 - особисто йому чи комусь іншому, хто також приймає рішення про видачу посвідки, оскільки ОСОБА_7 не повідомляв її ні прізвище, ні посаду, кому саме ці кошти він повинен передати і хто повинен прийняти таке рішення. Фактично її це не цікавило, так як вона мала на меті лише допомогти виготовити посвідку на проживання для громадянина Туреччини ОСОБА_24 . Також потерпіла зазначила, що між нею та ОСОБА_23 і ОСОБА_12 не було домовленостей щодо передачі коштів ОСОБА_7 , оскільки у них таких коштів не було і після написання заяви в СБУ, їй там видавали ці кошти.

Допитаний під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив показання потерпілої ОСОБА_10 на предмет того, що він не повідомляв її про конкретну особу чи посаду такої особи, яка безпосередньо приймає рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання. Окрім того, зазначив, що ні він сам, ні ОСОБА_13 за своїми функціональними обов`язками не уповноважені на вирішення питань щодо видачі чи відмови у видачі посвідки на проживання для іноземців.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих в суді апеляційної інстанції, він повідомив, що в квітні 2019 р. за місцем своєї роботи в Управлінні Державної міграційної служби України у Тернопільській області , вийшовши в коридор він разом з ОСОБА_13 побачив раніше незнайомих йому громадянина іноземної держави з жінкою та ще одну жінку громадянку України, як в подальшому виявилось це ОСОБА_10 , яка їм допомагала оформити певні документи. В ході розмови між ними ОСОБА_10 попросила його допомогти оформити посвідку на проживання для ОСОБА_11 , на що він їй сказав, що потрібно буде віддячити, маючи на увазі якийсь "могорич". При цьому, це стосувалося виключно ОСОБА_10 , а не ОСОБА_11 і його жінки ОСОБА_12 . Також, засвідчив, що питання про те щоб віддячити стосувалося лише його, оскільки про ОСОБА_13 мова між ними взагалі не велася. Наголосив на тому, що ні він, ні ОСОБА_13 не мають відношення до видачі посвідок на проживання і тому він хотів лише заробити. Через якийсь час ОСОБА_10 знову прийшла до нього і намагалася всунути йому в руки якісь папірці схожі на гроші, однак він їх не взяв.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_13 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 і у оскарженому вироку суд відобразив покази вказаних свідків в тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, з достатньою повнотою. Учасники по справі не вказували про невідповідність їх показів наданих у судовому засіданні та відображених у судовому рішенні, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст. 91 КПК України. Покази обвинуваченого, потерпілої та свідків наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, досліджені та оцінені судом апеляційної інстанції, з точки зору їх належності й допустимості.

Заслухавши вказаних осіб, які були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, місцевий суд дійшов висновку, що їх показання є достовірними, послідовними та такими, що узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження. Підстав не довіряти вказаним свідкам, місцевим судом встановлено не було. Не вбачає таких підстав і суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд звертає увагу, що показання вказаних вище потерпілої та свідків, об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Даними, які містяться у заяві ОСОБА_10 від 09.04.2019 за № 3-78-312/22, у якій вона повідомляє заступнику начальника Управління - начальнику ВБКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що 04.04.2019 р. працівник міграційної служби ОСОБА_7 їй вказав про надання йому та ОСОБА_13 . Грошових коштів в сумі 300 дол. США за отримання посвідки на проживання для іноземців. (т. 2 а.п. 80-83)

Відомостями, зафіксованими протоколом обшуку від 19.04.2019 р. , який було проведено в приміщенні управління державної міграційної служби України в Тернопільській області . (т. 2 а.п. 155-163).

Даними відеозаписів, що містяться на носіях Kingston micro CD 32GB та Apacen micro 16 GB, що додані до протоколу обшуку від 19.04.2019, та у яких містяться відомості про обставини проведення обшуку, відображені у вказаному протоколі обшуку.

Так, встановивши обставини проведення обшуку та належним чином оцінивши даний доказ, місцевий суд не вбачав порушень КПК України, які б імперативно вимагали визнати дані, що місяться у протоколі обшуку від 19.04.2019 р., не допустимим доказом, про що ставила питання сторона захисту.

Доводи сторони захисту з приводу недопустимості протоколу обшуку як доказу, були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відомостями, що містяться у протоколі освідування ОСОБА_7 від 19.04.2019 р., згідно яких 19.04.2019 р. слідчим в присутності понятих та спеціалістів, на підставі постанови прокурора від 18.04.2019 р. та доручення його проведення слідчим проведено освідування ОСОБА_7 (т.2 а. п.168-170)

Даними протоколу огляду документів від 10.05.2019, які вилучені під час обшуку приміщення УДМС України в Тернопільській області , які визнані постановою слідчого від 10.05.2019 речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000063 ((т. 2 а.п. 175-176, 177).

Документами, що стосуються отримання ОСОБА_32 посвідки на тимчасове проживання, а саме: заявою-анкетою № 167335000 від 04.04.2019, згідно якої ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , громадянин Туреччини, житель АДРЕСА_3 , 04.04.2019 звернувся до УДМС України в Тернопільській області для отримання посвідки на тимчасове проживання з підстави возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу), зазначені у заяві-анкеті відомості звірено із наданими документами уповноваженою особою ОСОБА_31 04.04.2019, подані документи 04.04.2019 передано для перевірки ОСОБА_25 , прийняте рішення заступником начальника УДМС України у Тернопільській області ОСОБА_26 - оформити посвідку на тимчасове проживання строком до 11.04.2020, № посвідки НОМЕР_1 від 15.04.2019; відомостями із ІП «Облік іноземців та біженців»; копією паспорту ОСОБА_12 ; копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ; Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, № витягу 2 від 05.04.2019; квитанціями про здійснення 04.04.2019 сплати ОСОБА_17 : адміністративного збору, державного мита та оплати за посвідку; згодою ОСОБА_17 на збір та обробку персональних даних від 04.04.2019; копією паспорту ОСОБА_17 ; перекладом паспорту; договором добровільного медичного страхування від 29.03.2019 ОСОБА_17 ; фотокарткою; копією посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_17 (т. 4 а.п. 16-40, 75-76)

Даними, що містяться у протоколі огляду предметів від 18.04.2019 р. із додатком - грошових коштів на загальну суму 300 дол. США, в кількості: дві купюри номіналом по 100 дол. США (серії НВ25521666І, серії НG4843517В), дві купюри номіналом по 50 дол. США (серії ID03066422A, серії JВ46868992В), які були заздалегідь ідентифіковані та скопійовані за допомогою копіювальної техніки. (т. 2 а.п. 180-181).

Відомостями, що містяться у протоколі, складеному ст. оперуповноваженим в ОВС відділу БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_18 , від 19.04.2019 р. за результатами аудіо, -відеоконтролю особи - ОСОБА_7 , із додатками дисками DVD-R №№ 257 та 258 від 18.04.2019 р. (т. 2 а.п. 182-186).

Даними, що містяться у протоколі, що складений ст. оперуповноваженим в ОВС відділу БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_18 , від 19.04.2019 р. за результатами аудіо,-відеоконтролю особи - ОСОБА_10 , в якому містяться аналогічні дані, викладені у попередньому протоколі від 19.04.2019 щодо ОСОБА_7 (т. 2 а.п. 187-189).

Відомостями, що містяться у висновку експерта від 20.06.2019 за №8-137/19.

Даними ухвали від 17.04.2019 за вих. № 01477т слідчого судді Львівського апеляційного суду про надання дозволу на проведення у кримінальному провадженні № 0000063 від 09.04.2019 негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_10 - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж абонентського номера, що знаходиться у користуванні останньої, та аудіо, - відеоконтроль її. (т. 2 а.п. 199).

Даними ухвали від 17.04.2019 р. за вих. № 01478т слідчого судді Львівського апеляційного суду про надання дозволу на проведення у кримінальному провадженні № 0000063 від 09.04.2019 негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_7 - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж абонентського номера, що знаходиться у користуванні останнього, та його аудіо, - відеоконтроль. (т. 2 а.п. 201).

Даними доручення слідчого від 17.04.2019, адресоване заступнику начальника Управління - начальнику ВБКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 про доручення підпорядкованому останньому оперативному підрозділу виконати вказані дві ухвали про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, здійснити фіксацію ходу і результатів цих дій з допомогою технічних та інших засобів та скласти протоколи проведення негласних слідчих (розшукових) дій. (т. 2 а.п. 202).

Даними постанови прокурора від 17.04.2019 р. про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту із використанням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів - грошових коштів у сумі 300 дол. США, які ОСОБА_10 повинна передати зокрема ОСОБА_7 для відтворення ситуації та обставин вчинення кримінального правопорушення, яка була преметом дослідження апеляційного суду. Цією ж постановою доручено проведення вказаної слідчої дії співробітникам оперативного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_8, а також залучено до проведення негласної слідчої (розшукової) дії ОСОБА_10 (т. 2 а.п. 203-205);

Відомостями, які містяться у протоколі від 19.04.2019 р., складеному оперуповноваженим відділу ІНФОРМАЦІЯ_8, про результати контролю за вчиненням злочину. До протоколу долучено як додаток ксерокопії грошових коштів в загальній сумі 300 дол. США. (т. 2 а.п. 206-209).

Даними листа заступника начальника Управління - начальника ВБКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 про те, що грошові кошти в сумі 300 дол. США, які використовувалися для відтворення ситуації та обставин вчинення кримінального правопорушення у рамках кримінального провадження № 0000063 від 09.04.2019 р., належать ІНФОРМАЦІЯ_8 . (т. 2 а.п. 212).

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 06.06.2019 про призначення у кримінальному провадженні криміналістичної експертизи спеціальних хімічних речовин. (т. 2 а.п. 2233-234).

Відомостями, що містяться у висновках експерта від 20.06.2019 р. № 8- 37/19 та від 23.07.2019 за № 2.2-137/19. (т.2 а.п. 220-228, 238-250)

Даними протоколу огляду речей і предметів від 08.08.2019 р., відповідно до якого проведено огляду речей, вилучених у ОСОБА_7 в ході обшуку за місцем його роботи та його особистого обшуку та які були предметами вказаного дослідження згідно висновку експерта № 2.2-137/19 р. (т. 4 а.п. 46-52).

Постановою про визнання предметів речовими доказами від 08.08.2019 р., за змістом якої, вилучені в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_7 та проведення його освідування: чоловіча сумка чорного кольору з матеріалу, схожого на шкіру; куртка чорного кольору з матеріалу схожого на шкіру; гумові медичні рукавички, в яких проводився особистий обшук ОСОБА_7 до проведення його освідування; відрізок бинта, на який було зроблено змив з долоні, пальців та зап`ястя лівої руки останнього; два предметних скельця зі зразком препарату «Промінь-1» визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000063 від 09.04.2019 р. (т. 4 а.п. 53-55).

Відомостями, що містяться у копіях документів, отриманих в Управлінні ДМС України в Тернопільській області , зокрема особової справи ОСОБА_7 , яка містить відомості щодо перебування його на посаді головного спеціаліста сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Тернопільській області . (а. м. 217-367)

Копією Положення про УДМС України у Тернопільській області , затвердженого наказом ДМС України № 28 від 18.07.2011 (у редакції наказу ДМС України № 19 від 14.02.2015), у якому визначені завдання УДМС України у Тернопільській області . (т. 3 а.п. 59-67).

Інформацією, що міститься у відповіді начальника УДМС України у Тернопільській області вих.№ 6101.7-15961/61.1-19 від 05.12.2019 на запит прокурора про те, що УДМС України у Тернопільській області не заперечує щодо проведення слідчого експерименту у приміщенні управління. (т. 3 а.п. 42).

Відомостями, що містяться у протоколі із додатком (відеозаписом на носії Kingston micro CD 16 GB) від 12.12.2019 слідчого експерименту, з яких вбачається, що 12.12.2019 у приміщенні УДМС України у Тернопільській області , що за адресою: м. Тернопіль, вул. Текстильна, 6 , слідчим за участі ОСОБА_10 , прокурора, понятих, проведено слідчий експеримент з метою перевірки та уточнення показань свідка ОСОБА_10 щодо надання грошових коштів у сумі 300 дол. США ОСОБА_7 (т. 3 а. п. 43-45))

Ці докази зібрані у встановленому законом порядку, є логічними та послідовними, узгоджуються між собою в цілому та в деталях, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності.

Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази є достатніми, оскільки, як окремо, так і в сукупності, у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.190, 369 КК України. Підстав сумніватися в належності, допустимості та достовірності вказаних доказів у апеляційного суду немає.

У апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на відсутність у справі процесуального рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування в кримінальному провадженні, та визначення старшого слідчої групи, у тому числі і у формі постанови, унаслідок чого, вважає, що всі зібрані в ньому органом досудового розслідування докази є недопустимими.

Спростовуючи доводи сторони захисту про недопустимість усіх зібраних доказів у справі з тих підстав, що вони зібрані не уповноваженими у законному порядку на здійснення досудового слідства особами, колегія суддів звертає увагу на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 946/2971/21 в якій Суд зазначив, що якщо процесуальне рішення про визначення слідчих або групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування в кримінальному провадженні, прийнято не у формі «постанови», а у формі «доручення», однак зміст, структура та обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК, то в такому випадку слід визнати, що у відповідному кримінальному провадженні є належне процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть у ньому досудове розслідування. При цьому достатнім є те, що доручення містить ті самі реквізити, що й постанова: посаду та особу керівника органу досудового розслідування, час і місце його складання, підстави для його винесення (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження внесеного до ЄРДР та вказівки щодо проведення всебічного, повного і неупередженого досудового розслідування.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.08.2023 р. у справі № 633/195/17 відхилила доводи засудженого про недопустимість доказів зібраних у кримінальному провадженні та здійснення досудового розслідування неуповноваженим слідчим з огляду на те, що в матеріалах справи відсутня постанова про призначення слідчого у цьому провадженні і з посиланням на висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 04 жовтня 2021 року зазначила, що в разі, якщо процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування в кримінальному провадженні, прийнято не у формі постанови, а у формі доручення, однак зміст, структура та обсяг викладеної у ньому інформації відповідають вимогам КПК, то потрібно констатувати, що в такому провадженні є належне процесуальне рішення про визначення слідчих, які здійснюватимуть у ньому досудове розслідування.

Крім того, Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїх постановах неодноразово вказував про можливість визначення слідчого чи групи слідчих документом, який хоч і має іншу назву ніж «постанова», але містить усі необхідні дані, які зазначаються у відповідній постанові (найменування посади та особу керівника органу досудового розслідування, час і місце складання документа, підстави для його складання (статті 39, 214 КПК) і номер кримінального провадження внесеного до ЄРДР), а невідповідність самої лише назви документа не змінює його суті (справи № 991/722/21, 461/7741/16-к, 663/3293/20).

Також місцевим судом досліджено доручення про проведення досудового розслідування від 15.04.2019р., зі змісту якого встановлено, що воно (доручення) містить необхідні названі вище реквізити: посаду в.о. керівника органу досудового розслідування, час і місце його складання, підстави для його винесення - ст.ст. 39, 214 КПК України, номер кримінального провадження - № 0000063 від 09.04.2019, та вказівки щодо проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, надання їм належної оцінки та прийняття законних процесуальних рішень у передбачені кримінально процесуальним законодавством строки. (т 2 а.п. 78)

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності доводів сторони захисту про здійснення досудового розслідування не уповноваженими слідчими та відсутністю підстав для визнання доказів недопустимими, як про це просить захисник.

На відміну від кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , у якому сторона захисту оспорює допустимість вищенаведених доказів, посилаючись на постанову від 18 грудня 2019 року у справі № 588/1199/16-к, колегія суддів зазначає, що суд касаційної інстанції розглядав інші правовідносини, а саме наслідки не долучення до матеріалів кримінального провадження, невідкриття стороні захисту та невжиття прокурором усіх необхідних заходів для отримання ухвали слідчого судді апеляційного суду, яка стала процесуальною підставою проведення НСРД.

Натомість, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 сторона захисту була забезпечена всіма можливостями ознайомитися з документами, про які зазначається в апеляційній скарзі, та подати свої зауваження і заперечення на них, чим скористалася на власний розсуд.

Безпідставними також є доводи сторони захисту про те, що у зв`язку з відсутністю доручення прокурора чи слідчого конкретному оперативному працівнику на проведення НСРД - контролю за вчиненням злочину, постанова прокурора ОСОБА_6 про проведення НСРД контролю за вчиненням злочину від 17.04.2019 р., протокол про результати НСРД від 19.04.2019 р., повідомлення заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 28.11.2019 р. № 69/14- 514, протокол за результатами аудіо-відеоконтролю особи ОСОБА_7 та протокол контролю за вчиненням злочину ОСОБА_7 , є недопустимими доказами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 246 КПК України, виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої НСРД, як контроль за вчиненням злочину.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст.36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам. Ці положення кореспондують із положеннями ч.1 ст.251 КПК України.

Пунктом 3.3 Розділу ІІІ (Організація проведення негласних слідчих (розшукових) дій) Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України , Служби безпеки України , Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України , Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5, визначено, що слідчий, прокурор надсилає доручення керівнику органу, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення і у складі якого знаходиться орган розслідування та/або оперативні підрозділи, уповноважені на проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Як вбачається із постанови про проведення контролю за вчинення злочину від 17 квітня 2019 року, яка також досліджувалася судом апеляційної інстанції в порядку ч.3 ст.404 КПК України, прокурором військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_34 , окрім іншого, визначено проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, доручено співробітникам оперативного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_8. (т.2 а.п. 203 )

Протокол про результати проведення НСРД - проведення контролю за вчиненням злочину відображає, що слідча дія проведена уповноваженим співробітником оперативного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_8 , а саме старшим оперуповноваженим в ОВС відділу БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі відповідного доручення (постанови) повноважного прокурора.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доручення прокурора безпосередньо уповноваженому органу, у складі якого заходиться відповідний оперативний підрозділ, на проведення НСРД без визначення конкретних осіб, які будуть проводити ці слідчі дії, узгоджується з положеннями закону і не є порушенням вимог КПК України.

Отже, матеріали провадження містять відомості як про процесуальні підстави здійснення НСРД, так і про особу, яка їх виконала та склала відповідні протоколи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, що ОСОБА_10 не була залучена в якості іншої особи до проведення НСРД аудіо-відеоконтролю особи ОСОБА_7 , про що, на думку захисту, свідчить відсутність будь-якого процесуального документу про її залучення.

Так, залучення до конфіденційного співробітництва є не слідчою або розшуковою дією, а однією із організаційних умов проведення слідчих або розшукових дій. Стаття 275 КПК, дозволяючи використовувати конфіденційне співробітництво для розслідування злочинів, не передбачає форму, у якій має відбуватися залучення таких осіб. Враховуючи характер конфіденційного співробітництва, орган розслідування сам визначає форми і способи його організації з урахуванням потреб розслідування, необхідності запобігти розголошенню факту і деталей такого співробітництва тощо.

Оскільки КПК не містить вимоги щодо оформлення у формі постанови рішення про залучення особи до участі в НСРД, тому її відсутність у матеріалах провадження не є підставою для визнання результатів НСРД недопустимим доказом.

Дана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 23 травня 2023 року (справа №758/5719/16-к).

Доводи захисту про недопустимість протоколу за результатами проведення НСРД з мотивів порушення вимог ч.4 ст. 271 КПК України, оскільки після закінчення відкритим фіксування НСРД 19.04.2019 р. контролю за вчиненням злочину ОСОБА_7 відповідний протокол про результати НСРД складено не було, не заслуговують на увагу.

Так, зі змісту протоколу про проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину від 19.04.2019 р. вбачається, що оперативний працівник відобразив у ньому обставини щодо одержання ОСОБА_7 неправомірної вигоди, що зафіксовані у прихований спосіб.

Подальші дії щодо відкритої фіксації обставин злочину відбувались шляхом проведення обшуку, у порядку ст.233 КПК, та освідування, про що були складені окремі протоколи у присутності обвинуваченого.

Така послідовність процесуальних дій та їх фіксації не суперечить вимогам ч. 4 ст. 271 КПК України, не спричинила істотного порушення прав обвинуваченого та не має своїм наслідком визнання недопустимими фактичних даних, одержаних під час проведення НСРД - контроль за вчиненням злочину.

Крім цього, при спростуванні доводів апелянта, колегія суддів враховує правовий висновок, який міститься у постанові ККС ВС від 14.12.2022, справа № 754/10882/17, в якому йдеться, що відсутність окремого протоколу про хід та результати НСРД - контроль за вчиненням злочину з огляду на одночасну наявність у матеріалах справи протоколів про результати проведення НСРД - аудіо- і відеоконтролю особи, а також протоколу огляду та вручення грошових коштів і протоколу проведення обшуку кабінету, саме по собі не вказує на порушення вимог статей 104, 252 і п. 4 ст. 271 КПК України та правил проведення НСРД, зазначених у Інструкції про організацію проведення НСРД.

Що стосується доводів сторони захисту про непідтвердження обвинуваченням правової природи походження грошових коштів - предмета неправомірної вигоди, які не були виявлені та вилучені, що позбавляє суд можливості перевірити їх відповідність стандартам грошових купюр США, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 273 КПК під час проведення НСРД можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) грошові кошти. Водночас норми КПК не містять заборони щодо використання як предмета неправомірної вигоди грошових коштів, які належать фізичним особам, зокрема, заявникам та свідкам. Будь-якого документального або/та процесуального оформлення передання такими особами грошових коштів у розпорядження органу досудового розслідування для подальшого їх використання у кримінальному провадженні нормами кримінального процесуального законодавства також не передбачено.

Наявність у матеріалах провадження протоколів огляду предметів свідчать про належну ідентифікацію грошових коштів. Показання потерпілої ОСОБА_10 , надані під час допиту в суді першої інстанції стосовно отримання нею коштів для передачі їх ОСОБА_7 , узгоджуються з іншими доказами щодо походження грошей і не містять суперечностей, що виключає будь-які сумніви у джерелі походження цих коштів і законності їх використання під час здійснення контролю за вчиненням злочину

Крім того, відомості про походження грошових коштів не впливають на їхні якісні характеристики, волевиявлення осіб, які отримували неправомірну вигоду, наявність чи відсутність ознак складу злочину, який є предметом даного судового розгляду та допустимість результатів НСРД.

При цьому, апеляційним судом також судом було досліджено довідку начальника фінансового відділу ІНФОРМАЦІЯ_8 від 04.10.2021 р. № 69/21-9860, відповідно до якої фінансове забезпечення проведення негласних слідчих (розшукових) дій у сумі 8100, 00 грн. у рамках кримінального провадження № 0000063 від 09.04.2019 р. було здійснено за рахунок раніше виділених коштів загального фонду державного бюджету. (т.4 а. п.126)

За таких обставин, обсяг досліджених доказів, їх ретельний аналіз, перевірка на предмет допустимості та належності, на думку колегії суддів, дають беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.190, 369 КК України.

Тому, доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими судом першої інстанції, з мотивів відсутності в діях обвинуваченого ознак кримінальських правопорушень, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалам кримінального провадження, дослідженими судом першої та апеляційної інстанцій.

Усупереч доводам сторони захисту, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів констатує, що фактичні дані, на яких ґрунтується обвинувальний вирок, отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом дослідження суду і згідно зі ст.84 цього Кодексу є доказами у кримінальній справі. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне та ставили під сумнів законність збирання (формування), процесуального закріплення доказів, об`єктивність їх оцінки судом в аспекті ст.94 вказаного Кодексу, апелянтами не наведено.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч.4 ст.27 ч.3 ст.369 КК України, за кваліфікуючими ознаками "надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за не вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища", а також "якщо така вигода надавалася за попередньою змовою групою осіб",з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК, як підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за не вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, якщо така вигода надавалася за попередньою змовою групою осіб.

Суд першої інстанції, перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, погодився із такою правовою кваліфікацією протиправних дій обвинуваченого та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України.

Проте, із такими висновками місцевого суду не погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, виходячи із системного аналізу положень ч.3 ст.369 КК України, кримінальна відповідальність за порушення заборони надання неправомірної вигоди службовій особі настає в тому разі, коли особа, яка надає неправомірну вигоду, усвідомлює, що дає її саме такій особі, у зв`язку з можливостями її посади, значущістю, статусністю та вагомістю цієї посади, і переконана в тому, що мету, яку вона переслідує, буде досягнуто завдяки можливостям посади, яку обіймає така особа.

Тобто, однією з ознак ч.3 ст.369 КК України є розуміння хабародавця, що особа, якій адресована неправомірний вигода (за змістом обвинувачення - ОСОБА_13 ), в силу посади, яку вона займає чи наявних у неї службових повноважень уповноважена вчинити або утриматися від вчинення дій, які є предметом «корупційної угоди», а за наявності посередника ( у даному випадку - ОСОБА_7 ), останній має можливості вплинути на того, в кого є такі повноваження.

Повертаючись до показань потерпілої ОСОБА_35 , наданих в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів звертає увагу, що останній не було відомо ні займаних посад ні прізвищ ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , а також не було відомом і обвинувачений ОСОБА_7 її не повідомляв, кому призначено неправомірну вигоду (кошти, які ОСОБА_36 передані ОСОБА_7 ) за нездійснення перешкод у видачі ОСОБА_14 посвідки на тимчасове проживання.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що в матеріалах провадження відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_10 , за посередництва ОСОБА_7 , передавала неправомірну вигоду саме ОСОБА_13 , як особі яка займає відповідальне становище, як і те, що ОСОБА_10 знала, які посади займають ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , а також, що вони є службовими особами, які займають відповідальне становище і наділені повноваженнями приймати рішення щодо видачі чи відмови у видачі посвідки на проживання, що давало б підставу кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.369 КК України.

Що стосується такої кваліфікуючої ознаки як "вчинені за попередньою змовою групою осіб", то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Оцінюючи сукупність досліджених у справі доказів, суд виходить з того, що попередня домовленість між співучасниками досягається шляхом використання слів, жестів, умовних знаків, а іноді обміну поглядами, вчиненням конклюдентних (інформативних за своїм зовнішнім проявом) дій, як за тривалий час до початку вчинення кримінального правопорушення, так і за кілька годин, хвилин чи секунд перед початком вчинення кримінального правопорушення. Усі погодження до здійснення замаху є попередніми в контексті ч. 2 ст. 28 КК.

Колегія суддів звертає увагу, що попередня домовленість співучасників може бути досягнута безпосередньо через поведінку осіб, з якої можна зробити висновок про відповідний намір.

Виходячи із змісту обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , попередня змова групи осіб, як кваліфікуюча ознака ч.3 ст. 369 КК України, полягає у попередній домовленості між ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та ОСОБА_12 щодо надання неправомірної вигоди ОСОБА_13 через ОСОБА_7 .

Разом з тим, судом першої інстанції свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_12 не допитувались, що на думку колегії суддів, не давало підстав стверджувати про наявність доказів домовленості між ними.

Крім того, допитаний судом апеляційної інстанції свідок ОСОБА_37 не повідомляв суд про будь-які домовленості між ним та ОСОБА_10 і ОСОБА_12 щодо надання грошових коштів ОСОБА_13 за посередництва ОСОБА_7 .

Окрім того, потерпіла ОСОБА_38 як в суді першої, так і апеляційної інстанції повідомила, що висловлена ОСОБА_7 вимога щодо надання йому грошових кошті в у сумі 300 дол. США стосувалася виключно її і тому вона відразу повідомила, що не має таких коштів та в подальшому, після обговорення цього питання з ОСОБА_17 , який сказав, що у нього немає такої суми, вона звернулася до правоохоронницях органів.

Виходячи із вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку, що потерпіла ОСОБА_10 , а також свідки ОСОБА_37 та ОСОБА_12 діяли за попередньою змовою між собою групою осіб щодо надання неправомірної вигоди завідувачу сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Тернопільській області ОСОБА_13 за посередництва ОСОБА_7 .

Викладене в своїй сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, кваліфікованого органом досудового розслідування та судом першої інстанції за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України, оскільки відсутні такі кваліфікуючі ознаки як "надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище" та "діяння вчинені за попередньою змовою групою осіб", а тому він повинен нести відповідальність за фактично вчинені ним дії, а саме - підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища.

Таким чином, апеляційний суд приходить висновку про винуватість ОСОБА_7 у підбурюванні до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища і вважає, що його дії, за обставин даного кримінального провадження, повинні бути кваліфіковані за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно п.1 ч.1, ч.2 ст. 411 КПК, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Вирок підлягає скасуванню чи зміні, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За наведених вище обставин, апеляційним судом встановлено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.2 ч.1 ст.409, п.1 ч.1, ч.2 ст. 411, п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК є підставою для зміни або скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід перекваліфікувати з ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України на ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України.

Вирішуючи питання щодо кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України, яка фактично є обов`язоком особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, зазнати державного осуду у формі кримінального покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 44 КК України встановлено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, здійснюються судом.

Положеннями ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Згідно з ч. 4 ст. 12 КК України нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Санкцією ч. 1 ст. 369 КК України передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк від двох до чотирьох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 665/2387/14-к, підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за статтями 49 КК є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості. Якщо закінчення строку давності припадає на час апеляційного провадження, то у такому разі апеляційний суд, встановивши і перевіривши всі необхідні обставини для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен скасувати обвинувальний вирок і закрити кримінальне провадження (справу).

Виходячи з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у кримінальному правопорушенні, яке на час його вчинення (квітень 2019 р.) належало до нетяжких злочинів і відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за це кримінальне правопорушення становить п`ять років.

З моменту вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, тобто з квітня 2019 р. до теперішнього часу - 31 липня 2025 р., пройшло більше п`яти років.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази того, що протягом цього часу ОСОБА_7 був засуджений за вчинення іншого кримінального правопорушення чи ухилявся від слідства та суду, що мало б наслідком зупинення перебігу давності.

Обвинувачений ОСОБА_7 , після його допиту судом апеляційної інстанції, подав до суду клопотання, за змістом якого просить суд, у випадку кваліфікації його дій за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України, закрити кримінальне провадження відносно нього, в цій частині, у зв`язку з закінченням строків давності.

Обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів апеляційного суду роз`яснено, що застосування до нього положень ст. 49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення його від кримінальної відповідальності, на що останній підтвердив своє розуміння зазначених норм закону, підтримав заявлене ним клопотання та просив суд скасувати вирок щодо нього в частині кваліфікації його дій за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України і закрити в цій частині кримінальне провадження, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 підтримав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження, в частині його обвинувачення за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України, яке судом апеляційної інстанції перекваліфіковано на ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Водночас, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд також зауважує, що положення ст. 49 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження, так і від розсуду суду, а тому заперечення сторони обвинувачення щодо задоволення клопотання обвинуваченого до уваги не беруться.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України, за якою ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення та визнано винним судом першої інстанції, і застосування частини статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме - ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України, підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора, в якій ставиться питання про призначення більш суворого покарання за інкримінованою йому правовою нормою, відсутні.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_7 . Адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слід задовольнити частково та:

- перекваліфікувати дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.4 ст.27 ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України на ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України;

- звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності;

- скасувати вирок суду першої інстанції, в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України та закрити кримінальне провадження у цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 413, 417, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.4 ст.27 ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України на ч.4 ст.27 ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК України.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про його звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності - задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27 ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2019 року за № 0000063, в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.3 ст.369 КК України, - скасувати та закрити кримінальне провадження у цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 квітня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2019 року за № 0000063 відносно ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді