Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/519/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 390/735/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
Категорія 121 (101) Л ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді- ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 28.05.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.

07.02.2025 року близько 17.00 год. ОСОБА_8 рухався по вул. Грушевського СТ ''Машинобудівельник'' у селі Підгайці, Кропивницького району, Кіровоградської області, де побачив, біля домоволодіння без номеру, що належить ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з яким у ОСОБА_8 були неприязні відносини. У цей момент ОСОБА_8 за допомогою гострого предмета, який має гострий край і володіє колючо - ріжучими властивостями, наніс ОСОБА_10 один удар у ділянку 10-го міжребер`я по лопатковій лінії праворуч. У результаті зазначених дій ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді рани в ділянці 10-го міжребер`я по лопатковій лінії праворуч, яка проникає в плевральну порожнину з пошкодженням правої легені та утворення правобічного часткового пневмотораксу, згідно висновку судово-медичного експерта №216 від 29.03.2025 року відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, яке є небезпечним для життя.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, визначеним судом у межах встановлених ч. 4 ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження і уповноваженим органом з питань пробації. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на його думку суд першої інстанції мав би призначити обвинуваченому достатнє для виправлення та попередження нових злочинів мінімальне покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК Україні із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_8 вражається особою, яка не має судимості, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину.

Обставини щирого каяття обвинуваченого були встановлені, як за наслідками досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження, однак суд першої інстанції у обвинувальному вироку відповідно до вимог ст. 65 КК України не вказав про наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме обставини щирого каяття.

Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження не були встановлені обставини, які обтяжують покарання, натомість судом мали б бути встановлені лише обставини, які пом`якшують покарання, у тому числі щире каяття, тому з метою дотримання балансу між видом покарання для ОСОБА_8 та вчиненим ним злочином і даними про обвинуваченого до призначеного покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України могло б бути застосовано норми ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який не заперечував щодо задоволення апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України підтверджуються сукупністю зібраних органами досудового розслідування доказами, які судом першої інстанції за згодою учасників судового провадження досліджено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, а тому колегією суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не переглядаються.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, будь-яких порушень вимог кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, які б давали підстави для скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не встановила.

Доводи апеляційної скарги захисника про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Так, зі змісту апеляційної скарги убачається, що стороною захисту фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даними про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, в силу ст.89 КК України не судимий. Згідно досудової доповіді ОСОБА_8 має високий ризик імовірної небезпеки для суспільства, проте можливо виправлення без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшуть покарання обвинуваченому та обставин, які відповідно до ст.67 КК обтяжують покарання, судом не встановлено.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, обставини вчинення кримінального правопорушення та відношення ОСОБА_8 до скоєного, обставини вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов правильних обґрунтованих висновків, що для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому необхідно призначити реальне покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції ч.1 ст.121 КК України на строк 5 років.

При цьому місцевий суд врахував наслідки умисного заподіяння обвинуваченим тілесного ушкодження потерпілому, обставини його вчинення, а тому дійшов обґрунтованих висновків про неможливість призначення винній особі покарання із застосуванням положень ст.75 КК, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів також не вбачає обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке посягає на життя та здоров`я особи. Тому підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання, з випробуванням, з іспитовим строком, на чому наполягає сторона захисту, апеляційний суд не вбачає.

Доводи захисника про те, що місцевий суд безпідставно не врахував таку обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, то такі доводи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

З показів наданих обвинуваченим під час розгляду справи убачається, що ОСОБА_8 погодився з висунутим обвинуваченням, проте, об`єктивних даних, або підстав вважати що обвинувачений щиро кається немає, оскільки основною формою прояву щирого каяття є не тільки повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину, а така обставин яка повинна ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене. Також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

З обвинувального акту щодо ОСОБА_8 убачається, що під час досудового розслідування також не було встановлено жодної обставини, яка пом`якшує покарання, в тому числі і щире каяття.

Разом з цим колегія суддів зауважує, що щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності. Не заперечення і визнання ОСОБА_8 об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про його щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

Крім того, колегія суддів бере до у ваги і фактичні обставини злочину, зокрема несподіванне нанесення потерпілому тілесного ушкодження в спину з малозначного приводу обвинуваченим ОСОБА_8 , застосування ним особливо небезпечного знаряддя, яке має колючо - ріжучі властивості, цілеспрямованість і локалізація нанесеного удару потерпілому.

Отже, переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням обвинуваченого, на чому наполягає захисник, не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання.

Таким чином, всупереч твердженням захисника, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції належним чином враховані усі обставини по справі.

На думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що є мінімальним, передбачений санкцією ч.1 ст. 121 КК України, - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на викладене та беручи до уваги те, що всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання, належним чином враховані судом першої інстанції, в тому числі і ті, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вирок є законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим та відповідає меті покарання, та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 28.05.2025 стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4