Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Рівне

Справа № 161/13964/21

Провадження № 11-кп/4815/89/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Волинським апеляційним судом кримінальне провадження № 0000327 від 12.02.2021 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Середпільці Радехівського району Львівської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, раніше неодноразово судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.303 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2023 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, і призначено покарання п`ять років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного даним вироком, частково не відбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2020 року, призначено покарання п`ять років один місяць позбавлення волі.

Відповідно до положень ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення покарання, призначеного за даним вироком, та вироком Радехівського районного суду Львівської області від 21.02.2022 року, остаточне покарання призначено п`ять років один місяць позбавлення волі, строк відбуття якого рахується з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 28 травня по 31 травня 2021 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та арештованого майна.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_7 , усвідомлюючи значення своїх дій, ігноруючи вимоги суспільної моралі, відповідно до яких задоволення статевих потреб повинне здійснюватись без прояву розпусти, безладних статевих контактів і проституції, діючи умисно, з метою отримання прибутку, втягнув ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у зайняття проституцією за його посередництва та сутенерства, що полягало в підшукуванні клієнтів, звідництві ОСОБА_8 і ОСОБА_9 з особами чоловічої статі для надання їм послуг сексуального характеру, домовленостях щодо ціни послуг сексуального характеру, забезпеченні транспортування до клієнтів, отриманні плати від клієнтів за надані жінками сексуальні послуги, а також відвернення насильства та обману щодо них з боку клієнтів.

Зокрема, 31 березня 2021 року близько 23 год. 50 хв. ОСОБА_7 за домовленістю з ОСОБА_8 звів її з раніше незнайомим їй ОСОБА_10 для надання послуг сексуального характеру за грошові кошти, організувавши їх зустріч в приміщенні мотелю «Формула плюс», що в с. Змїїнець на вул. Б.Хмельницького 1 Луцького району Волинської області, де ОСОБА_8 було надано сексуальні послуги, а ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_10 3000 грн. винагороди.

08 квітня 2021 року біля 21 год. 50 хв. ОСОБА_7 звів ОСОБА_8 з раніше незнайомим їй ОСОБА_11 (анкетні дані легендовано) для надання послуг сексуального характеру за грошові кошти, організувавши їхню зустріч в приміщенні спортивно - оздоровчого центру «Леофіт», розташованого в м. Луцьк на вул. Відродження 15а, де ОСОБА_8 надала сексуальні послуги, а ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_11 1000 грн. винагороди.

29 квітня 2021 року близько 23 год. 40 хв. ОСОБА_7 звів ОСОБА_9 з раніше незнайомими їй ОСОБА_12 та ОСОБА_13 для надання послуг сексуального характеру за грошові кошти, організувавши зустріч в приміщенні розважального закладу «Теремнівські сауни», що в м. Луцьк на вул. Мисливській 1, де ОСОБА_9 надала сексуальні послуги вище вказаним особам, а ОСОБА_7 отримав свою частку винагороди в сумі 1000 грн.

17 травня 2021 року біля 21 год. 50 хв. ОСОБА_7 повторно звів ОСОБА_8 з ОСОБА_11 (анкетні дані легендовано) для надання послуг сексуального характеру за грошові кошти, організувавши їхню зустрічі в спортивно - оздоровчому центрі «Леофіт», де ОСОБА_8 було надано сексуальні послуги, а ОСОБА_7 отримав 1000 грн. винагороди.

28 травня 2021 року близько 21 год. 50 хв. ОСОБА_7 звів ОСОБА_9 з раніше незнайомим їй ОСОБА_14 (анкетні дані легендовано) для надання послуг сексуального характеру за грошові кошти, організувавши зустріч в приміщенні згаданого спортивно-оздоровчого центру «Леофіт», де ОСОБА_9 повинна була надати сексуальні послуги, а ОСОБА_7 отримав 1500 грн, з яких 400 грн. залишив собі, як винагороду за організацію надання сексуальних послуг.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини, доведеність своєї вини та правильність кваліфікації його дій, покликається на суворість призначеного покарання. Просить взяти до уваги, що він визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, має важку форму діабету, потребує нагляду та лікування, що є неможливим в умовах ізоляції від суспільства, і змінити вирок в частині призначеного покарання, пом`якшивши покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду апеляційні скарги не подано.

До початку апеляційного розгляду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , яка подавала клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з перебуванням на лікуванні ОСОБА_7 , відмовилася від свого клопотання і зазначила, що при спілкуванні з підзахисним ОСОБА_7 узгоджено позицію, згідно якої апеляційна скарга, подана обвинуваченим, підтримується, а її розгляд буде проведено у відсутність ОСОБА_7 .

Захисник зазначила, що в апеляційній скарзі обвинуваченого, яким не оспорюються фактичні обставини провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій, ставиться питання лише про пом`якшення покарання, а, відтак, відсутність ОСОБА_7 не є перешкодою для розгляду його скарги за присутності сторони захисту, що не заперечується прокурором.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, доводи прокурора щодо законності вироку, який просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується апелянтом в апеляційній скарзі і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Твердження ОСОБА_7 , підтримані стороною захисту, про призначення надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, віднесеного законом до тяжкого злочину, особу ОСОБА_7 , який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі, і за ч. 1 та ч.2 ст. 303 КК України, однак, належних висновків не зробив і продовжив злочинну діяльність, його стан здоров`я, пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття та обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочину, і призначив покарання в межах закону, максимально наближене до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 303 КК України, належним чином вмотивувавши, як прийняте рішення, так і підстави, з яких не застосовує до обвинуваченого положення ст. 69 та ст. 75 КК України.

Правомірно, враховуючи той факт, що даний злочин ОСОБА_7 вчинено в період іспитового строку, встановленого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2020 року, яким його засуджено за ч.1, ч. 2 ст. 303, ч. 1 ст. 307 КК України на п`ять років позбавлення волі з випробувальним терміном, призначено покарання з урахуванням вимог ч.1 ст.71 КК України та роз`яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року ( з послідуючими змінами), і остаточне покарання, відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Беручи до уваги, що ОСОБА_7 вчинив дане кримінальне правопорушення в період іспитового строку, встановленого судом, за скоєння злочинів проти громадського порядку, моральності та у сфері обігу наркотичних засобів, через незначний проміжок часу після ухвалення попереднього вироку, то колегія суддів підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження, в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2