УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року

м. Київ

справа № 754/13326/21

провадження № 51-5189 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001829, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскацією усього належного йому майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим слідством час, з корисливих мотивів, вступив у домовленість з невстановленою досудовим слідством особою, відповідно до якої ОСОБА_5 повинен збувати психотропні речовини через здійснення закладок на території м. Києва.

Так, у невстановлену досудовим розслідуванням дату та точний час, перебуваючи біля станції метро «Лісова», ОСОБА_5 , за невстановлених досудовим слідством обставин отримав, тим самим незаконно придбав пакунок в якому знаходились 23 зіп-пакети, 1 згорток фольги, 30 згортків з магнітом, у яких містилась особливо-небезпечна психотропна речовина PVP, масою 23,645 г., що є особливо великим розміром, та став незаконно зберігати вищевказану психотропну речовину при собі, з метою збуту.

Надалі, 06 липня 2021 року приблизно о 14:34 год у лісопарковій зоні по вул. Братиславській у м. Києві працівниками поліції було зупинено ОСОБА_5 , який на відповідне запитання працівників поліції повідомив про наявність у нього 23 зіп-пакетів, 1 згортку фольги, 30 згортків з магнітом, у яких містилась особливо-небезпечна психотропна речовина PVP, масою 23,645 г., що є особливо великим розміром, яка в подальшому була виявлена та вилучена у ОСОБА_5 у ході особистого обшуку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 задовольнив частково, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року змінив. Перекваліфікував дії ОСОБА_5 із ч. 3 ст. 307 КК України на ч. 3 ст. 309 КК України та призначив йому покарання за ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. У іншій частині вирок залишив без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про зміну судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суд апеляційної інстанції, перекваліфікувавши дії ОСОБА_5 на ч. 3 ст. 309 КК України та призначаючи покарання, не врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, що ОСОБА_5 особисто повідомив про наявність у нього наркотичного засобу, щиро розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті правопорушення, надавав правдиві показання. Вказує, що суд також не врахував особу обвинуваченого, зокрема те, що він проходить стажування в ТОВ «Профбуд Україна», позитивно характеризується за місцем роботи, має сталі соціальні зв`язки, приймав участь у діяльності волонтерського центру, а також проходив курс соціально-психологічної реабілітації з метою звільнення від наркотичної залежності. На думку захисника зазначене вказує на можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та без реального відбування покарання.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, Суд враховує таке.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Водночас за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Варто зауважити, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 на ч. 3 ст. 309 КК України та призначаючи йому покарання врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не працює, позитивно характеризується за місцем стажування, співпрацює із волонтерським центром БО «Фонд суспільної допомоги».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі в межах санкції ч. 3 ст. 309 КК України.

У той же час апеляційний суд, дійшов переконання про неможливість застосування положень ст. 75 КК України до призначеного ОСОБА_5 покарання, обґрунтовано пославшись на те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Тож, на думку Суду апеляційний суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Колегія суддів зауважує, що касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3