ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000402 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК та призначено йому покаранняу виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 96 гривень та моральної шкоди в розмірі 22 000 гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто на його користь з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 96 гривень та моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предметів, заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень при наступних обставинах.

ОСОБА_7 20.08.2021 року приблизно через годину після вчинення ним правопорушень, передбачених статтями 173, 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто о 17.30 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, а саме - біля під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_3 , в присутності мешканців вказаного будинку та потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які раніше не мали між собою неприязних відносин, дістав з кишені одягненої на ньому жилетки пістолет, що заздалегідь взяв із собою з метою вчинення хуліганських дій, який не є вогнепальною зброєю, а є багатозарядним газобалонним пневматичним пістолетом моделі «KWC», № НОМЕР_1 калібру 4,5 мм, та висловлюючи погрози із використанням нецензурної лайки, спрямовував ствол пістолета у напрямок потерпілої ОСОБА_9 , а після зауважень з боку ОСОБА_10 , який до того ж за годину до вказаних подій робив йому зауваження за вживання алкогольних напоїв біля цього ж під`їзду, тобто у громадському місці, спрямовував ствол пістолета у напрямок ОСОБА_10 .

Після чого ОСОБА_7 , знаючи про те, що ОСОБА_10 викликав співробітників поліції, намагався зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення зі знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а саме, зайти у вказаний під`їзд будинку, але ОСОБА_10 , стоячи навпроти вхідних дверей вказаного під`їзду, здійснив спробу не пустити ОСОБА_7 до під`їзду до прибуття співробітників поліції, на що ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, тримаючи в лівій руці балончик з отруйною речовиною подразнюючої дії, що заздалегідь взяв із собою з метою вчинення хуліганських дій, неодноразово випустив струм газу в ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , яка фіксувала вказані події на відеокамеру мобільного телефону та підбігла, щоб припинити хуліганські дії. Вчиняючи хуліганські дії, ОСОБА_7 за допомогою балончика з отруйною речовиною подразнюючої дії заподіяв ОСОБА_9 та ОСОБА_10 фізичного болю.

Не припиняючи реалізовувати свій протиправний умисел, ОСОБА_7 в той же день, близько 18 години 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у громадському місці, тобто біля під`їзду № 4 будинку АДРЕСА_3 , голосно, протягом тривалого часу, використовуючи грубу нецензурну лексику, в присутності мешканців вказаного будинку АДРЕСА_3 висловлював погрози та образи на адресу ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Під час цих дій оточуючі, в тому числі, співробітники поліції, неодноразово просили ОСОБА_7 припинити протиправні дії, але останній на зауваження не реагував та продовжував висловлюватися грубою нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , принижував їх честь та гідність, показово висловлював впевненість у своїй безкарності та ненастанні покарання за вказані протиправні дії.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а також відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . На думку захисника, в діях обвинуваченого відсутній склад інкримінованого йому злочину, судом при кваліфікації не враховано покази свідка ОСОБА_12 , показання обвинуваченого та відеозаписи подій, відповідно до яких слідує той момент, що застосування розпилюючої речовини відбулося не з мотивів явної неповаги до суспільства, а з мотивів того, що потерпілий ОСОБА_10 не пускав обвинуваченого до під`їзду будинку, перегородивши йому доступ до дверей. Судом не враховано, що це був особистий конфлікт між ними ще з самого ранку, тому кваліфікація дій ОСОБА_7 є невірною.

Суд порушив засади змагальності сторін та допустив неповноту судового розгляду, оскільки спочатку задовольнив клопотання сторони захисту щодо допиту свідка ОСОБА_13 , яка є очевидцем подій разом зі свідком ОСОБА_12 , а потім без достатніх підстав відмовив в її допиті. З досліджених відеозаписів видно, що ОСОБА_7 неодноразово вказував на бажання потрапити до свого будинку, на що потерпілий ОСОБА_10 вчиняв дії, які не допускали цього, проте суд у вироку взагалі нічого не вказав з цього приводу, начебто такого не було, а ОСОБА_7 взяв та з незрозумілих причин застосував балончик. При цьому обвинувачений в силу свого віку та стану здоров`я не мав можливості відсторонити потерпілого, щоб потрапити до під`їзду.

Крім того всі надані потерпілим відеозаписи не містять інших дій ОСОБА_7 , які направлені на активний опір або напад на потерпілих чи інших осіб, що могли б свідчити про те, що обвинувачений мав мотив щодо явної неповаги до суспільства та в даному випадку у обвинуваченого виник конфлікт з потерпілим ОСОБА_10 . Свідок ОСОБА_12 показала, що між обвинуваченим та потерпілим був особистий конфлікт та не вважає, що ОСОБА_7 вів себе зухвало по відношенню до інших осіб.

На думку захисту, потерпілий ОСОБА_10 навмисно потрапляє в такі пригоди з метою отримати грошове відшкодування, про що свідчать аналогічні кримінальні справи, де він є потерпілим, та провокує обвинуваченого, звертаючись до поліції стосовно нього.

Захисник зазначає про неповноважність прокурора в цьому кримінальному провадженні, оскільки наявні в матеріалах постанови про призначення прокурорів стосуються інших кримінальних проваджень. Вважає протокол огляду від 20.08.2021 недопустимим доказом, оскільки проведений в рамках інших проваджень і був долучений в цьому провадженні.

Відповідно до протоколу обшуку від 19.02.2022 було вилучено магазин до пневматичного пістолету та два газових балони до нього, потім по всім експертизам проходить три газові балони, які досліджувалися в судовому засіданні також, однак матеріали справи не містять доказів того, що правоохоронними органами вилучалися у ОСОБА_7 саме три газові балони, а не два. Тому висновки експертів є недопустимими доказами.

Крім того відповідно до постанови про визнання речових доказів від 09.07.2022 предмет, схожий на пістолет поміщено до спецпакету № ЕХР-0293924, однак згідно з висновком експерта від 31.08.2022 №СЕ-19/104-22/22212-БЛ на його дослідження перебував пістолет, наданий у спецпакеті з іншим номером № ЕХР-0293249, тому незрозуміло яке відношення цей предмет має до даного кримінального провадження та цей же пістолет був предметом ще декількох експертиз, що є підставою для визнання цих висновків експерта недопустимими доказами. В даному випадку, на думку захисника, було порушено порядок зберігання речових доказів, що впливає на допустимість речових доказів та похідних доказів.

Також вказує на недопустимість як доказів протоколи слідчих експериментів з потерпілими від 25.01.2022, оскільки зазначене в них місце проведення експериментів у порівнянні з фотокартками, які додані до протоколів, не відповідають дійсності. В рамках даного провадження слідчим була Чала і з таким прізвищем був понятий, тому є всі підстави вважати, що понятим була родичка одного із слідчих, що свідчить про заінтересованість такої особи і відповідні протоколи є недопустимими доказами.

Протокол слідчого експерименту від 22.09.2023 за участю свідка ОСОБА_14 також є недопустимим доказом, оскільки не містить відомостей, що слідчий експеримент фіксується за допомогою будь-якої техніки і, що учасники про це попереджені, в той час як до протоколу долучені фотокартки слідчого експерименту, які є невід`ємною частиною протоколу і мали б бути в ньому відображенні.

Крім того, під час допиту свідок ОСОБА_14 повідомила, що спостерігала за всім з вікна і бачила, що трапилося біля входу в під`їзд, проте суд залишив поза увагою надані фотокартки, зроблені біля входу в під`їзд, з яких видно, що даний свідок не могла бачити того, що відбувається біля входу у під`їзд з вікна через наявність остріжка над входом в будинок.

Захисник також вказує на невідповідність призначеного судом покарання обвинуваченому внаслідок суворості, враховуючи його особу, який раніше не притягався до кримінальної відповідальності, є інвалідом та має стійкі проблеми зі здоров`ям. Вважає, що до нього можливо було застосувати ст. 75 КК, про що просила сторона обвинувачення в судовому засіданні.

Крім того, захисник посилається на неправильне вирішення судом цивільних позовів потерпілих та у вироку не наведено достатніх обґрунтувань щодо стягнення моральної шкоди на користь потерпілих в розмірі 20 000 грн та 22 000 гривень, адже з урахуванням поведінки потерпілого ОСОБА_10 , який спровокував таку ситуацію, цей розмір явно не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з обвинуваченого на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 170 000 гривень зі стягненням податків та обов`язкових платежів, а також понесені судові витрати, в іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпіла вказує, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову на її користь не дотримався вимог законодавства, практики ЄСПЛ, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вибірково врахував висновки Верховного Суду, залишив поза увагою її доводи та обґрунтування заявлених позовних вимог, не надав належної оцінки завданій їй моральної шкоди насильницькими, нелюдськими, жорсткими та такими, що принижують гідність, протиправними діями ОСОБА_7 . Суд не врахував відчуття нею моральних переживань у зв`язку із завданням фізичного болю, страху за своє життя і здоров`я, а також ОСОБА_10 та інших людей. Поза увагою суду залишилася завдана їй моральна шкода систематичними порушенням обвинуваченим її особистий немайнових прав, його постійними погрозами, свідомим і умисним порушенням її честі та гідності, яке продовжувалося протягом тривалого часу в громадському місці та в присутності інших людей. А також залишив поза увагою її моральні виснаження, переживання, втрати часу та зусиль, які були необхідні для притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, не врахував поведінку обвинуваченого та його захисника під час судового провадження, які систематично посміхалися з потерпілих, проявляли явну зневагу, навіть в суді обвинувачений дозволяв собі її ображати.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає характеру кримінального правопорушення, реальній загрозі життю та здоров`ю, завданому фізичному болю, обсягу її душевних страждань, тривалості вимушених змін у її житті.

Також зазначає, що в даному кримінальному провадженні у зв`язку із здійсненням явно неефективного досудового розслідування потерпіла та ОСОБА_10 звернулися до ЄСПЛ із заявою, за наслідками розгляду якої Суд визнав порушення ст. 3 Конвенції та визначив справедливу сатисфакцію в розмірі по 3 000 євро кожному, тому на її думку, моральні страждання, спричиненні неефективним досудовим розслідуванням очевидно не є більшими за моральні страждання, спричиненні самим кримінальним правопорушенням та її наслідкам.

В апеляційній скарзі з доповненнями потерпілий ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з обвинуваченого на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень зі стягненням податків та обов`язкових платежів, а також понесені судові витрати, в іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпілий не погоджується з рішенням суду щодо визначеного розміру моральної шкоди, наводить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 щодо недотримання судом вимог законодавства, практики ЄСПЛ, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вибіркового врахуваня висновків Верховного Суду. Вважає, що суд залишив поза увагою та не надав належної оцінки завданій йому моральної шкоди протиправними діями ОСОБА_7 , не врахував відчуття ним моральних переживань у зв`язку із ушкодженням здоров`я, завдання фізичного болю, його моральні виснаження, переживання, втрати часу та зусиль, які були необхідні для притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а також поведінку обвинуваченого та його захисника під час судового провадження, які систематично насміхалися з нього, а в ході досудового розслідування ОСОБА_7 ображав його, захисник прямо погрожував, обидва проявляли явну зневагу до нього та його прав і інтересів, при цьому обвинувачений відчував свою повну безкарність.

Посилаючись на практику Верховного Суду, вважає неспроможними висновки суду про те, що не доведено належними та допустимими доказами наявність спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень. Також вказує про рішення ЄСПЛ, прийнятого за наслідками розгляду його заяви та потерпілої ОСОБА_9 , де Суд визнав порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з неефективним досудовим розслідуванням даного кримінального провадження та визначив їм справедливу сатисфакцію.

Крім того, потерпілий відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК включив до апеляційної скарги заперечення проти ухвал, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції, в частині не розгляду судом по суті поданих потерпілим під час підготовчого провадження заперечень проти ухвал слідчих суддів та скарг на рішення слідчих та прокурорів. Зазначає, що під час підготовчого провадження ним було подано 16 ґрунтовних заперечень проти ухвал слідчих суддів, які він не міг оскаржити під час досудового розслідування, а саме на ухвали слідчих суддів Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2022, від 09.11.2022, від 28.11.2022, від 30.11.2022, від 28.12.2022, 13.02.2023, 14.02.2023 (провадження 1-кс/202/1209/2023), від 14.02.2023 (провадження 1-кс/202/1210/2023), від 28.02.2023 (провадження 1-кс/202/1608/2023), від 28.02.2023 (провадження 1-кс/202/1648/2023), від 01.05.2023, від 04.05.2023, від 19.05.2023, від 12.06.2023, від 20.07.2023.

А також ним було подано під час підготовчого провадження чотири скарги на рішення слідчих та прокурорів, які не міг оскаржити під час досудового розслідування: на постанову слідчого ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_15 від 15.05.2023 про відмову в задоволенні клопотання про складання повідомлення про підозру, на постанову прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_16 від 20.02.2023, на постанову слідчого ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_17 від 31.10.2023 та від 06.11.2023 про відмову в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу, а також на рішення заступника керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_18 від 09.11.2023 про відмову в ініціюванні прокурором застосування запобіжного заходу.

Вказує, що, оскільки перевірка судом першої інстанції під час підготовчого провадження законності ухвал слідчих суддів та рішень слідчих і прокурорів, які не могли бути оскаржені під час досудового розслідування не є ефективним засобом правового захисту та в ході якої неможливо вже виправити порушення, то в поданих ним запереченнях та скаргах він просив лише скасувати ці рішення та в деяких випадках постановити окрему ухвалу, для чого в суду були всі підстави. Проте суд не розглянув ці заперечення та скарги, безпідставно зазначив, що усі вони по суті нібито піднімають питання вирішення належності і допустимості доказів, зібраних стороною обвинувачення, ухвалою від 13.02.2024 суд вирішив долучити їх до матеріалів провадження та надати оцінку висловленим у них доводам на стадії судового розгляду за результатами дослідження доказів, при цьому взагалі не зазначив про подану скаргу на постанови слідчого ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_17 від 31.10.2023 та від 06.11.2023 про відмову в клопотанні про ініціювання застосування запобіжного заходу.

На його думку, з метою з`ясування всіх обставин, суд повинен був витребувати матеріали судових справ, в межах яких слідчими суддями постановлені вказані ухвали, однак цього не зробив, при цьому протокольною ухвалою від 12.09.2024 відмовив в задоволенні його клопотання від 09.09.2024 про витребування матеріалів судових справ, не зазначивши належних мотивів свого рішення. В подальшому його заперечення судом не розглянуті були.

Крім того, потерпілий також подав заперечення проти ухвали суду першої інстанції від 13.02.2024 в частині відмови в задоволенні (нерозгляді по суті) клопотання потерпілого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, поданого 04.12.2023. Вважає, що суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання з підстав того, що він не має права ініціювати перед судом таке питання, проте суд мав би повернути його клопотання або залишити його без розгляду, а не відмовляти по суті, при цьому без наведення відповідних та належних мотивів в порушення вимог закону.

Потерпілий також подав заперечення проти ухвали суду першої інстанції від 19.08.2024 про відмову в задоволенні його клопотання на бездіяльність уповноваженого прокурора Дніпропетровської обласної прокуратури, яка полягає у не проведенні особистого прийому. Вважає, що ним була подана обґрунтована скарга та письмові пояснення в її обґрунтування, однак суд в порушення вимог, зокрема ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 1 ч. 1 ст. 7, ст. 8 КПК, не керувався принципом верховенства права, а застосував положення ст. 303 КПК, яка не підлягала застосуванню та не надав відповіді на його доводи. Суд не надав мотивованої оцінки його доводам, що в межах кримінального провадження суд може вирішувати інші питання, які не пов`язані із обвинуваченням (ст. 369 КПК), зокрема це розгляд судом скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, заперечень на ухвали слідчого судді, які не підлягали апеляційному оскарженню під час досудового розслідування, постановлення окремої ухвали. Вважає ухвалу суду явно несправедливою та порушує його право на ефективний судовий захист.

Потерпілий також подав заперечення проти ухвали суду першої інстанції від 12.09.2024 в частині відмови у задоволення його клопотання про повідомлення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про порушення прокурорами Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_16 , заступником керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_23 та керівником Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_24 вимог кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні з метою вирішення питання про притягнення їх до встановленої законом відповідальності. Вважає ухвалу явно незаконною та постановлену з порушенням вимог законодавства, без наведення мотивів.

На апеляційну скаргу захисника потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали заперечення, в яких просять залишити її без задоволення, вважаючи доводи захисту безпідставними та необґрунтованими. Вказують, що доводи захисника про ненадання доказів потерпілою в обґрунтування позовних вимог та розміру моральної шкоди є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджують, що наявність моральної шкоди, розміру, протиправність діяння ОСОБА_7 та причинного зв`язку між шкодою і діянням та вина останнього в її заподіянні підтверджуються показаннями потерпілих, послідовними показами свідків ОСОБА_14 , слідчими експериментами за участю потерпілих та свідка ОСОБА_14 , відео та аудіозаписами, стенограмами до них та протоколом огляду, довідками з лікарні, висновками судової експертизи зброї, висновком судової експертизи хімічних речовин, знаряддями кримінального правопорушення, частково підтверджуються наданими в суді показами свідка ОСОБА_12 та самого обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 в запереченні на апеляційну скаргу захисника також вказує на безпідставність та неправдивість тверджень захисника, що суд нібито не врахував показання свідка ОСОБА_12 , обвинуваченого та відеозаписи подій. За клопотанням захисту був допитаний свідок ОСОБА_12 , а свідок ОСОБА_13 до суду не з`явилася, однак її явку мала забезпечити сторона захисту відповідно до ст. 327 КПК. Неправдиві посилання захисника і на вік та стан здоров`я обвинуваченого, що не має значення для кримінального провадження та кваліфікації. Вказує на необґрунтованість клопотань захисника про визнання доказів недопустимими. Вважає, що суд призначив обвинуваченому справедливе та необхідне покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі з урахуванням всіх обставин справи.

Потерпілий ОСОБА_10 в запереченні на апеляційну скаргу захисника також зазначає про безпідставність та необґрунтованість тверджень захисника щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК. Потерпілий наводить доводи про обставини події та докази, які, на його думку, свідчать про доведеність вини обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК, вважає необґрунтованими клопотання захисника про визнання доказів недопустимими, а призначене покарання обвинуваченого справедливим та достатнім.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 захисник вказує на її необґрунтованість та просить відмовити в її задоволенні, заявлений в позові розмір моральної шкоди в сумі 170 000 гривень явно не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, апеляційна скарга не містить доводів які нелюдські та жорстокі дії вчиняв обвинувачений, натомість доводи викладені в загальній формі без жодної конкретики і обґрунтування розміру моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор просить залишити її без задоволення, вважає доводи захисту про неповноважність прокурора необґрунтованими, з приводу відсутності постанови про визначення прокурора (групи прокурорів) захисник висловив лише в судових дебатах і сторона обвинувачення, в свою чергу, не мала можливості надати суду відповідну постанову, яка була наявна і знаходилася в матеріалах контрольного провадження та в підтвердження повноважень прокурора долучає її до матеріалів кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

До апеляційного суду надійшла відмова від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 на підставі ч. 1 ст. 403 КПК.

В судовому засіданні прокурор просив прийняти відмову від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 , про що сторони не заперечували та продовжено розгляд апеляційних скарг захисника та потерпілих.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу захисника, з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих, вважаючи їх доводи безпідставними.

Потерпілі в судовому засіданні підтримали подані апеляційні скарги та з підстав, викладених в ній, просили їх задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та потерпілих, вирок суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: (1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); (2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; (3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; (4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, зокрема місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену, зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі №589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.

Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими і перевіреними під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а показання останнього, які він надавав на свій захист, перевірені та спростовані в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань, зміст яких детально викладено у вироку, безпосередньо допитаних під час судового розгляду свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_25 , ОСОБА_12 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також досліджених в ході судового розгляду письмовими доказами.

Потерпілий ОСОБА_10 пояснив як, побачивши біля під`їзду трьох чоловіків, які розпивали алкогольні напої і один з них насмітив, зробив зауваження, після чого ОСОБА_7 почав нецензурно лаятися в його сторону, на що потерпілий попросив їх припинити розпивати алкогольні напої та зателефонував на лінію 102. До приїзду працівників поліції ОСОБА_7 поводив себе агресивно, постійно погрожував, піднявшись між поверхами в під`їзді у вікно викрикував нецензурну лайку та сховався у своїй квартирі. Згодом ОСОБА_10 з потерпілою ОСОБА_9 вийшли з під`їзду і спілкувалися з жінками Кобка і ОСОБА_12 , що сиділи на лавці біля під`їзду та через деякий час вийшов ОСОБА_7 і сів навпроти на лавку. В той час як ОСОБА_10 хотів зайти до під`їзду, обернувся та побачив як ОСОБА_7 направив пістолет у бік голови ОСОБА_9 , від чого остання злякалася та тремтіла від страху, при цьому ОСОБА_10 був дуже схвильований за життя та здоров`я ОСОБА_9 . Надалі ОСОБА_7 розвернувся і направив пістолет в сторону ОСОБА_10 , який злякався і сприйняв це за реальну загрозу своєму життю і здоров`ю. В подальшому ОСОБА_7 сховав пістолет, але тримав газовий балончик і, почувши про виклик ОСОБА_10 поліції, почав збиратися йти додому, на що ОСОБА_10 став біля дверей під`їзду, а ОСОБА_7 , підійшовши розпилив навмисно в обличчя газовий балончик, в цей час підбігла ОСОБА_9 з метою зупинити його хуліганські дії, він розпили газовий балончик їй в обличчя. При цьому до приїзду поліції ОСОБА_7 продовжував поводити себе зухвало, казав, що йому «нічого не буде» і це його під`їзд, ображав потерпілих та погрожував їм. Після прибуття працівників поліції, ними було вилучено пістолет в ОСОБА_7 , який повідомив, що взяв його з метою налякати ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Як пояснила потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні, що в день події, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі, яка знаходиться на першому поверсі і вікна якої виходять на під`їзд, бачила на лавці трьох чоловіків, які розпивали пиво та голосно розмовляли, виражалися нецензурною лайкою. Згодом, почувши знову нецензурну лайку, виглянула у вікно та побачила ОСОБА_10 , а ОСОБА_7 стояв на сходовій клітині через вікно нецензурно висловлювався, ображав та погрожував ОСОБА_10 . Вийшовши у двір, ОСОБА_7 вже не було, а ОСОБА_10 повідомив про виклик ним поліції, у зв`язку з розпиттям чоловіками алкогольних напоїв та нецензурної лайки біля під`їзду. Надалі ОСОБА_7 вже з балкону знову почав нецензурно лаятися та погрожувати аж поки не приїхала поліція і ОСОБА_10 написав заяву, однак потім їй стало відомо, що ОСОБА_7 не відчинив двері працівникам поліції. Згодом ввечері вона з ОСОБА_10 вийшли та біля під`їзду розмовляли з сусідками ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які сиділи на лавці, в цей час вийшов ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння та сів навпроти на лавку, в руках тримав газовий балончик, потім дістав з карману пістолет чорного кольору та направив в сторону її голови з погрозами, що пристрелить, ображав її, від чого вона відчула сильне хвилювання, тривогу, страх за своє життя і здоров`я. Надалі він перевів пістолет в сторону ОСОБА_10 , а жінки, злякавшись, почали його заспокоювати, щоб той сховав пістолет, однак він сказав, що це «пневмат і нічого не докажеш» і він має право пити пиво. Далі він сховав пістолет, ОСОБА_10 викликав поліцію, а ОСОБА_9 почала записувати події на телефон. В свою чергу ОСОБА_7 , дізнавшись про виклик поліції, вирішив знову піти додому з метою уникнути відповідальності, на що ОСОБА_10 заступив вхід у під`їзд, щоб дочекатися працівників поліції, та в цей час ОСОБА_7 розпилив газовим балончиком йому в обличчя. Коли ОСОБА_9 підбігла до них, то ОСОБА_7 , розвернувшись, розпилив їй в обличчя газовим балончиком, а потім знову розпилив його в обличчя та шию ОСОБА_10 . ОСОБА_7 постійно повторював, що його до відповідальності ніхто притягнути не зможе, продовжував погрожувати потерпілим. Надалі, прибувши за викликом, співробітники поліції вилучили у ОСОБА_7 газовий балончик, пістолет та останній повідомив, що взяв його з метою налякати потерпілих.

Допитана в ході судового розгляду свідок ОСОБА_14 , яка є сусідкою потерпілих та обвинуваченого, показала, що в день події зі свого вікна бачила ОСОБА_7 з двома його товаришами, які сиділи на лавочці біля під`їзду розпивали пиво з рибою, кидали сміття на асфальт. ОСОБА_10 , проходячи повз лавочки, зробив зауваження з приводу цього, а ОСОБА_7 почав висловлюватися в його сторону нецензурною лайкою, на що потерпілий викликав поліцію. Коли приїхали співробітники поліції, ОСОБА_7 одразу побіг до себе в квартиру і зачинився. Потім він знову вийшов у двір та почав лаятися в бік ОСОБА_10 та знову приїжджали співробітники поліції, пізніше ОСОБА_7 скаржився, що на нього наклали штраф, висловлювався нецензурною лайкою і пішов до квартири. Через деякий час ОСОБА_7 знову вийшов у двір з пістолетом та газовим балончиком, направив пістолет на ОСОБА_9 , висловлюючись нецензурною лайкою та погрожуючи їй, бабусі, що були біля під`їзду, почали його заспокоювати. Знову викликали поліцію, ОСОБА_7 намагався зайти в під`їзд, а ОСОБА_10 перегородив йому дорогу з метою дочекатися поліцейських і тоді ОСОБА_7 розпилив в його бік газовий балончик, потім розвернувся і бризнув ним в ОСОБА_9 , щоб вона не знімала. Свідок вийшла та бачила як ОСОБА_7 грався з пістолетом, крутив його, потім поклав його на лавку, була присутня при його вилученні співробітниками поліції. При цьому вказала, що ОСОБА_7 зухвало вів себе, погрожував обом, не реагував на зауваження поліцейських, лаявся в їх сторону.

Свідок ОСОБА_25 повідомив суду, що, почувши шум та крики, вийшов на сходовий майданчик та визирнув у вікно, де побачив, що ОСОБА_7 тримає в руці предмет, схожий на пістолет і кричав, що постріляє. При цьому зазначив, що ОСОБА_7 неодноразово порушував громадський порядок і правила співжиття, постійні скарги від сусідів, а також раніше погрожував і йому застосуванням пістолета.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_12 , яка сиділа на лавочці біля під`їзду в день події, де ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_10 зробив йому зауваження, почали скандалити, обвинувачений намагався зайти в під`їзд, а ОСОБА_10 йому перешкоджав, тоді той застосував газовий балончик.

Вказані покази свідків є незмінними, послідовними та повністю узгоджуються між собою, а також з письмовими доказами, ретельно дослідженими судом першої інстанції та обґрунтовано покладені в основу вироку, зокрема відповідно до висновку судової експертизи зброї № СЕ-19/104/22/22212-БЛ від 31.08.2022 пістолет, вилучений 20.08.2021 в ході огляду місця події не є вогнепальною зброєю, є багатозарядним газобалонним пневматичним пістолетом моделі «KWC № НОМЕР_1 калібру 4,5 мм, з висновку судової експертизи зброї № СЕ-19/1113-22/3453-БЛ від 28.12.2022 слідує, що наданий на дослідження пістолет «KWC № НОМЕР_1 знаходиться в справному стані та придатний для здійснення пострілів, а відповідно до висновку судової експертизи спеціальних хімічних речовин №СЕ-19/104-23/41343-ФХД від 24.11.2023 речовина в наданому на дослідження металевому балоні чорного кольору є отруйною речовиною подразнюючої дії, характерною для капсаїцина та дигідрокапсаїцина.

Відповідно до протоколу огляду відеозаписів від 08.09.2023, отриманих в порядку ст. 93 КПК у потерпілого ОСОБА_10 , зафіксованих на мобільний телефон Самсунг А-52 біля під`їзду №4 будинку №21 по вул. Б. Хмельницього у м. Дніпро під час вчинення ОСОБА_7 злочину 20.08.2021, з яких слідує, зокрема як останній підіймався сходами до входу до під`їзду, тримаючи газовий балончик у лівій руці, розпилює його вміст в обличчя ОСОБА_10 , який в той час знаходився біля дверей під`їзду, далі розпилює його в бік особи, яка проводить відеозйомку та знову неодноразово розпилює вміст балону в обличчя ОСОБА_10 . Далі ОСОБА_7 сидячи на лавочці біля під`їзду гучно виражається грубою, нецензурною лайкою, при цьому розповідає, що він пив пиво та у грубій нецензурній формі розповідає, що під час розпиття до нього причепилися та навіщо було викликати поліцію. При цьому оточуючі жінки роблять ОСОБА_7 зауваження, радять йому менше вживати спиртні напої та пропонують не лякати сусідів. ОСОБА_7 продовжує гучно виражатися грубою нецензурною лайкою. На 1 хвилині 32 секунді відеозапису жінка, яка сидить поруч з ОСОБА_7 радить йому щось сховати, після чого ОСОБА_7 , сидячи на лавочці бере у руки предмет схожий на пістолет, виймає з рукоятки обойму та ховає її в ліву передню кишеню шортів, одягнених на ньому, а сам предмет схожий на пістолет кладе на лавку з лівого боку від себе. ОСОБА_7 продовжує гучно виражатися грубою нецензурною лайкою у бік особи з відеокамерою. Надалі до ОСОБА_7 підходять троє співробітників поліції, яким він розповідає про те, що він вийшов у двір попити пиво, пістолет взяв, тому що він (показує рукою у бік особи, яка здійснює відеозапис) його задовбав. Також ОСОБА_7 пояснює, що балончик він застосував, а вказані речі взяв, щоб припугнути.

Також з протоколу огляду відеозаписів від 08.09.2023, отриманих в порядку ст. 93 КПК у потерпілого ОСОБА_10 , поміщених на DVD-R диск, на якому містяться десять відеозаписів, слідує, зокрема як ОСОБА_7 сидить на лавочці біля під`їзду, гучно висловлюється грубою нецензурною лайкою на адресу особи, яка здійснює відеозапис, а також на адресу ОСОБА_10 , погрожує тим, що його син приїде з війни та розбереться, ОСОБА_7 не реагує на зауваження оточуючих. Працівники поліції питають в нього навіщо він діставав пістолет, на що ОСОБА_7 відповів, що балончик та пістолет він взяв налякати, щоб особа, яка знімає та ОСОБА_10 тут не ходив і показує рукою навколо. Переглядом відеозапису з назвою 0_180910 встановлено, що ОСОБА_7 , сидячи на лавочці біля під`їзду, знову виражається нецензурною лайкою, на що працівники поліції роблять йому зауваження, ОСОБА_7 дістає з лівої передньої кишені шортів, одягнених на ньому, предмет схожий на пістолетну обойму та каже, що вона була окремо від пістолету, на що працівник поліції пропонує покласти обойму на лавку поруч з пістолетом, однак той відмовився. На наступних відеозаписах встановлено як ОСОБА_7 висловлює, що ніхто нічого не доведе та йому нічого не буде, працівники поліції вилучають предмет схожий на пістолет, а ОСОБА_7 каже, що йому навіть не буде штрафу, а якщо буде, то в розмірі 17 гривень, надалі працівник поліції зачитує ОСОБА_7 протокол огляду місця події, який відмовляється ставити підпис в ньому.

Суд також взяв до уваги фактичні дані, які містяться в протоколах слідчих експериментів від 25.01.2022, за участю потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , від 22.09.2023 за участю свідка ОСОБА_14 , в ході яких кожен з них детально відтворили обставини події, як ОСОБА_7 погрожував застосуванням пістолета та механізм нанесення потерпілим тілесних ушкоджень газовим балончиком.

В судовому засіданні суді першої інстанції були дослідженні стенограми до аудіозаписів, які збережені на диску/флеш-носії, відповідно до яких встановлено, що 20.08.2021 відбувся діалог між ОСОБА_7 та сусідкою, в якої цікавився де проживає потерпіла ОСОБА_9 , а також діалог між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_10 , в ході якого останні обговорювали події, які мали місце 20.08.2021, пізніше ОСОБА_7 виражається нецензурною лайкою, погрожує та ображає потерпілого.

Таким чином, проаналізувавши покази потерпілих та свідків, письмові докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що вони узгоджуються між собою, є послідовними та логічними і доводять винуватість обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК, а виходячи зі встановлених судом обстановки й обставин подій, динаміки їх розвитку, характеру дій обвинуваченого, дійшов належного висновку про те, що мотивом вказаного злочину була явна неповага до суспільства, бажання протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Щодо доводів захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого та відсутності складу злочину за ч. 4 ст. 296 КК.

Аналогічні твердження сторона захисту заявляла в ході судового розгляду в суді першої інстанції, які ретельно перевірені та обґрунтовано відхилені судом, мотиви якого детально викладені у вироку, з чим також погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Стаття 296 КК передбачає кримінальну відповідальність за хуліганські дії, які завжди посягають на громадський порядок.

Як хуліганство дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буяння, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Спеціально пристосованими для заподіяння тілесних ушкоджень необхідно визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до установлених правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Указана неповага має бути явною та очевидною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Тобто для правильної кваліфікації злочинних дій особи необхідно ретельно проаналізувати склад вчиненого злочину і виявити його елементи та всі обставини кримінального провадження.

Суд першої інстанції зазначені вимоги врахував та виконав у повному обсязі під час оцінювання дій ОСОБА_7 та визначення їх правової кваліфікації.

Виходячи з усталеної судової практики, зокрема Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 749/1092/16, вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 296 КК), необхідно враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового призначення, спеціальних засобів (гумового кийка, газових пістолета, балончика, гранати, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії), пневматичної зброї, сигнальних, стартових, будівельних пістолетів, ракетниць, вибухових пакетів, імітаційно-піротехнічних та освітлюваних засобів, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей, а також інших спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19, хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

В ході судового розгляду судом встановлено, що приводом для вчинення ОСОБА_7 хуліганських дій став не конфлікт на підґрунті особистих неприязних стосунків, а саме у зв`язку з обуренням останнього діями потерпілого ОСОБА_10 щодо його зауваження не смітити біля будинку та припиненням вживати алкогольні напої у громадському місці.

Отже, підставою протиправних дій обвинуваченого в громадському місці, а саме біля під`їзду №4 будинку АДРЕСА_3 , в присутності інших осіб, став незначний привід зауваження йому через сміття та розпивання алкогольних напоїв в громадському місці. Обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку та об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать про те, що вона не була зумовлена особистою неприязню до потерпілих і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, а саме бажанням протиставити себе суспільству, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, та супроводжувалася особливою зухвалістю.

Після зауважень з боку потерпілого, ОСОБА_7 , знову вийшовши з дому у двір біля під`їзду, дістав з кишені пістолет, який є багатозарядним газобалонним пневматичним пістолетом, направив його на потерпілу ОСОБА_9 , висловлюючись, що пристрелить, надалі направив цей пістолет на потерпілого ОСОБА_10 . При цьому потерпілі сприймали пістолет як справжній, оскільки візуально схожий на вогнепальну зброю, та вважали, що існує реальна загроза для їх життя та здоров`я, адже обвинувачений перебував в стані алкогольного сп`яніння, поводив себе агресивно, погрожував та нецензурно лаявся. На зауваження оточуючих осіб обвинувачений не реагував, продовжував нецензурно висловлюватися та погрожувати, потім застосовував балон з отруйною речовиною подразнюючої дії в громадському місці стосовно потерпілих.

Використання заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень предметів під час вчинення хуліганських дій створило реальну загрозу для життя та здоров`я потерпілих. При цьому обвинувачений не міг не розуміти, що з використанням даних предметів в громадському місці в присутності інших людей, нецензурно висловлюючись, він грубо порушує громадський порядок, посягає на безпечність громадського спокою, охорону здоров`я, честі та гідності людей, і таким чином проявив явну неповагу до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. У судовому засіданні не встановлено будь-якого іншого мотиву вчинення обвинуваченим злочину, крім хуліганського.

Крім того, обвинувачений, демонструючи свою зухвалу поведінку та зневагу до оточуючих його людей, не реагував на їх зауваження з приводу своєї поведінки, у тому числі і на зауваження працівників поліції, яким повідомив, що взяв пістолет та газовий балончик з метою налякати потерпілих, щоб тут не ходили, при цьому зухвало та показово вказував, що він має право пити пиво, де хоче та йому нічого за це не буде, не доведуть, протиставляючи себе оточуючим, суспільству, ображаючи потерпілих, нехтуючи загальноприйнятими правилами і нормами поведінки в суспільстві.

Твердження захисника в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не враховано покази свідка ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_7 та відеозаписи події, з яких вбачається той момент, що застосування розпилюючої речовини відбулося не з мотивів явної неповаги до суспільства, а з мотивів того, що потерпілий ОСОБА_10 не пускав його до під`їзду будинку, тобто між ними був особистий конфлікт є неспроможними з огляду на викладене.

Крім того, з технічної фіксації судового засідання від 30.09.2024 слідує, що під час допиту свідок ОСОБА_12 щодо обставин події, пояснила, що ОСОБА_10 зробив зауваження ОСОБА_7 , який випивший стає неадекватним, почав кричати, він завжди такий, коли п`є, в неадекваті. Водночас зазначила, що має погану пам`ять і не пам`ятає всіх обставин. Пояснила, що ОСОБА_7 хотів зайти в під`їзд, а ОСОБА_10 його не пускав, тоді той дістав балончик і розпилив його, після чого вона зрозуміла, що треба піти, тому вони відійшли в сторону подалі та вона не хотіла дивитися.

На переконання апеляційного суду, сторона захисту тлумачить показання даного свідка на власну користь, ігноруючи покази інших свідків та потерпілих, а також письмові докази, в їх сукупності.

Крім того, твердження захисту, що судом при оцінці показів свідка ОСОБА_14 не враховано наявність остріжка над під`їздом, біля якого відбувалися події, а тому вона не могла бачити всіх обставин, спростовуються поясненнями даного свідка, наданих в судовому засіданні. Зокрема, свідок на аналогічне питання захисту під час допиту вказала, що спочатку бачила з відкритого кухонного вікна, потім на балкон вийшла і висунулася з нього, показала де знаходяться її вікна, розповіла положення потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 по відношенню одне до одного біля під`їзду та як обвинувачений розпилив балончик спочатку в ОСОБА_10 , потім розвернувся, щоб потерпіла не знімала відео, розпилив його в неї.

Доводи захисника про неповноту судового розгляду та порушення засад змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції, спочатку задовольнивши клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_13 та потім безпідставно відмовив в цьому допиті, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК прибуття в суд перекладача (за винятком залучення його судом), свідка, спеціаліста або експерта забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

Під час судового розгляду захисник заявив клопотання про допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , яке було задоволено судом та в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_12 , при цьому на судовий виклик свідок ОСОБА_13 неодноразово не з`являлася, а сторона захисту не забезпечила його прибуття, у зв`язку з чим в подальшому суд першої інстанції відмовив в допиті даного свідка, оскільки об`єктивно встановлено, що через похилий вік та стан здоров`я свідка забезпечити його явку виявилося неможливим.

Таким чином, доводи захисника про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину є непереконливими та спростовуються дослідженими матеріалами кримінального провадження, показами потерпілих та свідків, та за встановлених судом першої інстанції обставин дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК кваліфіковано правильно.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про визнання доказів недопустимими.

За вимогами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Тобто, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

За правилами ст. 89 КПК суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Протягом судового розгляду сторона захисту не заявляла клопотання про визнання певних доказів недопустимими, проте заявила про це лише в судових дебатах, доводи яких аналогічні доводам в апеляційній скарзі, та які судом належним чином перевірені та обґрунтовано відхилені з викладенням мотивів у вироку, з чим погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Сторона захисту стверджувала в судових дебатах про неповноважність прокурора ОСОБА_20 в даному кримінальному провадженні, водночас в апеляційній скарзі вказує, що постанови про призначення прокурора, на які послався суд, стосуються інших кримінальних проваджень та прокурор не мав повноважень в рамках кримінальних проваджень №0000416 від 17.09.2021 та №0000417 від 17.09.2021, а витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення прокурора. Внаслідок чого недопустимими доказами є протокол огляду місця події від 20.08.2021, висновок експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 31.08.2022 №СЕ-19/104/22/22212-БЛ, висновок експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України від 31.10.2022 №СЕ-19/104-22/34001-БЛ, висновок експерта Луганського НДЕКЦ МВС України від 28.12.2022 №СЕ-19/113-22/3453-БЛ, протокол огляду від 13.01.2023, висновок експерта від 24.11.2023 №СЕ-19/104-22/41343-ФХД.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду щодо визначення повноважень слідчих чи прокурорів у випадках виділення чи об`єднання кримінальних проваджень, зокрема у разі об`єднання кримінальних проваджень за відсутності нової постанови про визначення групи прокурорів або слідчих, ті прокурори та слідчі, які були повноважними у межах окремих проваджень, вважаються такими, що й надалі мають повноваження у межах об`єднаного кримінального провадження.

Як зазначила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20) процесуальне рішення про призначення групи слідчих, старшого слідчої групи, зміну групи слідчих чи об`єднання матеріалів досудових розслідувань не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно до статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другої статті 99 КПК, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб. ... Як вбачається із матеріалів справи щодо ОСОБА_10, всі долучені прокурором письмові документи та матеріали були досліджені судом першої інстанції, в тому числі і постанова про призначення групи прокурорів. Сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про витребування постанови про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи, а також будь-яких інших процесуальних документів, які вважала за необхідне дослідити під час судового розгляду. Свої заперечення з приводу відсутності відповідних постанов захисник висловила лише в судових дебатах.

Відповідно до викладеного правового висновку Об`єднаної палати ККС ВС постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах. Системне тлумачення вказаних норм кримінального процесуального закону, а також судової практики Верховного Суду свідчить про те, що повноваження слідчого, групи слідчих та старшого слідчого на здійснення досудового розслідування визначаються керівником органу досудового розслідування у формі постанови. При цьому, якщо така постанова відсутня в матеріалах кримінального провадження, то вона, за вимогою учасників провадження, може бути надана прокурором під час судового розгляду в будь-якій інстанції.

В постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 206/4419/17, провадження № 51-2038 км 22 ККС ВС дійшов висновку, що, оскільки слідчий ОСОБА_29 був уповноважений на проведення досудового розслідування, а прокурор ОСОБА_18 був уповноважений на здійснення процесуального керівництва досудового розслідування в рамках обох кримінальних проваджень, то після їх об`єднання в одне провадження немає необхідності виносити нові постанови про призначення слідчого та прокурора. За таких обставин Верховний Суд вважає, що висновки суду апеляційної інстанції про те, що усі надані стороною обвинувачення докази є недопустимими виключно з підстав того, що в матеріалах справи відсутні постанови про призначення слідчого (групи слідчих) та прокурора (групи прокурорів), які визначають їх повноваження саме в об`єднаному кримінальному провадженні, є необґрунтованими та невмотивованими.

Водночас, з матеріалів кримінального провадження слідує, що постановами про визначення групи прокурорів від 13.09.2021 у кримінальних провадженнях №0000402 від 11.09.2021 та №0000403 від 11.09.2021 визначено групу прокурорів у складі ОСОБА_21 , ОСОБА_28 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 .

Постановами прокурора від 04.10.2021 та 29.10.2021 про об`єднання матеріалів кримінальних проваджень №№ 0000417 від 17.09.2021, 0000416 від 17.09.2021, 0000402 від 11.09.2021, 0000403 від 11.09.2021 об`єднано в одне кримінальне провадження за № 0000402.

Постановою заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпро ОСОБА_29 від 29.10.2021 визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 0000402 від 11.09.2021 у складі прокурорів ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_30 , ОСОБА_20 .

Крім того, зважаючи на те, що сторона захисту заявила про відсутність постанови про визначення прокурора, що ставить під сумнів його повноваження, лише в судових дебатах, що унеможливило стороною обвинувачення надати до суду відповідну постанову, на підтвердження своїх повноважень прокурором до апеляційного суду надано постанову заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про визначення групи прокурорів від 17.09.2021 у кримінальному провадженні №0000417 від 17.09.2021 у складі прокурорів ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , старшим групи призначено ОСОБА_20 .

Таким чином, враховуючи вищевикладене, неспроможними є твердження захисника про недопустимість зазначених ним доказів через відсутність повноважень прокурора.

Безпідставними є доводи захисника, що висновки експертиз є недопустимими доказами, оскільки відповідно до протоколу обшуку від 19.02.2022 було вилучено магазин до пневматичного пістолету та два газових балони до магазину, в той час як експертизи проводилися щодо трьох газових балонів і матеріали справи не містять підтверджень, що у ОСОБА_7 вилучено саме три газові балони.

Відповідно до протоколу обшуку від 19.02.2022 за участю ОСОБА_7 за місцем проживання останнього, в ході якого виявлено та вилучено два газові балони для зброї пневматичного характеру, магазин до пневматичної зброї, які опечатано до спецпакету SUD 2037840 та SUD 2037839, та які долучені постановою слідчого до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів.

Разом з тим, з висновку експерта №СЕ-19/104-22/23322-БЛ від 01.09.2022 слідує, що на експертизу наданий магазин в сейф-пакеті №SUD 2037839, на момент дослідження магазин споряджений дев`ятьма сферичними кулями, діаметром 4,5 мм, балон з стиснутим повітрям розташований у відповідній порожнині магазину, на якому відсутні маркірувальні позначення. Магазин, вилучений під час обшуку 19.02.2022 не є частиною вогнепальної зброї, він є змінним магазином до багатозарядного газобалонного пневматичного пістолета моделі «KWC» калібру 4,5 мм. При цьому у висновку наявні зображення сейф-пакету, магазину, на якому видно, що він споряджений 9 сферичними кулями та містить у відповідній порожнині балон. Після проведення експертизи магазин разом з упакуванням, в якому він надійшов на дослідження упакований в сейф-пакет Експертної служби МВС України №5359858.

В подальшому були проведені дві судові експертизи зброї та з висновку експерта від 31.10.2022 №СЕ-19/104-22/34001-БЛ видно, що на дослідження надані об`єкти, упаковані в сейф-пакет Експертної служби МВС України №5359858, з якого були вилучені магазин з балоном зі стисненим повітрям та первинні упакування, а також сейф-пакет білого кольору, з якого вилучені пістолет та первинні упакування. Експертом встановлено, що на момент дослідження пістолет з приєднаним магазином до стрільби непридатний у зв`язку з відсутністю в газобалонному агрегаті стисненого газу балон порожній.

З висновку експерта від 28.12.2022 № СЕ-19/113-22/3453-БЛ слідує, що на експертизу надано пістолет та газобалонний агрегат з первинним упакуванням у спеціальному сейф-пакеті та два газових балони у спец-пакеті №SUD 2037840.

Таким чином доводи захисника про відсутність доказів, що у ОСОБА_7 вилучено саме три газові балони, які були в подальшому предметом експертних досліджень спростовуються вищевикладеним.

Неспроможними також є доводи захисника, що пневматичний пістолет був направлений на судову експертизу зброї не в тому спецпакеті за №EXP 0293923, в який він був вилучений при огляді місця події, а в спецпакеті №EXP 0293249, тому висновки експертів є недопустимими доказами.

Протоколом огляду місця події від 20.08.2021, в ході якого виявлено та вилучено балон чорного кольору до спецпакету №ЕХР 0293924 та предмет схожий на пістолет НОМЕР_2 до спецпакету № ЕХР 0293923.

Постановою слідчого від 09 липня 2022 визнано речовими доказами та приєднано до кримінального провадження предмет, схожий на пістолет з маркуванням KWC30503334, опечатаний до спецпакету ЕХР 0293923 та балон чорного кольору без маркування, упакований до спецпакету ЕХР 0293924.

Відповідно до постанови слідчого про призначення судової експертизи зброї від 11.07.2022 предмет, схожий на пістолет з маркуванням KWC30503334, опечатаний до спецпакету № ЕХР 0293923, було оглянуто згідно з протоколом огляду предмета та переупаковано до спецпакету № EXP 0293249 разом зі спецпакетом № ЕХР 0293923, які були направлені на експертизу.

З висновку експерта від 31.08.2022 №СЕ-19/104-22/22212-БЛ слідує, що на експертизу надано пістолет в сейф-пакеті № EXP 0293249, при відкритті якого встановлено наявність сейф-пакета Національної поліції України № ЕХР 0293923 та пістолет.

Захисник в апеляційній скарзі також зазначає про недопустимість протоколів слідчих експериментів за участю потерпілих від 25.01.2022, свідка ОСОБА_14 від 22.09.2023, оскільки місце його проведення у порівнянні з фотокартками не відповідає дійсності. Проте такі твердження захисника є непереконливими.

За положеннями ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Водночас ст. 240 КПК не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що і було зроблено під час проведення слідчих експериментів. При цьому потерпілі, як і свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції підтвердили проведення з ними відтворення обставин події в умовах, наближених до обставин вчиненого злочину, в протоколах зазначено адресу, де проводилися слідчі експерименти, а з фотокарток, які доповнюють зміст протоколів, також видно місце його проведення біля під`їзду, учасників даної слідчої дії, жодних зауважень до протоколів не було, тому, на переконання апеляційного суду, відсутні підстави визнавати їх недопустимими доказами.

Доводи захисника, що понятий ОСОБА_32 , яка була залучена при проведенні слідчих експериментів з потерпілими, може бути родичем слідчого в цьому кримінальному провадженні, оскільки мають одне прізвище, тому відповідні протоколи є недопустимими доказами, не підтверджується матеріалами провадження. З протоколів слідчих експериментів від 25.01.2022 видно, що вони були проведені слідчим СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_33 за участю понятих ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , а доказів про існування родинних зв`язків з даним понятим та слідчої ОСОБА_36 , наявності будь-якої заінтересованості понятого в результатах кримінального провадження, стороною захисту суду не надано, тому відповідні доводи розцінюються як припущення, а протоколи слідчих експериментів від 25.01.2022 за участю потерпілих відповідають вимогам ст. 240 КПК.

Захисник вказує також на відсутність відомостей в протоколі проведення слідчого експерименту від 22.09.2023 за участю свідка ОСОБА_14 про фіксування даної слідчої дії за допомогою будь-якої техніки, в той час як до протоколу долучені фотокартки.

За вимогами статей 103 - 105 КПК процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Додатками до протоколу можуть бути, зокрема фототаблиці.

В протоколі слідчого експерименту вказано, що до нього додається фототаблиця, яка підписана старшим слідчим ОСОБА_17 , жодних скарг, заяв чи доповнень до протоколу від учасників слідчої дії не надходило. Водночас не зазначення про застосування технічних засобів фіксації у протоколі не свідчить про істотне порушення вимог КПК, що тягне за собою визнання протоколу недопустимим доказом, а фототаблиця до протоколу лише доповнює зміст протоколу щодо відтворених свідком обставин подій, які відбувалися 20.08.2021, в обстановці, максимально наближеної до місця події.

Таким чином, незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону. На думку апеляційного суду, доводи сторони захисту були ретельно перевірені та спростовані судом, а надані докази досліджені, в повному обсязі та їх було достатньо для вирішення питання про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Щодо доводів захисника про невідповідність призначеного покарання та можливості застосування ст. 75 КК.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обираючи ОСОБА_7 вид і розмір покарання, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений, вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, останній є пенсіонером, інвалідом 3 групи, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений та на утриманні нікого не має, при цьому неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку. Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено, а обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зважає на обставини вчиненого обвинуваченим злочину, його поведінки та ставленням до скоєного, належних висновків щодо своїх дій не зробив, жодного жалю з приводу вчиненого не висловив.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправити обвинуваченого неможливо без його ізоляції від суспільства та реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 296 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Будь-яких даних, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та давали б підстави для застосування положень ст. 69, 75 КК у кримінальному провадженні не встановлено.

Статтею 414 КПК як одну з підстав для зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією інкримінованої статті, що, на думку апеляційного суду, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та відомостям про його особу.

Таким чином, захисник не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак покарання призначене ОСОБА_7 за вчинене кримінальне правопорушення є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Щодо поданих потерпілим ОСОБА_10 заперечень проти ухвал слідчих суддів та скарг на рішення слідчих і прокурорів.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Потерпілий ОСОБА_10 відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК включив до апеляційної скарги заперечення проти ухвал, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції в частині їх не розгляду судом по суті та необґрунтовано вирішив їх долучити до матеріалів провадження і надати оцінку доводам на стадії судового розгляду за результатами дослідження доказів, в той час як, на його думку, суд повинен був витребувати матеріали судових справ з метою з`ясування всіх обставин та розглянути їх по суті.

Проте з такими доводами потерпілого апеляційний суд не може погодитися в повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

За змістом статей 314, 315 КПК підготовче судове засідання є обов`язковою самостійною стадією кримінального процесу, метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду, під час якого має право прийняти обмежене коло рішень та вирішити питання, пов`язані виключно з призначенням кримінального провадження до судового розгляду.

Отже, під час проведення підготовчого засідання норми чинного КПК не надають суду повноважень до ухвалення вироку оцінювати рішення слідчого, прокурора, слідчого судді, оскільки з`ясування таких обставин виходить за межі компетенції суду на стадії підготовчого судового засідання, а також те, що суд не наділений правом досліджувати докази, що стосуються цих рішень, так як такі обставини можуть бути досліджені судом під час судового розгляду.

Аналогічна позиція висловлена в постанові ККС ВС від 26 вересня 2024 року у справі № 161/6643/22, провадження № 51-2239 км 24.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано долучив заперечення та скарги потерпілого до матеріалів провадження, оцінку яким надав у вироку суду за наслідками судового розгляду, при цьому дійшов мотивованого висновку, що вони по суті не впливають на вирішення питання щодо належності і допустимості зібраних стороною обвинувачення доказів у кримінальному провадженні.

І з таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, потерпілий також подав заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 13.02.2024 в частині відмови в задоволенні його клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, ухвалу суду першої інстанції від 19.08.2024 про відмову в задоволенні клопотання на бездіяльність уповноваженого прокурора, яка полягає у не проведенні особистого прийому. При цьому аналогічні клопотання з-поміж інших потерпілим також були подані до апеляційного суду та ухвалою від 13.02.2025 клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повернуто потерпілому. Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, дійшов висновку, що, виходячи з вимог кримінального процесуального закону, потерпілий не наділений правом на звернення до суду з клопотання про застосування запобіжних заходів стосовно обвинуваченого, натомість з таким клопотанням під час судового провадження може звернутися прокурор за наявності для цього підстав, передбачених КПК.

Стосовно скарги потерпілого на бездіяльність прокурора, яка полягає у не проведенні (здійсненні) особистого прийому, то апеляційний суд зауважує, що порядок особистого прийому громадян врегульовано ст. 22 Закону України Про звернення громадян та не відноситься до будь-яких процесуальних дій, що врегульовані КПК. У зв`язку з чим неспроможними є доводи потерпілого, що суд в порушення вимог Конституції України, п. 1 ч. 1 ст. 7, ст. 8 КПК, не керувався принципом верховенства права, застосував необґрунтовано положення ст. 303 КПК, чим порушив його право на ефективний судовий захист.

Разом з тим, Дніпропетровською обласною прокуратурою потерпілому надана відповідь від 03.12.2024 за №27-4490-24 на його звернення щодо організації особистого прийому керівництва та роз`яснено, що кримінальне процесуальне законодавство не регулює проведення особистого прийому, як і не передбачає спеціальних порядку та строків для вирішення питань щодо його організації. Відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» в органах прокуратури порядок прийому врегульований Порядком організації та проведення особистого прийому громадян в органах прокуратури України, затвердженим наказом Генерального прокурора від 25.06.2024 №153.

Щодо заперечення потерпілого на ухвалу суду від 12.09.2024 в частині відмови в задоволенні його клопотання про повідомлення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про порушення відповідними прокурорами вимог кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування, то апеляційний суд зауважує, що чинним КПК не передбачено постановлення окремих ухвал, водночас суд першої інстанції належним чином перевірив доводи даного клопотання потерпілого та з урахуванням висновків, викладених в постанові від 14 червня 2021 року Об`єднаної палати ККС ВС у справі № 686/9636/18, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність повідомлення Офісу Генерального прокурора щодо неефективного здійснення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні та про порушення вимог КПК під час його проведення, з метою їх недопущення в майбутньому та вжиття з цього приводу відповідних заходів, а також повідомлення начальника Національної поліції України про порушення дізнавачем та слідчими вимог кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування.

Щодо висновків суду в частині вирішення цивільних позовів потерпілих.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з обвинуваченого, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Водночас доводи апеляційних скарг потерпілих в частині неправильного вирішення судом заявлених цивільних позовів є слушними.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Перевіривши висновки суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих, апеляційний суд погоджується, що заявлені їх вимоги підлягають частковому задоволенню, адже відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до безпідставного збагачення потерпілої особи, а має бути визначене з урахуванням засад розумності, справедливості, доведеності факту завдання такої шкоди, залежно від характеру та обсягу страждань потерпілих, у тому числі залежно від характеру вчиненого правопорушення та всіх обставин, які мають істотне значення.

Водночас, на переконання колегії суддів, визначений судом розмір моральної шкоди на користь потерпілих є надмірно зменшеним та не відповідним завданим моральним стражданням внаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню, апеляційним судом враховується тривалість моральних страждань і переживань потерпілих, оскільки обвинувачений, направивши пістолет на них та погрожуючи ним, створив останнім реальну загрозу для їх життя та здоров`я, після чого застосував до них балон з отруйною речовиною подразнюючої дії, демонструючи зневагу до встановлених у суспільстві правил поведінки, ображаючи людську гідність, грубо порушуючи громадський порядок, що призвело до істотних змін в їх житті та негативно позначилося на моральному та психологічному стані потерпілих. Крім того, після вчинення злочину обвинувачений не надав допомогу, не вибачився та не розкаявся у скоєному, продовжував ображати та нецензурно висловлювати в присутності інших осіб, що також впливає на моральний стан потерпілих.

З урахуванням викладеного, на думку суду апеляційної інстанції, цивільні позови про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого підлягають частковому задоволенню в розмірі по 70000 грн на користь кожного з потерпілих, що буде відповідати критеріям виваженості, справедливості та розумності. Також підлягають задоволенню вимоги потерпілих щодо стягнення з обвинуваченого документально підтверджених понесених судових витрат в розмірі 84 гривні кожному.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407, п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та часткову обгрунтованість апеляційних скарг потерпілих, які підлягають частковому задоволенню, а вирок суду слід змінити в частині вирішення цивільних позовів потерпілих.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 408 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 рокустосовно ОСОБА_7 за частиною 4 статті 296Кримінального кодексу України змінити в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 понесені судові витрати в розмірі 84 гривні.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 понесені судові витрати в розмірі 84 гривні.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4