Провадження №1-кс/463/2213/25
УХВАЛА

слідчого судді

14 березня 2025 року місто Львів

Cлідча суддя Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , його представника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000772 від 23.02.2024 року,

встановила:

До Личаківського районного суду міста Львова надійшло вказане клопотання, в якому адвокат просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчої судді Личаківського районного суду міста Львова від 03.12.2024 року.

Клопотання обгрунтоване тим, що метою накладення такого арешту була потреба в органу досудового розслідування у збереженні речового доказу у кримінальному провадженні. Однак станом на день подачі клопотання до суду підозра ОСОБА_3 не оголошено, останній допитувався як свідок, а тому потреби у позбавленні його права власності на майно не має.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання, з викладених у ньому підстав, просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 надіслав до суду клопотання, у якому просив відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту майна. Додатково повідомив, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні 13.03.2025 року скеровано до Галицького районного суду міста Львова для розгляду по суті.

Заслухавши пояснення представника володільця майна адвоката ОСОБА_4 дослідивши матеріали додані до клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні клопотання належить відмовити з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 3 статті 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З огляду на визначене, дана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед слідчим суддею їх переконливості.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що при розгляді клопотання про скасування арешту слідчий суддя з урахуванням наданих доказів має з`ясувати питання обґрунтованості арешту, накладеного з тих чи інших підстав, визначених у ч. 2 ст. 170 КПК України, а також доцільність подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Отже, прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов: вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; вони доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи встановлено, що слідчі СВ Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000772 від 23.02.2024 року.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 03.12.2024 року у межах даного кримінального провадження за клопотанням слідчого накладено арешт на майно, яке було вилучено 27.11.2024 року під час проведення обшуку за адресою: Львівська область, Львівський район, с. Холодновідка, вул. Зелена, 5.

Із клопотання, поданого прокурором встановлено, що досудове розслідування кримінального провадження завершено, обвинувальний акт у кримінальному провадженні 0000772 від 23.02.2024 року скеровано до суду для розгляду по суті.

Надаючи оцінку обставинам, на які посилається представник володільця майна, та проаналізувавши матеріали кримінального провадження, слідча суддя дійшла такого висновку.

До повноважень слідчого судді належить здійснення, у порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадження (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Так, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (п. 1 ст. 1 КПК України).

Відповідно до ст. 174 КПК України предметом перевірки слідчого судді під час розгляду клопотання про скасування арешту майна є наявність підстав, які б вказували на відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення або необґрунтованість його застосування.

Відповідно до ч. 9 ст. 170 КПК України, у невідкладних випадках і виключно з метою збереження речових доказів або забезпечення можливої конфіскації чи спеціальної конфіскації майна у кримінальному провадженні щодо тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Слідча суддя зазначає, що будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема на умовах, передбачених законом. Обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є їй пропорційними.

Водночас, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Вирішуючи подане клопотання, слідчий суддя враховує практику ЄСПЛ щодо можливості втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, в рішенні у справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції, зробив висновок про те, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечуватися справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами (п.195). Крім того, в п. 203 рішення у наведеній справі ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Таким чином, накладення арешту не має на меті позбавити особу належного їй на праві власності майна, а лише тимчасово обмежити її право користуватись та/або розпоряджатись ним, зокрема до завершення проведення експертного дослідження, завершення кримінального провадження тощо.

З огляду на викладене, слідча суддя дійшла висновку про відсутність на даний час підстав, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України, для задоволення клопотання про скасування арешту майна.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 170-174 КПК України, слідча суддя,

постановила:

у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000772 від 23.02.2024 року, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено о 10 год. 30 хв. 17 березня 2025 року.

Слідча суддя ОСОБА_1