ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/148/25 Справа № 194/589/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000139, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Петропавлівка Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 191 КК України засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік без позбавлення права обіймати посади чи займатись певною діяльністю.

Строк відбування покарання ухвалено відраховувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у привласненні чужого майна, яке було йому ввірено, вчиненому за наступних обставин.

27 серпня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 було укладено шлюб.

13 січня 2009 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_11 народилась спільна дитина син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 листопада 2012 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 розірвано.

10 січня 2019 року ОСОБА_11 внаслідок хвороби померла, та після смерті матері ОСОБА_11 її малолітній син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , став мешкати зі своєю бабусею ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по ІІІ групі інвалідності. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Відповідно до п. 1.5 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, за осіб, які не досягли повноліття або є недієздатними, заява подається батьками.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

17 грудня 2019 року ОСОБА_7 звернувся із заявою до відділу обслуговування громадян №23 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про призначення пенсії у разі втрати годувальника на дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за померлу ІНФОРМАЦІЯ_3 матір ОСОБА_11 та надав для призначення пенсії необхідні документи.

17 грудня 2019 року ОСОБА_7 відкрив у відділенні АТ «Райффайзен Банк» рахунок номер /IBAN НОМЕР_1 для нарахування на нього призначеної пенсії по втраті годувальника на малолітнього ОСОБА_12 та йому було відкрито та видано банківську картку номер НОМЕР_2 для отримання нарахованої пенсії.

23 грудня 2019 року за наданими ОСОБА_7 документами було призначено пенсію в разі втрати годувальника на користь його сина малолітнього ОСОБА_12 з 11 січня 2019 року.

В подальшому в період часу з 01 січня 2020 року по 30 вересня 2020 року більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з єдиним умислом, спрямованим на привласнення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою привласнення грошових коштів, а саме нарахованої пенсії по втраті годувальника на користь малолітнього ОСОБА_12 , достовірно знаючи, що призначена та нарахована пенсія по втраті годувальника призначена його малолітньому сину ОСОБА_12 , привласнив призначену за період часу з 11 січня 2019 року по 30 вересня 2020 року та нараховану з січня 2020 по 30 вересня 2020 років пенсію по втраті годувальника на користь свого малолітнього сина ОСОБА_12 у розмірі 39 999 грн. 10 коп.

Привласнені грошові кошти у розмірі 39 999 грн. 10 коп. ОСОБА_7 в період часу з 09 січня 2020 року по 16 вересня 2020 року витратив на власний розсуд, шляхом зняття готівкових коштів та здійснення безготівкових платежів.

Таким чином, своїми умисними злочинними діями, спрямованими на привласнення чужого майна ОСОБА_7 завдав матеріальної шкоди ОСОБА_12 на загальну суму 39 999 грн. 10 коп.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 191 КК України у виді штрафу.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що під час періоду, коли дитина проживала разом з бабусею, а саме з січня 2019 року по березень 2020 року, по день позбавлення його батьківських прав, обвинувачений перераховував отриману пенсію на рахунок бабусі, яке про це чомусь не повідомила орган досудового розслідування та суд. Вказує, що обвинувачений не погоджується з висунутим йому обвинуваченням, оскільки стороною обвинувачення не враховано перераховані ним на рахунок ОСОБА_14 грошові кошти. Вважає, що прокурором не доведено наявності в діях обвинуваченого прямого умислу та корисливої мети на заволодіння чужим майном. Вказує, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який має бажання відновити свої батьківські права. Зазначає, що суд не обгрунтував необхідності призначення йому такого суворого покарання та неможливості призначення покарання, не пов`язаного з обмеженням або позбавленням волі.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 191 КК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що обвинувачений після ухвалення щодо нього вироку належних висновків для себе не зробив і не вчинив жодних дій щодо повернення пенсійних виплат на сина. Звертає увагу, що обвинувачений, усвідомлюючи, що діє протиправно, всупереч інтересам свого сина, подав апеляційну скаргу на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області про позбавлення його батьківських справ, після чого умисно затягував розгляд справи та продовжував отримувати пенсійні виплати. Зазначає, що 1 000 грн., на яку посилається суд першої інстанції у вироку, була перерахована на рахунок ДВС та на даний час не отримана представником потерпілого. Вважає, що ніякого щирого каяття обвинувачений не проявив, а зазначив про це формально.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду змінити та призначити покарання у виді штрафу.

Законний представник потерпілого ОСОБА_15 , представник потерпілого у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило. Від представника потерпілої ОСОБА_10 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, подану ними апеляційну скаргу підтримують та просили її задовольнити.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в уточненій апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_10 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, і вказані обставини не оскаржуються в уточненій апеляційній скарзі, тому перегляду не підлягають.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ятрідіс проти Греції» та «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, хоча і призначив покарання ОСОБА_7 в межах санції ч.1 ст. 191 КК України, однак таке покарання є занадто тяжким та порушує принцип співмірності.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд врахував те, що ОСОБА_7 не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно.

Крім того, суд врахував і обставину, яка пом`якшує покарання визнання вини у вчиненому злочині, щире каяття, оскільки обвинуваченим перед останнім словом з 39999,10 грн. відшкодовано 1000 грн.

У якості обтяжуючих обставин суд першої інстанції врахував вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив у вироку, що саме покарання у виді обмеження волі буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його конкретним обставинам і наслідкам, а також даним про особу обвинуваченого та вказав, що призначене покарання буде необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідати принципам індивідуальності, розумності і достатності.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд хоча і послався у своєму рішенні про те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, однак при призначенні покарання не достатньою мірою врахував обставини провадження, які давали підстави для призначення більш м`якого покарання.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося, що обвинувачений щиро кається у вчиненому, визнавав свою вину, що свідчить про те, що він дає своїй поведінці належну оцінку і дійсно готов нести передбачену законом відповідальність.

Суд формально вказав, однак фактично не врахував дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції хоча і встановив обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, а саме щире каяття, однак фактично не врахував її при призначенні покарання.

Крім того, відповідно до наданих обвинуваченим документів ОСОБА_7 є інвалідом другої групи.

Апеляційний суд також враховує, що зважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 не був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, останній не скоїв нових кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що він усвідомив суть вироку суду першої інстанції, яким він засуджений до обмеження волі.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу, його строку та порядку відбування. Сукупність цих обставин підтверджує неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_10 щодо призначення більш суворого покарання ОСОБА_7 .

Та обставина, що 1 000 грн. була перерахована на рахунок ДВС та на даний час не отримана представником потерпілого не є підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, на якому наполягає сторона потерпілого.

Доводи представника потерпілого про те, що обвинувачений подав апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції є безпідставними, з огляду на те, що це є правом обвинуваченого, яке гарантовано Конституцією України, зокрема право на судовий захист передбачає також можливість звернення всіх учасників судового провадження, у тому числі підсудного, до судів апеляційної та касаційної інстанцій.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання, має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновком суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілого, апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ч.3 ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 191 КК України буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 підлягає задоволенню, підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_10 апеляційний суд не вбачає, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 191 КК України до покарання у виді в розміріштрафу 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4