ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/1615/25 Провадження № 1-кп/636/990/25
04 квітня 2025 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Фастовецький Тихорецького району Краснодарського краю Російської Федерації, неодруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, з неповною середньою освітою, працюючого в ТОВ «СПЕЦТЕХНІКА», машиністом ескалатору, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , маючий захворювання у вигляді виразки шлунку, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, раніше не судимий, не є депутатом,
у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 436-2 КК України, -
Учасники кримінального провадження:
обвинувачений ОСОБА_3 ,
захисника, адвоката ОСОБА_5 ,
Верховною Радою УРСР 24.08.1991 схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - Україна. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 зазначено, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V цієї Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
Положеннями Конституції України передбачено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою (ст, 1), суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною (ст. 2).
Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України.
Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
З 19.02.2014 р. представниками Російської Федерації (далі - РФ) розпочато збройне вторгнення збройних сил РФ (далі - ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечили військову окупацію території Автономної Республіки Крим (далі - АРК) і м. Севастополя.
18.03.2014 р. РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.
Одночасно із цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07.04.2014 р. в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом - «ДНР»), а 27.04.2014 в м. Луганську - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.
Датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19.02.2014. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20.02.2014р. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (у тому числі окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 07.04.2014 р., відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-УІІ.
З метою повномасштабного військового вторгнення, починаючи з 2021 року по лютий 2022 року на території РФ, Республіки Білорусь та тимчасово окупованій території України сконцентрувались значні сили ЗС РФ, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм іррегулярні угруповання.
У подальшому, 24.02.2022 Президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції».
Того самого дня, 24.02.2022 військовослужбовці ЗС РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та фактично застосовуючи її, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій, Київській та інших областях, де здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та окупували частину вказаної території, у тому числі частину Харківської області.
У зв`язку з цим на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ (з урахуванням змін, внесених указами Президента України), в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, який триває по теперішній час.
Факт повномасштабного збройного вторгнення не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН Е8-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1,3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ та ін.)».
З моменту установлення РФ з застосуванням збройних формувань контролю над об`єктами нафгогазовидобування України 19.02.2014 та над територією АРК та м. Севастополя, включаючи військові об`єкти та органи державної влади, видачу РФ розпоряджень населенню, що проживає на території АРК та м. Севастополя та подальшу заміну державної влади на вказаній території РФ, розміщення РФ військових сил на вказаній території з метою забезпечення влади РФ з 20.02.2014, розпочався міжнародний збройний конфлікт між Україною та РФ, який триває до цього часу.
Між тим, громадянин України ОСОБА_3 , будучи уродженцем с. Фастовецький Тихорецького району Краснодарського краю Російської Федерації, та мешканцем АДРЕСА_1 , де він зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи, що він є громадянином України, але, перебуваючи під інтелектуальним впливом виховання в дусі комуністичних ідей Радянського Союзу та імперської російської ідеології, не являвся прихильником української державності, самостійності та незалежності України, не маючи патріотичних проукраїнських переконань, вирішив стати на шлях вчинення протиправних дій проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку.
Крім того, ОСОБА_3 , був достовірно обізнаний про загальновідомі події пов`язані з військовою агресією Росії проти України ще з початку 2014 року і був достовірно обізнаним про те, що протягом березня - квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та збройних сил російської федерації представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російської федерації, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07.04.2014 у м. Донецьку створено терористичну організацію «донецька народна республіка» (далі - днр), а 27.04.2014 у м. Луганську - терористичну організацію «луганська народна республіка» (далі - лнр), у складі яких були утворені незаконні збройні формування.
Внаслідок військових дій у період з травня по серпень 2015 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Луганської та Донецької областей.
Окремі території України, що входять до складу Донецької га Луганської областей, стали окупованими Російською Федерацією (під юрисдикцією окупаційної адміністрації РФ), починаючи з 07.04.2014 р., згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.
24.02.2022 р. РФ, як державою-агресором, було першою застосовано збройну силу проти України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна.
У відповідь на вказані дії держави-агресора 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який у подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку.
Згідно з Конституцією України, вона є суверенною та незалежною державою, а її суверенітет поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.
Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагською конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та рф 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Так, у ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 , виник злочинний умисел направлений на поширення матеріалів, які містять виправдування, визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України.
В подальшому ОСОБА_3 , будучи достовірно обізнаним, що в Україні з 17.03.2014 р. діє особливий стан, не маючи патріотичних переконань, проігнорував ту обставину, що в умовах 2014 року Україна була змушена докладати необхідних зусиль щодо забезпечення своєї безпеки, а тому й вдалася до внутрішньодержавного заходу, що створило надалі відповідні умови для протистояння загрозам. У свою чергу введення особливого стану в державі було вимушеною мірою, під якою слід розуміти надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень для відвернення загрози та забезпечення безпеки і здоров`я громадян, нормального функціонування національної економіки, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, захисту конституційного ладу.
У той же час ОСОБА_3 , будучи прихильником комуністичних ідей Радянського Союзу та імперської російської ідеології, будучи достовірно обізнаним, що в Україні з 17.03.2014 діє особливий стан, оцінивши обстановку, що склалася у період вже після повномасштабного воєнного вторгнення в Україну у 24.02.2022 з боку держави-агресора - РФ, та з особистих інтересів, вирішив реалізовувати свій злочинний умисел та вчиняти дії що містять виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.
З цією метою ОСОБА_3 , використовуючи власний аккаунт у забороненій на території України соціальній мережі «Одноклассники» під назвою (російською мовою) « ОСОБА_6 », не пізніше 30.08.2023, байдуже ставлячись до наслідків агресивної війни, яку рф розв`язала і веде проти України та українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людяності, прийняв рішення щодо втілення в життя виниклого злочинного умислу, направленого на поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.
При цьому він, не сприймаючи очевидного факту розв`язування військово-політичним керівництвом РФ агресивної війни проти нашої країни та окупації частини територій, коли цей факт встановлено та визнано на рівні держави та міжнародною спільнотою, визначив для себе в якості усвідомленого фактору підтримки інформаційної війни РФ проти України шляхом здійснення протиправної діяльності спрямованої на нівелювання зовнішніх підстав для відбиття збройної агресії країни-терориста, а також недопущення гуртування суспільства навколо національної стратегії єднання задля відсічі загрозам національній державності, територіальній цілісності і недоторканності України.
У свою чергу ним було проігноровано ту обставину, що ще 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН), до складу якої входять 193 держави в тому числі Україна та РФ.
Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності, не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.
Згідно зі ст.ст. 1,2, 73, 132-134 Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України. Територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Однак, 24.02.2022 президент РФ оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил РФ на територію України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна, тобто, представники вищого політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 «Меморандуму про гарантії безпеки, у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX) спланували, підготували і розв`язали агресивну війну проти України.
З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч збройним формуванням країни-агресора вздовж всієї лінії фронту.
Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН Е8-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії РФ проти України», п. п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ, та ін.).
У подальшому збройні сили РФ, які діяли за наказами свого політичного та військового керівництва, вторгнувшись на територію України шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію України через державні кордони України в ряді, у тому числі у Харківській, областей та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим посягнули на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією при цьому нанесли ракетно-бомбові удари по військовим і цивільним об`єктам України, а також ввели на територію суверенної держави війська країни- агресора.
Згідно з розділом 1 Доктрини інформаційної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 25 лютого 2017 року № 47/2017, застосування РФ технологій гібридної війни проти України перетворило інформаційну сферу на ключову арену протиборства. Саме проти України РФ використовує найновіші інформаційні технології впливу на свідомість громадян, спрямовані на розпалювання національної і релігійної ворожнечі, пропаганду агресивної війни, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом або порушення суверенітету і територіальної цілісності України. Згідно з п.п. 2, 3 п. 2 розділу 3 Доктрини життєво важливими інтересами суспільства і держави є захист українського суспільства від агресивного впливу деструктивної пропаганди, передусім з боку РФ та захист українського суспільства від агресивного інформаційного впливу РФ, спрямованого на пропаганду війни, розпалювання національної і релігійної ворожнечі, змін конституційного ладу насильницьким шляхом або порушення суверенітету і територіальної цілісності України.
Згідно з розділом 1 Стратегії кібербезпеки України, затвердженої Указом Президента України від 26 серпня 2021 року № 447/2021, РФ залишається одним з основних джерел загроз національній та міжнародній кібербезпеці, активно реалізує концепцію інформаційного протиборства, базовану на поєднанні деструктивних дій у кіберпросторі та інформаційно-психологічних операцій, механізми якої активно застосовуються у гібридній війні проти України. Згідно з розділом 3 Стратегії загрозами кібербезпеці України є гібридна агресія РФ проти України у кіберпросторі. Кібератаки також активно використовуються державою-агресором як елемент спеціальних інформаційних операцій з метою маніпулятивного впливу на населення, втручання у виборчі процеси та дискредитації української державності.
27.01.2015 р. Постановою Верховної Ради України № 129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором, в якому Верховна Рада України, беручи до уваги Статут ООН та Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, визнає РФ державою-агресором.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 30.08.2023 р., перебуваючи за адресою свого фактичного проживання: АДРЕСА_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, керуючись ідеологічними мотивами для підтримки дій та рішень держави-агресора на шкоду державним інтересам України, з метою нав`язати іншим думку щодо неприйняття очевидного факту розв`язаної військово-політичним керівництвом російської федерації агресивної війни проти України та окупації частини її територій, не дивлячись на те, що цей факт встановлено та визнано на рівні держави та міжнародною спільнотою, використовуючи власну авторизовану сторінку у забороненій на території України соціальній мережі «Одноклассники», (мовою оригіналу) « ОСОБА_6 », в ході спілкування з « ІНФОРМАЦІЯ_2 » «тоха ОСОБА_7 », відправив посилання « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де розміщений словесно-музичний твір, призначений для співу - пісня (російською мовою), яка визначає форму злочину, з наступним текстом:
«Здравствуй братишка мы в команде с тобою под залп артиллерии готовимся к бою и пролетают БЛА над нами мы наступаем рф войсками;
-еб*шим по НАТО еб*шим ракетами танками с пехотою нашей еб*шим по фашистам, еб*шим, навечно запомните слово раша, еб*шим по НАТо еб*шим, за наших детей та за прадедов наших, еб*ишм по фашистам, еб*ишм, за нами россия это родина наша;
Давай еще братишка еще поднажмем, мы здесь друг за другом вперед идем, мы защищаем свое родное тебя я не брошу собою прикрою;
-еб*шим по НАТО еб*шим ракетами танками с пехотою нашей еб*шим по фашистам, еб*шим, навечно запомните слово раша, еб*шим по НАТО, еб*шим, за наших детей та за прадедов наших, еб*шим по фашистам, еб*шим, за нами россия это родина наша;
-И не волнуйтесь мои родные, вернемся домой мы живые ну а пока автомат сжимая, бьем мы врага не переставая;
-еб*шим по НАТО еб*шим ракетами танками с пехотою нашей еб*шим по фашистам, еб*шим, навечно запомните слово раша, еб*шим по НАТО, еб*шим, за наших детей та за прадедов наших, еб*ишм по фашистам, еб*шим, за нами россия это родина наша»
-россия любимая наша страна, могучая воля великая слава твое достояние на все времена, слався отечество наше свободное братских народов союз вековой, предками данная мудрость народная, слався страна, мы гордимся тобой.».
Зміст даного тексту містить інформацію щодо виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.
Зазначена інформація є інформацією публічного характеру, що передбачає її розповсюдження, а також у ній містяться психологічно значимі фактори, що потенційно можуть впливати на формування соціальних установок в осіб, які з нею ознайомились з метою зміни їх свідомості, системи цінностей, емоційного стану, світогляду та соціальних стереотипів.
Вказані висновки підтверджено висновком експерта національної о наукового центру «Інститут судових експертиз ім. заел. проф. М.С. Бокаріуса» № 3656 від 14.05.2024, за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.
Таким чином, ОСОБА_3 у зазначений вище період часу обвинувачується у вчиненні кримінально караних діянь, пов`язаних з поширенням матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, основними складовими взаємозв`язаними ознаками та мотивами якого є:
- спеціальний антидержавницький мотив - вчинення діяння на шкоду інтересам України, та політико-ідеологічний мотив;
- мета - заподіяння шкоди державним інтересам та дестабілізація суспільних настроїв;
- виправдовування, тобто доведення нібито правоти збройної агресії рф проти України, розпочатої ще в 2014 році;
- заперечення, тобто не погодження, вираження протилежної думки щодо збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році;
- поширені матеріалів розповсюдження відповідної текстової інформації зі злочинним змістом;
- усвідомлення, що викладена ним інформація розрахована на подальше розповсюдження для певного кола осіб, є основною підставою того, що такі дії вчинені у формі поширення матеріалів, які містять виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, спрямовані на нівелювання зовнішніх підстав для відбиття збройної агресії країни-терориста, а також недопущення гуртування суспільства навколо національної стратегії єднання задля відсічі загрозам національній державності, територіальній цілісності і недоторканності України;
- вчинення злочину з використанням умов воєнного стану;
- діяння характеризується прямим умислом і явним бажанням нав`язати певному колу осіб певну думку, вчинене з принизливою метою прислужити та догодити державі-агресору та її представникам.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять склад кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 436-2 КК України та кваліфіковані як поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 року.
В даному кримінальному провадженні між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 , з одного боку та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_3 , з іншого боку, на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України в приміщенні СВ УСБУ в Харківській області, у присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_5 діючи добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, уклали угоду про визнання винуватості, додержуючись наступних умов.
Згідно з угодою про визнання винуватості ОСОБА_3 , беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, сприяв встановленню обставин, що мають значення для даного кримінального провадження. Сторони угоди про визнання винуватості також погодились на призначення покарання ОСОБА_3 , за ч.2 ст.436-2 КК України, покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без конфіскації майна та з урахуванням особи підозрюваного, наявності щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину у якому підозрюється та застосувати положення ст. ст. 75, 76 КК України - звільнити ОСОБА_3 від відбування основного (позбавлення волі) покарання з визначенням судом тривалості іспитового строку та обов`язків, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, прокурор та обвинувачений ОСОБА_3 , визначили наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України, а також наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 476 КПК України.
Прокурор вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України, просить угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_3 , узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.
Обвинувачений ОСОБА_3 , в судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, в обсязі обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження угоди про визнання винуватості та заявив, що здатний реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди про визнання винуватості, зобов`язання. Угоду уклав добровільно і примусового тиску під час укладання угоди на нього не було. Просить угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.
Захисник ОСОБА_5 зазначив, що угода відповідає вимогам кримінально-процесуального кодексу та наявні всі підстави для затвердження угоди про визнання винуватості.
Суд заслухав доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг обвинувачений ОСОБА_3 , під час кримінального провадження не подавав.
Суд перевірив угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, і встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 , за ч.2 ст.436-2 КК України є правильною. Кримінальні правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 , визнає себе винуватим, відповідно до ст. 12 КК України є не тяжким злочином , що в силу вимог ч. 4 ст. 469 КПК України передбачає можливість укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.
Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_3 , на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.
З огляду на викладене, суд вбачає наявність підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України та затвердження угоди про визнання винуватості.
Суд дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а саме те, що він є громадянином України, має захворювання у вигляді виразки шлунку, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, неодружений, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, з неповною середньою освітою, працюючого в ТОВ «СПЕЦТЕХНІКА», машиністом ескалатору, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного кримінального правопорушення спосіб його вчинення, мету та мотив вказаних діянь, а також те, що обвинувачений повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, якими на думку суду, є щире каяття, що полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду власних дій, наявності відчуття жалю за вчинене, розуміння наслідків своїх дій, та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що зазначено стороною обвинувачення в ході судового розгляду, виходячи з поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування. Суд також приймає до уваги, що обставин, які обтяжують покарання відсутні, та приходить до висновку про призначення ОСОБА_3 покарання узгодженого сторонами угоди, із застосуванням ст.75,76 КК України із покладенням на нього певних обов`язків.
Суд вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України дане покарання буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення, за який передбачено основне покарання у виді позбавлення волі. Спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду (ч. 2 ст. 96-1 КК України).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, враховуючи вищевказані положення КПК України, суд застосовує спеціальну конфіскацію до майна за допомогою якого було вчинено злочин, а саме: щодо мобільного телефону «Xiaomi- МI 10 T Pro» модель пристрою « M2007J3SG» синього кольору у прозорому чохлі.
Цивільний позов не заявлений.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373-374, 376, 473-475, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд-
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 27 лютого 2025 року між прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 , з одного боку та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_3 , а також його захисником -адвокатом ОСОБА_10 ..
Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України та призначити покарання у вигляді 3 (три) років позбавлення волі без конфіскації майна.
Відповідно до ст.75 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 :
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;
3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Контроль за виконанням вироку покласти на відповідний відділ з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді особистого зобов`язання, після набрання вироком законної сили скасувати.
Роз`яснити ОСОБА_3 що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності, встановленої законом.
На підставі ст. ст. 96-1, 96-2 КК України, ч. 9 ст. 100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію щодо мобільного телефону «Xiaomi- МI 10 T Pro» модель пристрою « M2007J3SG» синього кольору у прозорому чохлі та передати його в дохід держави.
Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості може бути оскаржений:

обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: