СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/276/25
ун. № 759/159/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві під час судового розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 3 грудня 2022 року за №0002486 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Монахове Донецької області, громадянки України, яка здобула середню освіту, офіційно не працює, одружена, пільг та утриманців не має, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

клопотання захисника ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченої ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 3 грудня 2022 року за №0002486, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 заявила клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченої ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 підтримала клопотання захисника та просила його задовольнити. Також обвинувачена показала, що суть обвинувачення їй зрозуміла, вона не визнає себе винуватою, при цьому розуміє підстави та наслідки звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, а також те, що підстава звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 не заперечував щодо задоволення клопотання захисника.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_8 також не заперечували щодо задоволення клопотання захисника.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суд від 24 травня 2018 року у справі №200/4664/14-к.

Частиною 1 ст.285 КПК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.7 ст.284 КПК України, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з положеннями ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності здійснюється виключно судом.

У відповідності до ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч.1 ст. 49 КК України диференційовані строки давності, зокрема, два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Під час звільнення від кримінальної відповідальності суд повинен з`ясувати думку щодо такого звільнення у особи, яка від такої відповідальності може бути звільнена. У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС Верховного Суду від 2 липня 2019 року (справа № 515/331/17, провадження № 51-27км19) зауважено, що ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи на відповідній підставі. Тобто, установивши обставини, що дають підстави для закриття справи, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) зробила висновок, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Тобто, суд, за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст.49 КК України, та за згодою обвинуваченого, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , мало місце 28 листопада 2022 року та містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.

Санкція ч.1 ст.125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року .

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 125 КК України відноситься до кримінального проступку.

Судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. 2, 3 ст. 49 КК України.

Крім того, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням у справі «Грабчук проти України», відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується, а також рішенням у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», в якому зазначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення, термін позовної давності забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

При цьому відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим. Така відмова може призвести до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

З`ясувавши позицію обвинуваченої ОСОБА_5 , впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі вимог ст. 49 КК України, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, що є нереабілітуючою підставою.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Представником потерпілої ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_7 в ході розгляду кримінального провадження заявлено про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_5 судових витрат, пов`язаних із отриманням ОСОБА_7 правової допомоги в сумі 25000 грн.

Захисник ОСОБА_4 , позицію якої підтримала обвинувачена ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечували щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілої понесених судових на правову допомогу у заявленому розмірі, посилаючись на те, що вказана сума є надмірною.

Вирішуючи питання щодо стягнення з обвинуваченої на користь потерпілої витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст.126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч.1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС зробила висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Так, відповідно до ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного вище Закону).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).

На підтвердження понесених процесуальних витрат представником потерпілої надано:

- договір про надання професійної правової (правничої) допомоги від 28 травня 2023 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ;

- додаткову угоду №1 від 22 січня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 28 травня 2023 року, із визначенням порядку та вартості оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги у відносинах щодо представництва потерпілої ОСОБА_7 у справі № 759/159/23, за яким вартість послуг складає 25000 грн.;

- детальний опис робіт від 22 січня 2025 року, за яким фіксований розмір гонорару складає 25000 грн.;

- завірена належним чином копія розписки від 22 січня 2025 року відповідно до якої сплачена сума сплаченого ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_8 становить 25000 грн.

Аналізуючи вказане, виходячи із загальних засад справедливості, співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, а також позицію сторони захисту, суд дійшов висновку про присудження на користь потерпілої ОСОБА_7 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн., оскільки зазначені витрати документально були підтверджені.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні покласти на підозрюваного, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) про те, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

З огляду на зазначене, суд стягує з обвинуваченої на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням спеціалістів та експертів.

Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому, нормами КПК України не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі.

Разом з цим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі? ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року у справі справа № 345/2618/16-к.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, підлягає залишенню без розгляду.

Долю речових доказів у провадженні вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 44, 49 КК України, ч. 9 ст. 100, ч. 2 ст. 124, ст. 284-286, 288, 369-372, 376 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченої ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

ОСОБА_5 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 3 грудня 2022 року за №0002486 стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - закрити у зв`язку з її звільненням від кримінальної відповідальності.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Київського міського бюро судово-медичної експертизи процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи № 042-1670-2022 від 13 грудня 2022 року в сумі 1998 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 00 копійок

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати на правову допомогу в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - залишити без розгляду, роз`яснивши позивачу її право звернення до суд з позовом в порядку цивільного судочинства.

Речові докази по справі:

-USB-флеш-накопичувач, який прилучений до матеріалів кримінального провадження (а.п. 82), - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання;

-DVD-R-диск, який прилучений до матеріалів кримінального провадження (а.п. 115), - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 27 січня 2025 року о 17 год. 00 хв.

Суддя: ОСОБА_1