Справа № 734/1670/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/321/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

12 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Розглянула у письмовому провадженні в м. Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Київ, громадянину України, з повною загальною середньою освітою, не працюючому, зареєстрованому по АДРЕСА_1 , фактично проживаючому по АДРЕСА_2 , раніше не судимому, продовжений строк тримання під вартою до 05 квітня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав, що розгляд кримінального провадження перебуває на стадії судового розгляду, докази сторін кримінального провадження не досліджені, при цьому, підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який суд не встановив, ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу суду про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 квітня 2025 року скасувати, постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Вказує на те, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 не відповідає фактичним обставинам справи щодо суті звернення сторони захисту до суду з клопотанням про скасування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ст. 331 КПК України.

Вважає, що вказавши на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 616 КПК України, з клопотанням про скасування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом по мобілізації на особливий період, має право звертатися прокурор, а не адвокат, суд неправильно оцінив суть поданого стороною захисту клопотання.

Так, після проходження ОСОБА_5 військово-лікарської комісії,

сторона захисту звернулась до прокурора, щоб той звернувся до суду з проханням про скасування його підзахисному запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження ним військової служби за призовом по мобілізації на особливий період. В задоволенні цього клопотання прокурором було відмовлено.

У подальшому користуючись своїм законним правом, захисник звернувся до суду з клопотанням про скасування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ст. 331 КПК України, але суд відмовив в його задоволенні пославшись на те, що сторона захисту звернулась до суду в порядку ч. 1 ст. 616 КПК України, в той час як захисник не є суб`єктом такого звернення.

Таким чином, суд помилково неправильно визначив процесуальний порядок звернення захисника, а тому ухвалив необґрунтоване судове рішення, яке підлягає скасуванню.

Крім того, під час розгляду клопотання сторони захисту про скасування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби, суд не взяв до уваги, що кримінальне провадження, яке перебуває на розгляді районного суду, на фінальній стадії, матеріали кримінального провадження повністю досліджені, докази вивчені, свідки та обвинувачені допитані,встановлено, що ОСОБА_5 не був ні організатором, ні виконавцем інкримінованих йому діянь.

Крім того, суд не надав належної оцінки, тому, що ОСОБА_5 підпадає під проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, має спеціальність «лікувальна справа» за кваліфікацією «фельдшер», в той час, як у Збройних Силах України є критична потреба у бойових медиках в першу чергу та в солдатах загалом. 20 грудня 2024 року командир військової частини НОМЕР_1 надав письмову згоду відношення про призов по мобілізації ОСОБА_5 за контрактом на посаду стрільця-санітара відділення спеціального призначення взводу спеціального призначення роти спеціального призначення. 22 січня 2025 року ОСОБА_5 пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби.

При цьому, поза увагою суду залишилось те, що ризики, передбачені ч. 1 с. 177 КПК України, на даний час відсутні. ОСОБА_5 від органів досудового розслідування не переховувався, об`єктивних даних про те, що він мав намір чи скоював дії направлені на переховування від органу досудового розслідування чи суду, відсутні. Навпаки, своєю поведінкою його підзахисний довів, що він є порядною особою, яка розуміє свої життєві помилки, неодноразово вертався до процесуального прокурора та суду, до керівництва слідчого ізолятору про його мобілізацію. В ході судового розгляду ОСОБА_5 надавав правдиві показання, не здійснював спроб чинити незаконний вплив на свідка, експертів чи сторін у кримінальному провадженні, не здійснював жодних дій по перешкоджанню кримінальну провадженню.

Належним чином суд не оцінив, що всі дії, які здійснив ОСОБА_5 на день подання клопотання, свідчать про відсутність ризиків про скоєння ним будь-яких кримінальних правопорушень у майбутньому. При цьому, суд не надав оцінки аргументам сторони захисту про те, що Конституція України закріплює пріоритетність захисту інтересів держави, зокрема через норми, що регулюють суверенітет, територіальну цілісність, національну безпеку та захист громадян.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не містить прохання про здійснення апеляційного розгляду за його участі, так само як і відсутнє клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про його бажання приймати безпосередню участь в апеляційному розгляді в залі судового засідання апеляційного суду, що дозволяє провести апеляційний розгляд в порядку письмового провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 422-1 КПК України.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

У провадженні Козелецького районного суду Чернігівської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000434 від 07.09.2023, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 КК України.

Згідно обвинувачення, яке перебуває на розгляді в суді, ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що він за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 здійснили незаконне виготовлення наркотичних засобів у особливо великих розмірах, які зберігали у домоволодінні ОСОБА_7 у кількості, що об`єктивно перевищує потреби таких осіб у власному вживанні та свідчить про умисел на незаконне виготовлення, зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів з метою їх збуту

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного чи обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Ризик, це завжди ймовірність настання того чи іншого факту, а тому доводи захисника про зникнення заявлених ризиків через те, що кримінальне провадження перебуває на стадії завершення, не беруться до уваги.

Колегія суддів приймає до уваги, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, за найтяжче з яких передбачене покарання до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. При цьому, кримінальні правопорушення були вчинені за попередньою змовою групою осіб, з метою збуту наркотичних засобів, у особливо великих розмірах, тобто речовин, які становлять суспільну небезпеку для громадян.

На час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, й хоча на завершальній стадії, але судовий розгляд ще не завершений, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням встановлених у кримінальному провадженні обставин, має місце обґрунтованість твердження сторони обвинувачення про існування ризиків ухилення ОСОБА_5 від явки до суду та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Твердження захисника про те, що наявність заявлених стороною обвинувачення ризиків не підтверджується жодними об`єктивними даними, адже ОСОБА_5 не ухилявся від слідства та суду, не впливав на свідка, експертів, учасників кримінального провадження, не перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином, не свідчить про те, що при обранні більш м`якого запобіжного заходу обвинувачений дотримуватиметься такої ж бездоганної процесуальної поведінки.

Так, саме у зв`язку з тим, що після затримання 04 лютого 2024 року та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, процесуальна поведінка ОСОБА_5 є належною, що свідчить про дієвість застосованого запобіжного заходу, завдяки якому вдалося уникнути настання небажаних наслідків.

Помилковим є переконання сторони захисту, що предметом судового розгляду 04 лютого 2025 року було лише клопотання захисника про скасування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу, адже в судовому засіданні прокурором було подане клопотання про продовження усім трьом обвинуваченим строків тримання під вартою.

При цьому, суд вірно звернув увагу захисника, що порядок скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або зміни запобіжного заходу з інших підстав чітко регламентований статтею 616 КПК України, положеннями якої не передбачено право слідчого судді, суду вирішувати це питання за клопотанням сторони захисту.

Вирішення питання щодо скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період передбачає звернення прокурора до слідчого судді або суду, який розглядає кримінальне провадження, з клопотанням про скасування особі, яка звернулась до нього з таким клопотанням, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Однак, колегія суддів звертає увагу захисника, що звернення прокурора з таким клопотанням відбувається виключно після розгляду клопотання підозрюваного, обвинуваченого, який тримається під вартою, та є його правом, а не обов`язком.

Клопотання захисника про скасування ОСОБА_5 запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період було розглянуте прокурором і відмовлено в задоволенні.

При цьому, відмова прокурора у задоволенні клопотання сторони захисту про скасування ОСОБА_5 запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, не породжувала у захисника права повторного звернення з аналогічним клопотанням до суду, кримінально-процесуальний законом таким правом наділяє лише прокурора, інші учасники та сторони кримінального провадження таким правом не наділені.

У даному кримінальному провадженні предметом вчинення кримінальних правопорушень є наркотичні засоби в особливо великих розмірах, що підвищує ризик втечі обвинуваченого настільки, що йому неможливо буде запобігти шляхом обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу. При цьому, стадія судового розгляду вказує на передчасність такого рішення, з огляду на тяжкість обвинувачення та загрозу отримати суворий та реальний строк покарання.

Висловлення стороною захисту намірів обвинуваченого не ухилятися від суду та не вчиняти інших кримінальних правопорушень є нічим не підтвердженими висловлюваннями, які не приймаються до уваги, як такі, що не гарантують належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінальних правопорушень, об`єктивних обставин, з яких судовий розгляд не завершений, даних про особу обвинуваченого, продовження строків тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2025 року про продовження обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_5 строків тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її постановлення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11