ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представника потерпілих ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0004899 від 26.11.2015 за апеляційними скаргами прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року, яким :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Лучки Кобиляцького району Полтавської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винним та засуджено:

- за ч.1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

- за ч.1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК У у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1340 грн. (одну тисячу триста сорок гривень) 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 10 000 грн. (десять тисяч гривень) 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 73 грн. (сімдесят три гривні) 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. (десять тисяч гривень) 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

01.12.2010 у період часу з 14:00 до 14:50 годин ОСОБА_7 , перебуваючи на сходинковому майданчику третього поверху будинку АДРЕСА_2 , спільно з особою, матеріали у відношенні якої виділені в окреме провадження, на ґрунті неприязних відносин, зумовлених конфліктом між сім`ями ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у ОСОБА_7 раптово виник умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_13 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Після чого, ОСОБА_7 перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , передбачаючи настання можливих суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення умисних тілесних ушкоджень, з мотивів помсти, стоячи обличчям до ОСОБА_14 на відстані витягнутої руки, умисно завдав останньому кулаком правої руки, стиснутою в кулак, 2 удари в область нижніх відділів бічної поверхні грудної клітки справа.

Після чого ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_14 , та стоячи обличчям навпроти правого боку ОСОБА_9 , навмисно завдав йому 2 удари правою рукою, стиснутою в кулак, в область середніх відділів грудної клітини справа, тим самим, спричинивши ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини з переломом VII-VIII-го ребер справа по середньо - підпаховій лінії, заподіявши при цьому ОСОБА_15 тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що потягли тривалий розлад здоров`я, терміном понад 3 тижнів (21 день).

Таким чином умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК, які виразились у спричиненні умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто в умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Далі 01.12.2010 у період часу з 14:00 до 14:50 годин ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, перебуваючи на сходинковому майданчику третього поверху будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, зумовлених конфліктом і між сім`ями ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , яка з метою фіксації конфлікту з ОСОБА_7 вийшла з приміщення своєї квартири АДРЕСА_3 , тримаючи в руках відеокамеру та стала навпроти ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, наблизився до ОСОБА_10 та умисно з мотивів помсти завдав останній правою рукою, стиснутою в кулак, 1 удар в область обличчя з лівої сторони.

Після чого ОСОБА_7 , намагаючись вирвати відеокамеру з рук ОСОБА_10 , завдав останній промінево - зап`ястковим суглобом правої руки 1 удар у верхню частину правої брові ОСОБА_10 . Потім ОСОБА_7 , доводячи свій злочинний умисел до кінця, промінево - зап`ястковим суглобом правої руки завдав декілька ударів в область тулуба ОСОБА_10 , тим самим спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців, саден на обличчі, тулубі та верхніх кінцівках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминучі наслідки.

Таким чином, умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК, які виразились в спричиненні умисних легких тілесних ушкодженнях.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеність вини і кваліфікацію дій ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду підлягає скасуванню.

Посилається на те, що у супереч вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку перелічено «історію кримінального провадження та процесуальний рух справи».

Крім того, як вбачається з резолютивної частини вироку, судом безпідставно застосовано ст.70 КК у зв`язку з тим, що особа звільняється від відбуття покаранням за кожним кримінальним правопорушенням окремо.

Враховуючи викладене, прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.11.2024 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону України.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК та призначити йому покарання у вигляді двох років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК та призначити йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850 грн.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з описової частини «історію кримінального провадження та процесуальний рух справи».

В іншій частини вирок залишити без змін.

На апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 подав до суду заперечення, в яких наводить свої аргументи на спростування апеляційних доводів сторони обвинувачення, просить залишити її без задоволення, вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.11.2024 скасувати повністю, постановити виправдувальний вирок, а кримінальне провадження закрити внаслідок відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вказує на те, що постановлений вирок щодо ОСОБА_7 не може вважатися обґрунтованим і справедливим, підлягає скасуванню у зв`язку з відсутністю у матеріалах кримінального провадження прямих, достатніх та належних доказів, які б окремо або у своїй сукупності підтверджували факт скоєння ОСОБА_7 кримінальних правопорушень стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , наявністю доказів, які доводять непричетність до інкримінованих правопорушень, а також наявністю у сторони захисту зауважень щодо порядку отримання доказів, у зв`язку з чим деякі із них у судовому порядку повинні бути визнані недопустимими.

Захисник зазначає, що звернення до правоохоронних органів по факту нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень від 01.12.2010 не було, а заява про злочин була подана 06.01.2011 року.

01.12.2010 потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_16 за медичною допомогою не зверталися.

За весь час досудового розслідування даного кримінального провадження ОСОБА_9 та ОСОБА_16 на заяви сторони захисту не було надані оригінали медичних документів, які в подальшому були використані під час досудового слідства та при проведенні судово-медичних експертиз.

Згідно з висновку СМЕ № 4336 від 29.12.2010, у потерпілого ОСОБА_9 , встановлено перелом 7-8 ребер. Крім того, він звернувся до лікарні навіть не в той день конфлікту. Обвинувачений ОСОБА_7 бачив потерпілого наступного дня і жодних переломів у нього не було, він поводився як здорова людина. Діагноз перелом 7-8 ребер суперечить рентгенівським знімкам, які були зроблені у 16-й міській лікарні. У виписці №8470/796/1356 ОСОБА_9 був направлений у лікарню з діагнозом Дискогенна радікулопатія, йому робили рентген 03.12.2010 та 06.12.2010, діагноз - підозра на перелом 6-7 ребер. Але при виписці, незважаючи на рентгенівські дослідження, ОСОБА_9 поставили діагноз - перелом 6-7 ребер. У виписці зазначено, що жодних синців, гематом, садин у обстеженого не було, травму колінного суглобу СМЕ спростувала. Такі заключення не співпадають ні з показами ОСОБА_9 , ні свідків. ОСОБА_9 стверджував, що йому за 15 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_17 було нанесено від 20 ударів по тулубу, по ногам та в пах.

Також висновком СМЕ №4336 у ОСОБА_9 виявлено травму ока, це заключення було зроблено не по оригіналам, а по ксерокопіям. На довідці, яка була видана у 8-й міській лікарні офтальмологом, відсутня особиста печатка лікаря, який її видавав, та відсутнє прізвище лікаря, також довідка не має числа, місяця та року її видачі.

Захисник вважає, що свідки сторони обвинувачення на досудовому слідстві були допитані з грубим порушенням норм КПК, а тому їх покази є не достовірними, недопустимими і такими, що не можуть бути використані судом, як доказ у даній справі, навіть після їхнього допиту у судовому засіданні.

Висновок, викладений у СМЕ №3911е відносно потерпілої ОСОБА_10 про можливість отримання нею тілесних ушкоджень у термін, на який вказує обстежена, на думку захисника містить припущення, оскільки 01.12.2010 за медичною допомогою потерпіла не зверталася.

ОСОБА_7 категорично заперечує вчинення ним кримінальних правопорушень, а протилежне доказами обвинувачення не доведено.

На підставі викладеного, захисник просить вирок Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11.11.2024 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК скасувати та постановити виправдувальний вирок, а кримінальне провадження закрити внаслідок відсутності в діяннях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду, оскільки досудове та судове слідство проведені односторонньо з явним обвинувальним ухилом.

Вважає, що у всьому винні слідчі, які розслідували справу і прокурор, які здійснювали процесуальне керівництво, у зв`язку з чим він вимушений 14 років перебувати під слідством і судом. Хоча строки притягнення до кримінальної відповідальності вже давно сплинули, проти закриття провадження з цих підстав апелянт заперечує.

Користуючись правом подання зауважень на журнал судових засідань, після допиту свідка обвинувачення ОСОБА_18 05.12.2022, у цей же день під час судового засідання він подав заяви вх. № 30000 і № 30001 і зачитав їх зміст. Однак суд проігнорував подані заяви і не виніс жодного рішення.

23.12.2022 звернувся до суду із заявою про відвід секретаря судових засідань ОСОБА_19 , оскільки вона допускає систематичні порушення та не вносить подані обвинуваченим заяви, клопотання, а також рішення суду щодо них, до журналу судового засідання (а саме невнесені заяви № 1092644 та № 115246).

Суд своїм рішенням від 12.01.2023 відмовив у задоволенні заяви про відвід секретаря без права апеляції. Однак суд не взяв до уваги, що у заяві № 31809122 від 23.12.2023 обвинувачений посилався, що секретар ОСОБА_19 не внесла заяви від 05.12.2022 у журнал судового засідання. Вважає, що таким чином було порушено його право на захист.

Завдяки ухвалі від 12.01.2023 відкрилися нові обставини судом було встановлено, що обвинувачений зробив 05.12.2022 заяву щодо викривлення свідком ОСОБА_20 факту впізнання ним обвинуваченого, і щоб суд не брав до уваги покази цього свідка. Вважає це свідомим спотворенням судом поданих обвинуваченим заяв від 05.12.2022 №30000, № 30001.

Зазначає, що у своїх заявах він посилався на порушення слідчими та прокурорами ст.228 КПК під час допиту свідка ОСОБА_18 та просив суд визнати результати допиту недопустимими.

03.10.2023 він знову подав заяву № 32306 та просив суд дослідити подані заяви №30000 та № 30001 від 05.12.2022, однак заяви так і не були розглянуті.

Вказує, що протягом тривалого часу він звертався з багатосильними заявами та клопотаннями про надання оригіналів медичних документів потерпілих, які досліджував судово-медичний експерт, оскільки копії документів, завірені неналежним чином відповідно до ДСТУ4163-2003, є недопустимими доказами. Однак суд проігнорував подані заяви і не відкрив обвинуваченому для ознайомлення оригінали медичних документів, на підставі яких були проведені висновки судово-медичних експертиз, порушивши тим самим право на захист та обмеживши у праві на допит судово-медичного експерта.

На упереджений судовий розгляд вказує той факт, що 24.09.2018 було розпочато допит потерпілого ОСОБА_9 , і тільки після заяви обвинуваченого від 20.04.2023, суд привів потерпілих до присяги 25.05.2023.

На затягування судового розгляду та порушення розумності строків та упереджене ставлення, на думку обвинуваченого, вказують багато чисельні неприбуття у судові засідання потерпілих, їх представника, прокурора, хоча усі вони заздалегідь повідомлялися про дати судових засідань. Свідки також протягом тривалого часу не з`являлися до судових засідань, однак суд жодного разу не приймав рішення про привід свідків обвинувачення, що свідчить про незабезпечення судом рівності громадян у судовому процесі та упереджене ставлення до обвинуваченого.

Зазначає, що адвокат потерпілих ОСОБА_11 подав слідчому ордер № 7, №8 (т.7 а.п.9,10) з угодою, відповідно до яких адвокат зобов`язується надавати потерпілим правову допомогу, як захисник. Однак у витягах не зазначено, в якій саме справі така правова допомога повинну бути надана.

Вважає, що суд брав до уваги не доводи і покази обвинуваченого, підтверджені документально, а оцінював їх за власними переконаннями та на власний розсуд. Так, обставини справи полягають у тому, що неприязні відносини ОСОБА_9 , ОСОБА_10 виникли задовго до 01.12.2010 на ґрунті того, що донька обвинуваченого ОСОБА_17 та його дружина ОСОБА_21 звернулися зі скаргами в місцеві органи влади з приводу незаконного захоплення земельної ділянки на прибудинковій території та облаштування автостоянки ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 .

Висновок суду першої інстанції про те, що загострення взаємовідносин між сім`ями ОСОБА_22 та ОСОБА_23 сталося у період другої половини листопада 2010, аж до 01 грудня 2010 року. Виходячи з цього суд уважав слушною версію свідка захисту ОСОБА_21 про те, що її донька ОСОБА_17 отримавши 01.12.2010 копію позову у справі № 2-6212/2011, пішла з`ясовувати до Філюків підстави позову.

Вказує, що з такою версією він категорично не згоден, так як це є свідомим спотворенням доказів свідка ОСОБА_21 , вона ніколи так не свідчила. Ця версія була висунута адвокатом потерпілих та спростовується тим, що:

- суду не надано жодного доказів про те, що 01.12.2010 ОСОБА_17 отримала позов замість ОСОБА_21 ;

- копія позову у цивільній справі № 2-6212/2011 була вручена ОСОБА_21 та сину ОСОБА_24 на судовому засіданні після 08.12.2010, а не 01.12.2010.

Суд першої інстанції відхилив доводи обвинуваченого про те, що у нього не могли виникнути неприязні відносини до Філюків, так як металеву огорожу на захопленій земельній ділянці будував не він або ОСОБА_25 , і її демонтували не у нього або ОСОБА_17 , а саме у ОСОБА_9 .

Судом було проігноровано постанову № 58 від 02.12.2011 (т.3 а.п.82), де вказано, що демонтаж проведений 01.12.2010 і цей час співпадає з конфліктом, а також проігноровано доводи обвинуваченого щодо цього.

Також судом не було взято до уваги доводи обвинуваченого про те, що ОСОБА_23 із заявами про їх побиття та за медичною допомогою 01.12.2010 не зверталися, оскільки представники міліції в той день на місце пригоди виїжджали та її обставини документували.

Так, 01.12.2010 працівники міліції прийнята пояснювальна від ОСОБА_25 про її побиття ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цей же день 01.12.2010 ОСОБА_25 викликала швидку допомогу у присутності міліції.

Після демонтажу стоянки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з метою помсти здійснили свої погрози, ОСОБА_9 викрав ОСОБА_17 , якій він погрожував з 02.09.2010 та побив її, а обвинувачений був випадковим свідком. 01.12.2010 міліціонерами була прийнята заява від обвинуваченого про злочин і побиття ОСОБА_17 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Зазначає, що суд врахував пояснення потерпілих та свідків обвинувачення, тоді як у потерпілих немає жодного документу про отримання тілесних ушкоджень 01.12.2010. Свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_27 не були очевидцями конфлікту і не бачили, щоб обвинувачений або ОСОБА_17 наносили тілесні ушкодження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Свідки обвинувачення ОСОБА_18 , ОСОБА_28 надавали покази, що ОСОБА_9 били по ногам, тулубу, у пах. Тоді як судово-медичний експерт спростував ці покази і у висновку зазначив, що тілесні ушкодження у вигляді саден, гематом, емфоземи у ОСОБА_9 не виявлено. Однак суд першої інстанції цьому висновку не надав належної уваги.

Свідок ОСОБА_28 є донькою потерпілих та проживає разом з ними, отже до її показів слід відноситись критично, оскільки вони родичі. Її покази 01.12.2010 незадокументовані та не підтверджені.

Свідок ОСОБА_18 - знайомий потерпілого, якому він довіряв особисте майно. При цьому судом першої інстанції не враховано порушення вимог ст. 228 КПК, допущені під час допиту цього свідка. Також обвинувачений зазначає, що покази свідка ОСОБА_18 , надані ним під час проведення очної ставки і у суді відрізняються; він не був очевидцем конфлікту з його початку.

Вказує, що спочатку слідством та прокурором було встановлено час конфлікту 13.30 годин. Цей час не співпадав з показами потерпілих і свідка ОСОБА_29 . Тоді під час судового слідства прокурором було змінено час конфлікту під покази свідка.

Суд першої інстанції взяв до уваги покази потерпілої ОСОБА_10 , однак не надав оцінки тому факту, що вона подала заяву 02.12.2010 про те, що їй заблокували машину, але про побиття її чоловіка 01.12.2010 нічого у своїй заяві не зазначила.

Першу заяву про отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 подала 06.01.2010, власноручно зазначивши, що ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_17 , ОСОБА_30 спричинили їй тілесні ушкодження, цькували собаку, погрожували фізичною розправою її чоловіку, дітям, розбили відеокамеру. Коли з`ясувався обман, ОСОБА_10 стала давати покази, що це зробив обвинувачений та ОСОБА_17 .

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовився брати до уваги покази ОСОБА_24 , мотивуючи це тим, що він є сином обвинуваченого та захищає батька. З таким висновком не можна погодились, оскільки покази вказаного свідка підтверджуються наявними у справі доказами.

Обвинувачений зазначає, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 можуть бути наслідком її хронічних хвороб, отриманих нею після візиту після другого візиту наряду міліції о 23 годин 01.12.2010 і до часу звернення нею до СМЕ, оскільки травми її 01.12.2010 не зафіксовані. Свідки захисту ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , які прибули до прибуття наряду міліції не бачили ушкоджень на ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_21 надавали пояснення, що конфлікт виник після демонтажу автостоянки на незаконно захопленій земельній ділянці ОСОБА_9 , також пояснювала, що обвинувачений телефонував і повідомив, що ОСОБА_9 затягнув ОСОБА_17 по сходах на третій поверх і там її б`ють разом з ОСОБА_10 , що підтверджується роздруківкою телефонних розмов.

Суд також відхилив доводи обвинуваченого проте, що під час досудового розслідування тривалий час вважалось, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 спричинені невідомою особою, тому що на час розслідування не було розмежувань участі обвинуваченого і участі його доньки ОСОБА_17 .

Вказує, що з цим погодитись не можливо, оскільки з 08.01.2011 кримінальна справа була відкрита щодо нього за ст. 122 КК, під час розслідування його примушували до самооговору, а інакше відкриють справу і на його дочку ОСОБА_17 , що і відбулось. За показами ОСОБА_9 , він був знайомий з обвинуваченим та його дружиною, однак під час досудового розслідування він не зміг придумати кого призначити винним, звідси і записи у СМЕ № 4336 - били двоє відомих, у СМЕ № 640 - били чоловік та дівчина Анна, у СМЕ № 3833е били дівчина ОСОБА_31 і ОСОБА_32 . У первинному джерелі карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 № 8470/796 від 01.12.2010 з 16 лікарні міститься запис: Побили невідомі, однак потім невідомі особи викреслили не і невідомі особи стали відомими. Виправлення, яке має значення при розгляді справи і експертного висновку, на думку обвинуваченого, свідчить про фальсифікацію та підробку первинного медичного документа та спотворення доказів, які мають значення при слідстві та при оцінці доказів у суді.

Вказує, що не було встановлено і час отриманих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, тому що за медичною допомогою він звертався не у день конфлікту 01.12.2010, а на другий день після цього 02.12.2010.

Судово-медичні висновки ОСОБА_9 побудовані на припущеннях, оскільки у висновку СМЕ № 4336 від 29.12.2010 вказано, що тілесні ушкодження отримані можливо у вказаний час; у СМЕ № 640Е від 15.03.2011 тілесні ушкодження отримані можливо незадовго до госпіталізації.

Зазначає, що йому ставиться у провину спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, переломів 7-8 ребер, в той час, як цей діагноз суперечить іншим матеріалам справи. Так, відповідно до рентгенівського знімку, зробленого у пологовому будинку № 2, без опису лікаря та без захисних елементів, виявлено перелом 7-8 ребер. У Виписці ОСОБА_9 направлений до 16 лікарні з діагнозом Діскогенна радікулопатія. Після проведення у 16 лікарні рентгенів 03.12.2010, 06.12.2010, встановлено діагноз перелом 6-7ребер.

Під час слідства ОСОБА_9 було встановлено (т.2 а.п. 146), що йому 01.12.2010 нанесено кілька подряпин в області правого ока, тоді як у висновку СМЕ встановлена травматична ерозія ока на 12 годину. Із показів ОСОБА_9 (т.1 а.п. 124, т.2 а.п. 145, 166), він погано бачив правим оком і воно повністю не відкривалось.

До того ж судово-медичний експерт видав заключення щодо наявності у потерпілого тілесних ушкоджень легкого ступеню з грубим порушенням вимог закону, на підставі копії довідки № 30, виданої лікарем офтальмологом, в якій не зазначено дати її видачі, відсутня печатка та підпис лікаря.

При видачі СМЕ № 4336 ОСОБА_9 від 29.12.2010, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність, у висновку не вказано документи, які були досліджені експертом.

Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції також не взяв до уваги його доводи про те, що протоколи проведення відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 від 25.02.2011 та 11.03.2011, суперечать показами потерпілих та їх свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_18 . Фототаблиці, долучені до протоколів проведення слідчих експериментів, також суперечать показам потерпілих щодо ударів, спричинених потерпілому ОСОБА_9 та біля квартири із 2-3 сходинки нижче.

На неправдивість показів потерпілих ОСОБА_23 та свідків ОСОБА_33 вказує, на думку обвинуваченого те, що ОСОБА_9 заявив матеріальний позов за відеокамеру, так як це його власність. Однак у суді свідок ОСОБА_34 стверджував, що вони продали відеокамеру Філюкам, але у суді розкрився обман, Філюки і Гладишеви стали плутатись у свідченнях. Доказів пошкодження відеокамери саме обвинуваченим, потерпілими не надано.

ОСОБА_9 весь час посилається на те, що діти отримали стрес 01.12.2010, однак медичних підтверджень цього потерпілими надано не було.

Також потерпілий стверджував, що обвинувачений приводив собаку, цькував її, віддаючи команду фас. Однак собака сама вискочила з квартири обвинуваченого, і він відвів її додому. Також він подав до суду довідку з кінологічного клубу про те, що собака команду фас не виконує.

У висновку СМЕ № 4056 (т.12 а.п.40) зафіксовано тілесне ушкодження потерпілої ОСОБА_10 у правій надбрівній області. У судовому засіданні потерпіла вказала, обвинувачений наніс їй два удари в область надбрівної дуги і у скули. Свідки давали покази, що у ОСОБА_10 був розбитий ніс. Свідок ОСОБА_28 і потерпілий ОСОБА_9 також вказали, що удар потерпілій був нанесений у ніс. Тоді як у СМЕ № 4056 не зафіксовано фото носа, немає запису про наявність його пошкодження і крові, не зафіксовано травмовану скулу.

Потерпіла ОСОБА_10 вказує у спричиненні їй моральних і фізичних страждань, перелічує симптоми, тоді як у Виписці із шостої лікарні від 10.09.2010, вказано ті ж самі скарги на здоров`я, як і після 01.12.2010. Обвинувачений вказує, що не він не зобов`язуваний нести відповідальність за захворювання потерпілої та їх загострення, до яких він не має жодного відношення.

Зазначає, що у цивільному позові потерпіли просили відшкодувати їм витрати, пов`язані із залученням захисника, який був присутній у суді не у кожному судовому засіданні, про що обвинувачений подавав свої заперечення до суду, які секретарем судового засідання не були занесені до журналу судового засідання. Також у вироку суду першої інстанції відсутні посилання на відзив обвинуваченого на позовну заяву.

Вважає, що обвинувачення, яке йому інкриміноване, не відповідає дійсним обставинам справи. Жодні його доводи не були перевірені судом. Доручень встановлення свідків або очевидців злочину по побиттю ОСОБА_17 слідчі та прокурори не надавали, хоча свідок обвинувачення ОСОБА_35 вказувала на двох дівчат, якій їй ввечері 01.12.2010 повідомили, що ОСОБА_9 побив ОСОБА_17 .

Слідчий та державний обвинувач не розмежували, чиїми діями завдано легкі тілесні ушкодження потерпілим, що унеможливлює право обвинуваченого на захист.

Вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 1340 грн, оскільки останнім не підтверджено медичними документами призначення йому ліків, які він купував. Також потерпілим не надано оригіналів чеків на купівлю медичних препаратів.

Також вважає безпідставною вимогу потерпілої ОСОБА_10 про стягнення на її користь матеріальної шкоди у сумі 73 грн, оскільки проведення медичного огляду потерпілої спеціалістом СМЕ не є збитком у розумінні ст.ст.22, 1166 ЦК України, зазначений огляд було проведено у рамках роз`єднаного кримінального провадження.

Судом першої інстанції не було встановлено мотив і час вчинення кримінального правопорушення; потерпілі та свідки надають суду завідомо неправдиві покази. Вказує, що він не винний, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 він не бив, не ображав, матеріальну та моральну шкоду їм не завдавав.

Враховуючи наведене, обвинувачений ОСОБА_7 просить закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення та ухвалити виправдувальний вирок.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг сторони захисту, які просили скасувати вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, водночас заперечували проти закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності; щодо задоволення апеляційної скарги прокурор заперечували;

- прокурора, яка частково підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення та просила їх задовольнити, окрім вимог щодо виключення з мотивувальної частини вироку про рух справи; апеляційній скарги обвинуваченого та його захисника просила залишити без задоволення;

- потерпілих та їх представника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; підтримали апеляційні вимоги прокурора;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Аналізуючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 125 КК, колегія суддів не може погодитись із таким твердженням.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень не визнав та пояснив, що неприязні відносини ніж ним та потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виникли задовго до подій 01.12.2010 та зумовлені їх неправомірними діями щодо незаконного захоплення земельної ділянку у дворі будинку, де вони всі проживають, з метою облаштування автостоянки. 01.12.2010 органи місцевої влади за зверненням його дружини ОСОБА_21 та доньки ОСОБА_17 , мали демонтувати автостоянку. В свою чергу потерпілі неприязно відносились до чоловіка ОСОБА_17 , єврея за національністю, а також з моменту повідомлення до органів влади про їх дії щодо незаконного захоплення земельної ділянки у дворі під автостоянку, написали більше 50 заяв до міліції з наклепами на родини ОСОБА_36 . До цих подій 2010 року ОСОБА_9 протягом 10 років тероризував родину ОСОБА_37 - штовхався, нападав з лопатою, постійно погрожував, навіть обхаркував вхідні двері їх квартири. 01.12.2010 місцева влада демонтувала огорожу ОСОБА_9 на захопленій земельній ділянці, і він, з метою помсти викрав ОСОБА_17 , затягнув її на третій поверх будинку, де разом з ОСОБА_10 біли її біля квартири АДРЕСА_3 , а він став випадковим свідком та звернувся за телефоном до свого сина ОСОБА_24 , який викликав працівників міліцію Теж саме зробив і він особисто. Приблизно о 15.00 годині прибули працівники міліції, він, ОСОБА_7 написав заяву про побиття Філюками його доньки ОСОБА_17 , викликали швидку допомогу, та у присутності працівників міліції її госпіталізували з тілесними ушкодженнями, спричиненими їй ОСОБА_23 . Останні до міліції із заявами про їх побиття, а також за медичною допомогою 01.12.2010 не зверталися.

01.12.2020 за викликом родини ОСОБА_37 , працівники міліції приїжджали вдруге близько 23.00 години, та у той час у ОСОБА_9 та ОСОБА_38 тілесні ушкодження також зафіксовані не були. За медичною допомогою вони звернулися лише наступного дня, та о 20.20 годдині 02.12.2010 ОСОБА_9 госпіталізували до міської лікарні №16 з діагнозом «Дискогенна радікулопатія», тобто через 30 годин після того, як йому начебто було спричинено тілесні ушкодження. Але навіть при цій госпіталізації, лікарня №16 не повідомляла міліцію про пацієнта з хуліганською травмою, не звертався до міліції і сам ОСОБА_9 . Проблеми зі здоров`ям у ОСОБА_9 почалися задовго до зазначених подій: ще 04.01.2010 він отримав 3 групу інвалідності за вказаним діагнозом. При госпіталізації до лікарні №16, лікар діагностував у ОСОБА_9 переломи 6-7 ребер, рентгенограми від 03.12.2010 та 06.12.2012 зроблені в цій лікарні засвідчили «підозру на переломи 6-7 ребер», в той час як йому пред`явлене обвинувачення у спричиненні потерпілому перелому 7-8 ребер, посилаючись на рентгензнімок від 02.12.2010, зроблений ОСОБА_9 у Пологовому будинку №2, хоча цей знімок не має захисних елементів. У виписці з історії хвороби ОСОБА_9 з лікарні №16 відсутні посилання на рентензнімок з Пологового будинку №2, в той час як у висновку СМЕ №4336 експерт посилається саме на нього. Крім того, в усіх медичних документах зі слів ОСОБА_9 написано, що били його невідомі особи, а експерти не взяли до уваги наявність у потерпілого інвалідності з 04.01.2010 та її вплив на остаточний діагноз не проаналізували.

Обвинувачення у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_39 не підтверджено матеріалами провадження. Так, експерт при проведенні судово-медичної експертизи № 4056 не досліджував медичну документацію потерпілої ОСОБА_10 , яка має захворювання Склеродермію, що може проявлятися на шкірі обличчя, тулубі та кінцівках у вигляді плям червоного кольору, іноді жовтувато-синюшних відтінків, що можуть бути схожі на синці та гематоми від нанесення ударів. 01.12.2010 ОСОБА_10 була одягнена в легку сукню, через що могла отримати переохолодження, яке є одним із правокаторів зазначених проявів захворювання «Склеродермія». В своїх показах ОСОБА_10 плутається, вказує на різну кількість нанесених їй ударів та їх локалізацію, а її пояснення щодо «фонтану крові» з носа після удару спростовуються показами свідків обвинувачення ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , які пояснили, що слідів крові не бачили. Також не бачили слідів крові на ОСОБА_10 і свідки захисту ОСОБА_21 та ОСОБА_24 , а працівники міліції, що виїжджали на місце пригоди, слідів крові в процесуальних документах не зафіксували.

Зазначив, що він не є власником собаки, яка за показами ОСОБА_23 була начебто ним використана проти них, та команди «фас» під час конфлікту їй не віддавав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_9 про відшкодування витрат на лікування, обвинувачений вважає їх такими, що не відповідають вимогам законодавства, чинного станом на 2010 рік, оскільки лікування в України є безкоштовним; належних доказів витрат на лікування саме перелому ребер потерпілим не надано. Відшкодування вартості пошкодженої відеокамери вважає безпідставним, оскільки ОСОБА_9 не надав доказів її належність саме йому; товарознавча експертиза з метою встановлення вартості відеокамери не проводилась. Витрати на правничу допомогу, а також спричинення потерпілому моральної шкоди не підтверджено.

Не зважаючи на не визнання ОСОБА_7 вини у спричиненні потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, матеріалами справи підтверджено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

В обґрунтування свого висновку про винність обвинуваченого суд насамперед послався на покази потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вони надавали як під час судового розгляду так і під час досудового слідства.

Як свідчить проведений судом аналіз, покази потерпілих відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, мотиву, способу вчиненого щодо них насильства, наслідків таких дій та інших фактичних обставин кримінального правопорушення, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Суть пояснень потерпілого ОСОБА_9 зводилась до того, що 01.12.2010 приблизно о 14.30 годині, перебуваючи за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_5 , почув, як у домофон його квартири подзвонив ОСОБА_43 , з яким він раніше домовлявся про зустріч. Вийшовши у коридор квартири, почав одягатися, він почув дзвінок у двері. Відчинивши двері, побачив на порозі ОСОБА_17 та обвинуваченого ОСОБА_7 , який стояв на сходах ліворуч від нього, вони стали висловлювати погрози на його адресу нецензурною лайкою. Після цього ОСОБА_17 кинулася на нього, подряпавши праве око і почала завдавати ударів ногами. Заштовхнувши його у квартиру, ОСОБА_17 завдала йому удар в пах, на що він відштовхнув її на сходинковий майданчик і став утримувати від себе на деякій відстані. У цей час обвинувачений ОСОБА_7 завдав йому два удари у правий бік, а ОСОБА_17 також завдала йому удар в пах. Вирвавшись із його рук, ОСОБА_17 забігла до квартири, де нанесла його дружині потерпілій ОСОБА_10 удар у ділянку плеча. Потім ОСОБА_44 вибігла на сходинковий майданчик з квартири, а за нею відразу ж з`явилася ОСОБА_10 з відеокамерою у руках, після чого обвинувачений ОСОБА_7 наблизившись до останньої, завдав їй удар правою рукою по обличчю, внаслідок чого у ОСОБА_10 пішла кров із носа. Після цього ОСОБА_17 наблизилася до потерпілої ОСОБА_10 і почала дряпати її праву руку, а обвинувачений ОСОБА_7 намагався вирвати із рук ОСОБА_10 відеокамеру. Потім потерпілий схопив ОСОБА_17 за ліве плече, розгорнув її, а ОСОБА_7 у цей момент втік. Через деякий час ОСОБА_7 повернувся зі своїм собакою бійцівської породи на прізвисько « ОСОБА_45 » та віддав йому команду «Фас». Побачивши це, потерпілий крикнув своїй дружині ОСОБА_10 , щоб вона знімала обвинуваченого ОСОБА_7 з собакою. ОСОБА_17 продовжила завдавати йому, ОСОБА_9 , удари руками та ногами у різні частини тіла, а обвинувачений повторив команду "Фас" і собака накинувся на ОСОБА_10 , схопивши її за праву руку, від чого відеокамера випала з її рук. Після цього обвинувачений ОСОБА_7 знову завдав потерпілому два удари в правий бік, а його дружині ОСОБА_10 , яка намагалася його захистити, вдалося відтягнути ОСОБА_7 від нього. Після цього потерпілий подзвонив в сусідню квартиру АДРЕСА_6 , яка знаходилася на цьому ж сходинковому майданчику, де відбувалися зазначені події. Коли зі своєї квартири вийшла сусідка ОСОБА_41 , ОСОБА_17 стала кричати, щоб її не били, але потерпілий запевнив ОСОБА_41 , що ОСОБА_17 ніхто не б`є. Потім ОСОБА_17 дістала мобільний телефон і почала комусь телефонувати. Через деякий час на сходинковому майданчику з`явився ОСОБА_26 , якому він почав пояснювати, що тут відбувалося, після чого обвинувачений ОСОБА_7 став кричати і на ОСОБА_26 , але останній нічого не відповідав і продовжував стояти. Почувши плач своїх дітей, які доносився з його квартири, потерпілий повернувся додому, щоб перевірити чи все в порядку. Почувши крик зі сходинкового майданчику спробував вийти в коридор, проте не зміг відчинити двері, які, як він зрозумів, утримувала родина ОСОБА_37 . Вийти з квартири зміг лише коли приїхали співробітники міліції і всі розійшлися по квартирах писати пояснення.

Судом було взято до уваги висновок судової медичної експертизи № 640е від 15.03.2011, згідно якого у потерпілого ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки, поперекового перелому VII-VIII ребер праворуч по середньо-підпахвовій лінії з задовільним стоянням уламків; травматичної ерозії рогівки, які спричинені від дії тупого предмету (предметів). Враховуючи характер, локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, згідно даних медичної документації можна вказати, що вони утворилися в термін незадовго до госпіталізації в стаціонар МКЛ можливо 01.12.2010 року, як сказано слідчим у постанові. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітки, поперекового перелому VII-VIII ребер праворуч по середньо-підпахвовій лінії з задовільним стоянням уламків, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді: травматичної ерозії рогівки, зазвичай може бути віднесено до легких тілесних ушкоджень, як таких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6 (т.1 матеріалів досудового розслідування, а.с. 84-85).

Відповідно до протоколів відтворення обстановки та обставин події від 25.02.2011, 11.03.2011, 09.11.2011 та від 20.09.2016, потерпілий ОСОБА_9 розповів про обставини нанесення йому та його дружині ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, вказавши на місце, час, спосіб, механізм та локалізацію заподіяння тілесних ушкоджень, місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 в момент нанесення ударів (матеріали досудового розслідування т.1 а.с. 89-92, 99-100, т.2 а.с.16-126, т.7 а.с.64-68).

Відповідно до висновків додаткової судово-медичної експертизи №641е від 15.03.2011, у ОСОБА_9 виявлені ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини, поперекового перелому VII-VIII-го ребер праворуч по середньо-підпахвовій лінії з задовільним стоянням уламків; травматичної ерозії рогівки, які спричинено від дії тупого твердого предмету (предметів). Врахвуючи характер, локалізацію, виявлених тілесних ушкоджень, згідно даних медичної документації можна вказати, що вони утворилися в термін незадовго до госпіталізації в стаціонар 16 МКЛ - можливо 01.12.10 року, як вказано слідчим у постанові. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітини, поперекового перелому VII-VIII-го ребер праворуч по середньо-підпахвовій лінії з задовільним стоянням уламків відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 „Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6. Виявлені тілесні ушкодження у вигляді: травматичної ерозії рогівки зазвичай може бути віднесено до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). п.2.3.3. „Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6». З урахунком характеру та анатомічної локалізації виявлених тілесних ушкоджень можна вказати, що механізм їх утворення не суперечить механізму, на який вказує обстежений в ході відтворення обстановки та обставин події за його участю від 11.03.2011.

Згідно висновків додаткової судово-медичної експертизи №641е від 15.03.2011, виявлене у потерпілого ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини з переломом VII-VIII ребер справа по середньо-підпахвовій лінії, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), виникло від дії тупого твердого предмету (предметів), не виключено, за умов, зазначених у відтворення обстановки та обставин події від 25 лютого 2011 року та від 09 листопада 2011 року, тобто внаслідок удару (ударів) кулаком у праву половину грудної клітини (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.97-98, т.2 а.с.130-131).

Згідно висновків додаткової судово-медичної експертизи №3662е від 24.09.2016, локалізація та характер виявлених у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді травматичної ерозії рогівки правового ока та закритої тупої травми грудної клітини з переломами 7- 8 ребер праворуч по середньо-пахвовій лінії з задовільним стоянням уламків, не суперечать механізму їх спричинення, на який вказує ОСОБА_9 в ході проведення слідчого експерименту за його участі від 20.09.2016 (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.72-73).

Допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 01.12.2010 вона разом із сім`єю перебувала вдома за адресою АДРЕСА_7 . Близько 14.30 годин у домофон подзвонив ОСОБА_18 , з яким про зустріч домовлявся її чоловік ОСОБА_9 . Коли чоловік одягався в коридорі, пролунав дзвінок у вхідні двері в квартиру. Після того, як ОСОБА_9 відчинив двері, вона побачила ОСОБА_17 , яка виражалася нецензурною лайкою і кинулася на ОСОБА_9 , який схопив її за руки, і вони перемістилися в приміщення квартири. Коли чоловік виштовхнув ОСОБА_17 з квартири, вона побачила обвинуваченого, який кулаком правої руки наніс декілька ударів ОСОБА_9 у правий бік. Вирішивши зафіксувати конфлікт, вона взяла відеокамеру і почала знімати. Побачивши це, обвинувачений ОСОБА_7 наблизився до неї та наніс правою рукою удар їй в обличчя, від чого в неї пішла кров з носа, після чого ОСОБА_7 знову наніс їй удар лівою рукою. Потерпілий ОСОБА_9 побачивши, що ОСОБА_7 та ОСОБА_17 намагаються вихопити відеокамеру з її рук, схопив ОСОБА_17 за ліве плече і розвернув від неї. Після цього ОСОБА_7 спустився додому і повернувся зі своїм собакою бійцівської породи на прізвисько « ОСОБА_45 ». Намагаючись зняти обвинуваченого разом із його собакою, вона направила відеокамеру у їх бік, а ОСОБА_7 став віддавати собаці команду «Фас» і, наблизившись до неї, намагався вихопити відеокамеру з її рук. Через деякий час собака стрибнула на її праву руку, внаслідок чого відеокамера випала з рук. Коли вона наступила на ремінець від відеокамери, ОСОБА_7 штовхнув її у стіну і побіг за акумулятором, який зірвав із відеокамери. Вона почала кликати доньку, щоб та взяла акумулятор, проте обвинувачений ОСОБА_7 вихопив із рук її дочки ОСОБА_28 акумулятор. Потім обвинувачений ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 два удари у правий бік, після чого вона відтягнула обвинуваченого від ОСОБА_9 . У цей момент на сходах четвертого поверху, вона побачила ОСОБА_18 , якому умовними знаками показала, щоб він не втручався, а обвинувачений ОСОБА_7 побачивши ОСОБА_46 , втік зі сходинкового майданчика. Потерпілий ОСОБА_9 подзвонив у двері сусідньої квартири АДРЕСА_6 , звідки вийшла сусідка ОСОБА_41 , якій чоловік пояснив, що на них напали. Потім вона зайшла до коридорного приміщення їхньої квартири, де попросила у дочки телефон, щоб викликати міліцію. Тим часом ОСОБА_17 дістала мобільний телефон і почала комусь дзвонити, як вона зрозуміла своєму чоловікові. Вирішивши зробити фотознімки, вона зайшла додому, щоб взяти фотоапарат. У цей момент з ліфта вийшов ОСОБА_47 , якому ОСОБА_15 пояснив, що тут відбувається. Побачивши ОСОБА_48 , обвинувачений ОСОБА_7 став кричати на останнього, на що ОСОБА_47 нічого не відповідав і продовжував стояти. Почувши плач дітей, ОСОБА_9 пішов додому, щоб перевірити чи все гаразд. Через деякий час вона побачила, як сходами піднімаються ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_49 та ОСОБА_50 . Знаходячись на сходинковому майданчику, ОСОБА_7 підставивши ногу, заблокував вхідні двері їхньої квартири, після чого до нього приєдналися ОСОБА_21 , ОСОБА_24 та ОСОБА_51 . На піднятий родиною ОСОБА_37 шум почали спускатися сусіди, а через деякий час прибули співробітники міліції, які попросили всіх заспокоїтися і розійтися по квартирах.

Відповідно до висновків судово-медичної експертизи № 3911е від 30.11.2011, у потерпілої ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців, саден на обличчі, тулубі та верхніх кінцівках, які могли виникнути від дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо в термін, на який вказує обстежена. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки. На підставі п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6 (матеріали досудового розслідування т.2 а.с. 137-139).

Під час проведення на досудовому розслідуванні 20.09.2016 слідчого експерименту, потерпіла ОСОБА_10 розповіла про обставини завдання обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілій та її чоловіку потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, та вказала на місце, час та спосіб вчинення кримінального правопорушення, механізм та локалізацію заподіяння тілесних ушкоджень, а також місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 в момент нанесення ударів (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.60-63).

Відповідно до висновків додаткової судово-медичної експертизи №3661е від 24.09.2016, локалізація та характер виявлених 02.12.2010 року у потерпілої ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у вигляді синців в правій надбрівній області по внутрішньому куту, по задній передньо-зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, по передньо-внутрішній поверхні лівого передпліччя у верхній третині та по передньо-внутрішній поверхні лівої молочної залози; синців з саднами на їх тлі по задній поверхні правого передпліччя від ліктьового суглобу до середньої третини; саден по променевому краю правого передпліччя в нижній та середній третині, на тильній поверхні лівої кісті по ліктьовому краю та по тильній поверхні 3-5 пальців правої кісті, не суперечать механізму їх спричинення, на який вказує ОСОБА_10 в ході проведення слідчого експерименту за її участі від 20.09.2016 (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.77-78).

Узгоджені з викривальними показами потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дані містяться у показах свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_52 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .

Так, свідок ОСОБА_18 суду першої інстанції пояснив, що 01.12.2010 приблизно о 14.15 годин він приїхав додому до потерпілих ОСОБА_23 у їх особистих справах, про що вони домовлялися заздалегідь. Подзвонив у домофон їх квартири, йому відкрили, але зайшов він не одразу - докурив сигарету, притримуючи вхідні під`їзду. При цьому почув з під`їзду крики декількох людей та звуки бійки. Потім ліфтом він піднявся до квартири ОСОБА_23 , але помилився поверхом та приїхав на 4 поверх. Коли спускався на 3 поверх, де розташована квартира ОСОБА_23 , зі сходів на майданчику між 3 та 4 поверхом побачив, що на сходинковому майданчику 3 поверху перед квартирою Філюків йде бійка: обвинувачений ОСОБА_7 і його донька ОСОБА_17 били потерпілого ОСОБА_9 . Свідок бачив, як обвинувачений ОСОБА_7 декілька раз вдарив потерпілого ОСОБА_9 по ребрах, від чого той трохи аж присів. Там також знаходилася потерпіла ОСОБА_10 , в якої з носа текла кров, її футболка була в крові, вона намагалася відтягнути нападників від ОСОБА_9 . Також на місці конфлікту була собака, яка бігала без повідця та намордника. Свідок в бійку не втручався, а оскільки боїться собак, то сів у ліфт на 4 поверху та поїхав на перший поверх, де при виході зустрів ОСОБА_26 .

Свідок ОСОБА_28 суду вказала, що вона є донькою потерпілих, проживає разом з ними в одній квартирі. 01.12.2010 вона була вдома, близько 14.30 годин почула, що хтось прийшов до їх квартири і пішла подивитися, хто це. Коли вийшла в коридор квартири, то побачила, що на вході знаходиться її батько - потерпілий ОСОБА_9 та мешканка з іншої квартири їхнього під`їзду ОСОБА_17 , яка била батька руками і ногами, а він намагався захищатися та вгамувати її, виштовхуючи на сходинковий майданчик, куди вони незабаром й перемістилися. В цей момент на сходинковому майданчику з`явився батько ОСОБА_17 обвинувачений ОСОБА_7 , який почав бити потерпілого ОСОБА_9 руками та декілька разів вдарив його по ребрах. На шум з квартири вибігла її мати потерпіла ОСОБА_10 , якій обвинувачений ОСОБА_7 завдав ударів рукою в обличчя, від чого в неї з носа пішла кров. Вони з матір`ю намагалися зафіксувати конфлікт на відеокамеру, але обвинувачений вибивав відеокамеру та батарею до неї з рук, а також цькував на них свою собаку, яку він незабаром привів.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_26 суду пояснив, що 01.12.2010 приблизно о 14.30 годин йому зателефонувала потерпіла ОСОБА_10 , повідомила, що на неї та на її чоловіка напала сім`я ОСОБА_37 , і покликала на допомогу. Коли він прийшов, при вході у під`їзд, зіштовхнувся із ОСОБА_18 , який виходив, а з під`їзду було чути крики декількох людей. Ліфтом він піднявся на 3 поверх та побачив потерпілого ОСОБА_9 , який стояв біля дверей своєї квартири, тримався за бік та протирав око. Біля потерпілого ОСОБА_9 стояла потерпіла ОСОБА_10 , в неї на обличчі та на одязі була кров. Тут же, біля ліфту стояла ОСОБА_17 та мешканка квартири, що біля ліфту на 3 поверсі ОСОБА_53 . Було чути, як в квартирі ОСОБА_23 плакали їх діти, тому ОСОБА_9 , тримаючись за бік, пішов їх заспокоїти. В цей момент з`явився обвинувачений ОСОБА_7 , який піднімався сходами на сходинковий майданчик 3 поверху зі своїми родичами - дружиною, сином та зятем. Побачивши свідка, обвинувачений почав лаятися на нього, питаючи, що він тут робить, спробував збити його з ніг, також з`явилися син обвинуваченого ОСОБА_7 та його зять ОСОБА_54 , які намагалися нанести йому удари, а його дружина схопила за голову, подряпавши за вухами. ОСОБА_10 намагалася їх відтягнути від нього, це тривало близько півгодини. Напали на нього очевидно через те, що він став свідком. Потім з`явився сусід з 4 поверху з квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_55 , а потім син останнього - ОСОБА_56 , якому вдалося трохи розборонити усіх. Потім приїхала міліція, всі розійшлися по квартирах. У потерпілого ОСОБА_9 око було червоним, він постійно тримався за правий бік та важко дихав. У потерпілої ОСОБА_10 одяг був в крові, права рука дуже подряпана. Потім він, свідок, хотів з потерпілим ОСОБА_23 їхати в лікарню на обстеження та фіксацію побоїв, але обвинувачений зі своїми родичами цьому заважали.

Свідок ОСОБА_27 суду першої інстанції зазначила, що проживає з чоловіком в тому ж багатоквартирному будинку, де проживають родини обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_23 . 01.12.2010 близько 16.30 годин вона зайшла до під`їзду, де вони проживають та побачила потерпілу ОСОБА_10 в крові і потерпілого ОСОБА_9 , який тримався за бік, який, судячи з його емоцій, в нього болів. Вона 12 років працювала в медичній галузі, тому кров від інших речовин відрізняє одразу, також може за реакціями людини побачити, що в неї щось болить. Потерпілі розповіли їй, що незадовго до її приходу, в під`їзді на сходинковому майданчику біля квартири ОСОБА_23 трапилася бійка, під час якої обвинувачений ОСОБА_7 завдав ударів по ребрах та в обличчя потерпілому ОСОБА_9 , а потерпілу ОСОБА_10 вдарив в обличчя, від чого в неї з носа пішла кров. За словами ОСОБА_23 , у бійці на стороні ОСОБА_7 також приймала участь його донька ОСОБА_17 .

Вина ОСОБА_7 підтверджується наступними документами, які були досліджені судом першої інстанції, зокрема:

- протокол огляду місця події від 05.12.2010, відповідно до якого працівники міліції оглянули сходинковий майданчик, розташований на третьому поверху будинку АДРЕСА_2 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.21);

- протокол слідчого експерименту від 23.09.2016 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_18 розповів про обставини нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , вказавши на місце, час та спосіб спричинення тілесних ушкоджень, місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 в момент нанесення ударів потерпілому ОСОБА_9 , а також місцезнаходження потерпілої ОСОБА_10 , у якої з носа текла кров (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.104-112);

- протокол слідчого експерименту від 23.09.2016, проведеного за участю свідка ОСОБА_26 , під час якого свідок розповів про наслідки вчинених обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень щодо потерпілих, свідком чого він став безпосередньо після цього. Також розповів, як родина ОСОБА_37 побила його за те, що він став свідком та продемонстрував це на місці події. Свідок ОСОБА_26 вказав, як потерпілий ОСОБА_9 тримався за правий бік, який болів після ударів обвинуваченого ОСОБА_7 , а також місцезнаходження потерпілої ОСОБА_10 , у якої обличчя та одяг були в крові (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.113-123);

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.09.2016, під час якого свідок ОСОБА_28 розповіла про обставини спричинення обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та потерпілій ОСОБА_10 , продемонструвавши на місці події місце, час та спосіб спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, механізм та локалізацію заподіяння ударів, а також місцезнаходження обвинуваченого ОСОБА_7 в момент нанесення ударів потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (матеріали досудового розслідування т.7 а.с.124-137);

- аудіо-, відеодокази на підтвердження наявності конфліктної ситуації між родинами ОСОБА_37 та ОСОБА_23 впродовж тривалого часу (т.2 а.с.171, т.3 а.с. 64, т.6 а.с.44).

З метою перевірки версії сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не спричиняв потерпілим тілесні ушкодження, судом було допитано свідків захисту ОСОБА_21 та ОСОБА_24 .

Свідок ОСОБА_21 суду першої інстанції пояснила, що вона є дружиною обвинуваченого ОСОБА_7 , їх родина тривалий час проживає у квартирі, що розташована в одному під`їзді з квартирою потерпілих ОСОБА_23 . До 2009 року між їх сім`ями конфліктів не було, але у тому році донька вийшла заміж за чоловіка, який за національністю є євреєм, через що потерпілий ОСОБА_9 почав постійно цькувати зятя на національному підґрунті. Дійшло до того, що 02.09.2010 родина ОСОБА_37 змушена була звернутися до міліції із відповідною заявою проти ОСОБА_9 . Крім того потерпілий ОСОБА_9 самовільно захопив частину земельної ділянки на прибудинковій території для облаштування автостоянки прямо під вікнами її квартири, заважаючи іншим користуватися цією ділянкою, про що її родина теж почали писати скарги до різних інстанцій. У відповідь, родина ОСОБА_23 почала теж писати різні скарги проти членів сім`ї ОСОБА_37 . Органами місцевої влади було винесено припис про примусове знесення самовільної автостоянки, яку облаштував ОСОБА_9 , та ця дія була призначена на 01.12.2010. Вона в той день бачила, як почався демонтаж незаконної автостоянки, після чого з донькою та зятем поїхала на дачу, а її чоловік - обвинувачений ОСОБА_7 залишився вдома з її мамою та іншою донькою - ОСОБА_17 . По дорозі на дачу їй зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що ОСОБА_9 схопив ОСОБА_17 , потягнув її на сходинковий майданчик біля своєї квартири і там її там б`є. Вона одразу попросила зятя повертатися додому, а коли вони приїхали та зайшли у під`їзд, її донька ОСОБА_17 все ще знаходилася на сходинковому майданчику біля квартири ОСОБА_23 , куди вона піднялась. Там побачила, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тримають ОСОБА_17 , при цьому ОСОБА_9 пинає її ногами. Там же був інший мешканець їхнього будинку ОСОБА_34 . Вона почала відтягувати ОСОБА_17 від ОСОБА_23 , але ОСОБА_34 вдарив її ногою в груди, від чого вона впала. Потім приїхала міліція, після чого всі розійшлись по квартирах, а ОСОБА_17 стала їй розповідати, як її били ОСОБА_23 , голова її була у побілці від стін під`їзду, светр розтягнутий. Потім приїхала швидка і ОСОБА_17 госпіталізували. 15.11.2010 ОСОБА_10 подала до суду позов проти неї про захист честі за те, що вона назвала її проституткою, та ОСОБА_17 як раз 01.12.2010 отримала копію цього позову і пішла з`ясовувати до ОСОБА_23 , що це таке, а у сукупності із подіями щодо знесення незаконної автостоянки, й спалахнула бійка. Також свідок пояснила, що вона не бачила, щоб її чоловік бив потерпілих, також не бачила крові на потерпілій ОСОБА_10 .

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_24 зазначив, що він є сином обвинуваченого ОСОБА_7 01.12.2010 відбувався демонтаж незаконної автостоянки, яку облаштував у дворі ОСОБА_9 , початок цього він бачив. Потім він з матір`ю - ОСОБА_21 поїхав на дачу, а батько обвинувачений ОСОБА_7 залишився вдома. По дорозі батько зателефонував і повідомив, що ОСОБА_23 б`ють його сестру ОСОБА_17 , у зв`язку з чим він розвернув машину та вони поїхали додому, при цьому він зателефонував до міліції та викликав наряд на адресу їх мешкання. Забігши до під`їзду, побачив, що ОСОБА_9 забіг до себе в квартиру, а ОСОБА_10 та мешканець їхнього будинку ОСОБА_34 б`ють ОСОБА_17 . Потім приїхала міліція та швидка допомога, всі розійшлися. Щоб хтось бив ОСОБА_23 , він не бачив.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження колегія суддів вважає, що показання потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 об`єктивно узгоджуються як із показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_28 , які були очевидцями події, свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які бачили наслідки спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, так і з висновками судово-медичних експертиз щодо виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень, а також і з висновками додаткових судово-медичних експертиз, проведених за результатами слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Окрім того, місцевим судом, досліджено, співставлено та обґрунтовано покладено в основу вироку дані, що містяться на ауді- відеозаписах про наявність між родинами ОСОБА_37 та ОСОБА_23 конфліктної ситуації впродовж тривалого часу.

Отже, дослідивши та оцінивши вищезазначені докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 125 КК.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про те, що у матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих правопорушень, є необґрунтованими та спростовуються матеріалам кримінального провадження.

Аналізуючи твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулися до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину лише 06.12.2010; що обвинувачений бачив потерпілого на наступний день після подій 01.12.2010 і останній поводився як здорова людина, жодних переломів у нього не було; а також про те, що висновки судово-медичних експертиз у справі проведені на підставі копій медичних документів потерпілих, а не по оригіналам, як на підставу для закриття провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з не доведенням його вини, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Згідно копії виписки із історії хвороби № 8470/796/1356 та копії карти стаціонарного хворого № 8470/796, потерпілий ОСОБА_9 звернувся медичною допомогою 02.12.2010, перебував на лікуванні у торокальному відділенні міської лікарні м. Дніпропетровська № 16 з 02.12.10 по 13.12.2010, та на лікуванні у неврологічному відділенні з 13.12.2010 по 24.12.2010 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.30, 31). Крім того, відповідно до медичного висновку лікаря-офтальмолога № 30,02.12.2010 ОСОБА_9 звертався за медичному допомогою до лікаря-офтальмолога (матеріали досудового розслідування т,1 а.с..29).

04.01.2011 ОСОБА_9 звернувся до відділу поліції із заявою про вчинення щодо нього 01.12.2010 обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.8).

29.12.2010 на підставі направлення чергового Жовтенвого РВ № 40, судово-медичним експертом ОКЗ Бюро СМЕ проведено судово-медичне дослідження ОСОБА_9 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.13-14), а 15.03.2011 на підставі постанови дізнавача СД Жовтневого РВ ДГУ від 22.01.2011, було проведено судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_9 (матеріали досудового провадження т. а.с.84-85).

02.12.2010 судово-медичним експертом ОКЗ Бюро судово-медичної експертизи на підставі направлення № 39 чергового Жовтневого РВ ДМУ України в Дніпропетровській області було проведене судово-медичне дослідження ОСОБА_10 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.216-217).

06.01.2011 потерпіла ОСОБА_10 звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.215).

30.11.2011 на підставі постанови заст. начальника СВ Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області проведено судово-медичне обстеження ОСОБА_10 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с. 137-139).

На підставі статей 3, 56 КПК потерпілі є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. За правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілих є процесуальним джерелом доказу.

Виходячи із законодавчих норм, потерпілі наділені правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди їх здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичними документами, отриманими від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження.

Крім того, у силу ч. 2 ст. 242 вказаного Кодексу призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу.

Наведене не суперечить Інструкції про проведення судово-медичної експертизи і належить до компетенції експерта та така експертиза проведена з дотриманням Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 та у відповідності до форми медичної документації 170/0, затвердженої Наказом МОЗ України 05 серпня 1999 року № 197.

З огляду на те, що у матеріалах провадження наявні копії медичних документів, надані потерпілими слідчому під час проведення досудового розслідування, завірені належним чином слідчим, оригінали яких надавались потерпілими для огляду суду та стороні захисту, аргументи обвинуваченого та захисника в апеляційних скаргах про недопустимість як доказів висновків судово-медичних експертиз щодо встановлення у потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, проведених на підставі копій медичних документів, а не їх оригіналів, є неприйнятними.

Доводи сторони захисту про те, що 02.12.2010 потерпілий ОСОБА_9 поводився як здорова людина, жодних переломів у нього не було, є суб`єктивними твердженнями апелянтів.

Є надуманими і доводи обвинуваченого та його захисника про те, що діагноз перелом 6-7 ребер потерпілого ОСОБА_9 суперечить рентгенівським знімкам від 03.12.2010 та 06.12.2010, якими встановлено у потерпілого підозру на перелом 6-7 ребер.

З виписки із історії хвороби ОСОБА_57 № 8470/796/1356 (матеріали досудового розслідування т. 1 а.с.30) убачається, що під час обстеження ОСОБА_9 03.12.2010 та 06.12.2010 були проведені рентгенологічні дослідження, на підставі яких комісією лікарів міської лікарні № 16 встановлено клінічний діагноз перелом 6-7 ребра зправа. Таким чином, комісія лікарів встановила потерпілому ОСОБА_9 остаточний клінічний діагноз перелом 6-7 ребер на підставі сукупності проведених медичних досліджень, зокрема і рентгенологічних. Підстав сумніватися у встановленому комісією лікарів зазначеному діагнозі перелом 6-7 ребер, у колегії суддів не виникає. При цьому колегія суддів зазначає, що рентгенівський знімок являється лише медичним дослідженням, на підставі якого, з врахуванням інших необхідних досліджень, лікар встановлює особі клінічний діагноз. Зазначення у описі до рентгенівського дослідження про наявність підозри на перелом ребер, жодним чином не спростовує встановлений лікарем, а у даному випадку, комісією лікарів, діагноз перелом 6-7 ребер у потерпілого ОСОБА_9 .

До такого ж висновку дійшла колегія суддів і щодо твердження сторони захисту про неналежність довідки лікаря офтальмолога про виявлену у потерпілого ОСОБА_9 травму ока, оскільки вона не містить дати видачі, прізвища лікаря та його особистої печатки.

Як убачається з копії медичного висновку лікаря-офтальмолога № 30 (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.29), він виданий лікарем-офтальмологом міської лікарні № 8 м. Дніпропетровська 02.12.2010, у висновку зазначено дату висновку 02.12.2010, також у висновку наявний підпис лікаря. Копія висновку завірена слідчим.

На підставі зазначеного висновку лікарі-офтальмолога № 30 від 02.12.2010, судово-медичним експертом ОКЗ Бюро судово-медичної експертизи, який попереджений про дачу завідомо неправдивого висновку експерта, 15.03.2011 було проведено судово-медичну експертизу ОСОБА_9 та встановлено тілесні ушкодження, зокрема і травматичну ерозію рогівки правого ока (матеріали досудового розслідування т.1 а.с.84-85). Тобто експерт, попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, не убачав підстав для сумнівів у наданій йому для дослідження медичній документації, зокрема і у висновку лікарі-офтальмолога № 30 від 02.12.2010.

Отже, враховуючи наведене, апеляційний суд уважає, що матеріалами справи, зокрема і проведеними у справі судово-медичними експертизами, які є належними та допустимими доказами, які оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі з погляду їх достовірності і здатності довести обставини, на доведення яких вони надається, на переконання апеляційного суду, підтверджено наявність у потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, зазначених у обвинувальному акті, а також час їх отримання. Доводи сторони захисту про те, що висновки експертиз побудовані на припущеннях, є неспроможними.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що 01.12.2010 травми потерпілих не були зафіксовані, оскільки вони не зверталися за медичною допомогою саме 01.12.2010, не спростовують встановлених судом обставин вчинення ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що висновок судово-медичного дослідження № 4336 не може бути визнаний належним доказом через те, що у ньому не зазначено про попередження експерта про кримінальну відповідальність, не заслуговують на увагу.

Як убачається висновку судово-медичного обстеження потерпілого ОСОБА_9 від 29.12.2010 № 4336, обстеження проведено судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОКЗ Бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_58 , який має стаж роботи за фахом 9 років, V кваліфікаційний клас судового експерта, ХІІ ранг державного службовця. Відсутність у висновку експерта відомостей про попередження щодо кримінальної відповідальності за подання завідомо неправдивого висновку, у даному випадку, не є підставою для визнання недопустимим доказом.

Колегія суддів відкидає як необґрунтовані доводи захисника про те, що свідки сторони обвинувачення під час досудового розслідування були допитані з грубим порушенням норм КПК, а тому їх покази не є достовірними, а також доводи обвинуваченого про те, що слідчим та прокурорами було порушено вимог ст. 288 КПК під час допиту свідка ОСОБА_18 , а тому результати його допиту є недопустимими.

Апеляційний суд зауважує, що суд відповідно до ст. 23 КПК, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Вимогами ст. 95 КПК встановлено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримані у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису й відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити й перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч.1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 взяв до уваги лише покази свідків, які були допитані судом безпосередньо у судовому засіданні. Таким чином доводи апеляційних скарг сторони захисту про порушення органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону під час допиту свідків, не ґрунтуються на вимогах закону. Одночасно колегія суддів зазначає, що захисник в своїй апеляційній скарзі не зазначає, які саме вимоги КПК були порушені слідчим та під час проведення допиту яких саме свідків. Обвинувачений у свою чергу посилається на порушення слідчим та прокурорами вимог ст. 228 КПК під час допиту свідка ОСОБА_18 , в той час як вимоги ст. 228 КПК в редакції 2012 року регулюють проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання, а вимоги ст. 228 КПК в редакції 1960 року обов`язки перевірки прокурором справи з обвинувальним висновком.

Твердження обвинуваченого про те, що до показів свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_18 слід відноситись критично, оскільки ОСОБА_28 є донькою потерпілих, її покази не були задокументовані 01.12.2010; а ОСОБА_18 є знайомим потерпілого, якому він довіряв своє особисте майно є неспроможними.

Колегія суддів зазначає, що згідно вимог ч.1 ст. 23 КПК, суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Згідно вимог ч.4 ст. 95 КПК, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Допит свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_18 , які є очевидцями подій, суд першої інстанції провів відповідно до вимог КПК, зокрема їх було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання. У свою чергу апеляційний суд під час апеляційного перегляду провадження не знайшов підстав сумніватися в правдивості показань зазначених свідків, покази яких є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими наявними доказами доказами.

Твердження обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_24 , оскільки він є сином обвинуваченого не відповідають дійсності, оскільки пояснення допитаного свідка ОСОБА_24 були взяті до уваги судом першої інстанції та їй було надано оцінки у сукупності з іншими доказами.

Аналізуючи вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що загострення взаємовідносин між сім`ями ОСОБА_37 та ОСОБА_23 відбулося з у другої половини листопада 2010 року до 01 грудня 2010 року, коли донька обвинуваченого ОСОБА_17 отримала копію позовної заяви у цивільній справі за позовом ОСОБА_59 до ОСОБА_21 про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки суду не було надано доків про отримання ОСОБА_17 позову саме 01.12.2010, колегія суддів зазначає таке.

Наявними матеріалами провадження підтверджується факт наявності неприязних відносин, тривалої конфліктної ситуації між сім`ями обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з приводу влаштування останніми автостоянки на прибудинковій території, яка 01.12.2010 у період часу з 14.00 годин до 14.50 годин в черговий раз призвела до загострення обстановки, в результаті чого обвинуваченим ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження потерпілим. На переконання апеляційного суду відсутність у справі доказів факту отримання донькою обвинуваченого ОСОБА_17 01.12.2010 копії цивільного позову у справі щодо ОСОБА_21 , на що вказує в апеляційній скарзі обвинувачений, жодним чином не впливає на встановлені судом фактичні обставини події, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини.

Як убачається з вироку, місцевим судом було проаналізовано доводи сторони захисту про те, що під час досудового розслідування тривалий час вважалося, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 спричинила невідома особа, а також про неспроможність пояснень потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наданих ними під час проведених за їх участю слідчих експериментів.

Як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, посилання у процесуальних документах певних період часу під час проведення досудового розслідування на те, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 було нанесено невідомою особою, на зважаючи на те, що він у своїх заяві про вчинення щодо нього злочину вказав на особу обвинуваченого та його доньку, - було пов`язано зі специфікою досудового розслідування та необхідністю встановлення певних обставин події.

Крім того, судом першої інстанції було наданої відповідної правової оцінки поясненням, наданим потерпілими під час проведення за їх участю слідчих експериментів, які цілком узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах провадження та підтверджуються експертними висновками, проведеними за результатами слідчих експериментів, наведених вище.

Наведеними у вироку даними спростовані твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не спричиняв потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесні ушкодження, про відсутність в справі доказів вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

З вироку видно, що судом першої інстанції у повній мірі було перевірено та надано відповідної оцінки такій версії подій, однак вона не знайшла свого підтвердження ні в ході судового розгляду у суді першої інстанції, і під час апеляційного перегляду справи.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності та належним чином їх оцінивши, суд обґрунтовано визнав обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчиненні ним зазначених у вироку кримінальних правопорушень, за які його засуджено, а дії вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 122, ч.1 ст. 125 КК.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, з чим погоджується й колегія суддів і зазначені доводи, викладені обвинуваченим та його захисником в поданих ними апеляційних скаргах - були предметом дослідження та перевірки під час судового розгляду.

При цьому, суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання, заяви сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК, зокрема і ті, на які посилається обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі, а саме його заява про відвід секретаря судового засідання, яка була розглянута судом 12.01.2023 та за результатом її розгляду було постановлено ухвалу (т.6 а.п.1-2), а також заяви обвинуваченого № 30000 і № 30001, які були оголошені ним під час судового засідання 05.12.2022. Як убачається з журналу судового засіданні від 05.12.2022та технічного запису (т.5 а.п. 223-225), судом було надано мотивовану відповідь на зазначені заяви без виходу до нарадчої кімнати, а тому твердження ОСОБА_7 про те, що суд проігнорував подані заяви та не виніс жодного рішення, не відповідають дійсності.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 125 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

В зв`язку з цим, апеляційні доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_7 , відсутності доказів його вини - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.2 ст.1 КПК та відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів (Ghedir and others v. France, п. 110).

У своєму Рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «ЛУЦЕНКО ПРОТИ УКРАЇНИ», зокрема у п.п.42,48, ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює будь-яких норм стосовно допустимості доказів як таких, що передусім є питанням, яке регулюється національним законодавством (див., зокрема, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland), від 12 липня 1988 року, серія А, № 140, п. 46, та рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, п. 34).

Оцінюючи, чи було все відповідне провадження в цілому справедливим, слід взяти до уваги якість існуючих доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, які-небудь сумніви щодо їхньої достовірності й точності.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені докази були належним чином досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 84-86 КПК, оцінені судом згідно із ст.94 КПК, спростовують доводи апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність, неповнота судового розгляду та упередженість суду, про що вказує у своїй апеляційній скарзі обвинувачений. Твердження ОСОБА_7 про порушення судом розумності строків розгляду провадження через чисельні неприбуття у судові засідання потерпілих, їх представника, прокурора та свідків, які були заздалегідь повідомлення про дату та час судового засідання, на переконання колегії суддів, є безпідставним. Матеріалами провадження підтверджується та не заперечується обвинуваченим, що суд першої інстанції здійснював усі необхідні дії для забезпечення дотримання розумного строку судового розгляду повідомляв усіх учасників кримінального провадження про час, дату та місце судовий засідань, за необхідності, судом було постановлено ухвали про привід.

Щодо доводів сторони захисту про неправильне вирішення судом заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із частиною першою статті 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілим ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_10 заявлено цивільні позови, які неодноразово змінювалися та доповнювалися. Відповідно до вироку, судом першої інстанції, з врахуванням вимог ч.1 ст.127 КПК, цивільні позови потерпілих було задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 документально підтверджені витрати на лікування 1 340 грн, на користь потерпілої ОСОБА_10 - документально підтверджені витрати у розмірі 73 грн, понесені у зв`язку із складанням висновку спеціаліста СМЕ щодо спричинених їх обвинуваченим тілесних ушкоджень, а також стягнути із ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 10 000 грн на кожного в рахунок відшкодуванням моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

З вироку суду встановлено, що в результаті злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження та він перебував на стаціонарному лікуванні. Потерпіла ОСОБА_10 зверталась до спеціаліста щодо складання висновку СМЕ щодо отриманих нею тілесних ушкоджень, завданих обвинуваченим. На підтвердження заподіяння їй шкоди потерпілим надано медичну документацію, фіскальні чеки.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з обвинуваченого ОСОБА_60 на користь потерпілого ОСОБА_9 підлягає стягненню в рахунок відшкодування матеріальної шкоди сума у розмірі 1340 грн; та на користь потерпілої ОСОБА_61 - 73 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги заперечення обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпілими не було підтверджено медичними документами призначення ОСОБА_9 саме таких ліків та про те, що проведення спеціалістом СМЕ огляду потерпілої ОСОБА_10 не є збитком у розумінні ст.ст.22, 1166 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки оскільки призначення ОСОБА_9 медичних препаратів підтверджено відповідними виписками із історії хвороби та карти стаціонарного хворого, а датами на чеках підтверджено, що всі ці препарати позивач ОСОБА_9 купував у період лікування, тому вони безпосередньо пов`язані із витратами на лікування, у зв`язку з отриманими 01.12.2010 тілесними ушкодженнями. Витрати потерпілої ОСОБА_10 , пов`язані із складанням висновку спеціаліста СМЕ стосовно наявних у неї тілесних ушкоджень, спричинених їй обвинуваченим, цілком підпадає під розуміння майнової шкоди, визначеної ст.ст. 1166, 1195 ЦК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого про необґрунтованість цивільних вимог потерпілих, пов`язаних із витратами на правничу допомогу та витратами на відшкодування пошкодженої обвинуваченим відеокамери, апеляційний суд відкидає, як безпідставні, оскільки судом першої інстанції відмовлено у задоволенні цивільних позовів потерпілих в цій частині.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримуючись принципів справедливості, співрозмірності та реальності виконання судового рішення, частково задовольняючи цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дійшов до вірного висновку про необхідність і достатність стягнення з ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди суми в розмірі 10 000 грн. кожному.

Вказаний розмір стягнення є співрозмірним завданій здоров`ю моральній шкоді, справедливим за розміром, з врахуванням характеру завданих тілесних ушкоджень, глибини душевних переживань та страждань потерпілих.

Отже, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про безпідставність часткового задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є такими, що задоволенню не підлягають.

Аналізуючи апеляційні вимоги прокурора про неправильність звільнення обвинуваченого ОСОБА_24 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Санкціями, передбаченими КК діяння, передбачене ч.1 ст.122 КК карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років; а діяння, передбачене ч.1 ст.125 КК карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою обставиною для закриття справи, у зв`язку з чим необхідна згода особи на звільнення від кримінальної відповідальності, а за її відсутності, суд вправі звільнити особу від покарання, оскільки відповідно до ч.5 ст.74 КК, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 як у суді першої, так і апеляційної інстанції заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Разом з цим висновок суду про необхідність застосування вимог ч.1 ст.70 КК та призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, на переконання апеляційного суду, є неприпустимим з огляду на вимоги КК щодо звільнення від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вимог ч.1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:

1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;

2) необхідності застосування більш суворого покарання;

3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;

4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 409 КПК, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, вважається застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та у даному випадку безпідставно застосовано положення ч.1 ст.70 КК у зв`язку з тим, що особа звільняється від відбування призначеного покарання за кожним кримінальним правопорушенням окремо, при цьому до обвинуваченого не застосовується більш суворе покарання, а тому вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в цій частині підлягає зміні. Визначені ст.420 КПК підстави для ухвалення апеляційним судом нового вироку, про що просить прокурор в апеляційній скарзі, відсутні з огляду на те, що апеляційні вимоги прокурора жодним чином не погіршують становище обвинуваченого ОСОБА_7 . Таким чином апеляційні вимоги прокурора про необхідність скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 та ухвалення апеляційним судом нового вироку не ґрунтуються на вимогах закону.

До такого ж висновку дійшла колегія суддів й щодо апеляційних вимог прокурора про необхідність виключення з описової частини вироку посилання суду першої інстанції на Історію кримінального провадження та процесуальних рух справи.

На думку апеляційного суду, зазначення в оскаржуваному вироку процесуального руху кримінального провадження жодним чином не вплинуло на висновки суду про подію кримінального правопорушення, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 125 КК, не позначилася на правильності кваліфікації суспільно небезпечних діянь, на справедливості обраного обвинуваченому виду та розміру заходу кримінального примусу, що не заперечується прокурором у поданій апеляційній скарзі.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2024 щодо ОСОБА_7 підлягає зміні в частині призначеного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.122, ч.1 ст.125 КК змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання на підставі п.п.1-3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ч.1 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень.

В іншій частини вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4