Справа № 930/2144/22
Провадження №11-кп/801/397/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000100, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 07.06.2022,

за апеляційними скаргами прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Комарів Вінницького району Вінницької області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

Короткий зміст судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Початок строку покарання ухвалено рахувати з дня затримання на виконання вироку, який набрав законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів в розмірі 32077 (тридцять дві тисячі сімдесят сім) гривень 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) майнову шкоду, пов`язану з організацією поховання, в розмірі 11185 (одинадцять тисяч сто вісімдесят п`ять) гривень.

Вирішено питання про заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна та долю речових доказів.

Судом установлено, що неповнолітній ОСОБА_6 06.06.2022 приблизно о 20 годині 00 хвилин перебував в домогосподарстві ОСОБА_11 , що розташоване по АДРЕСА_2 , де разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 розпивали спиртні напої. Під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_15 вихвалявся знанням бойових мистецтв та демонстрував перед присутніми різні бойові прийоми. В свою чергу ОСОБА_16 повідомляв, що він займався боксом.

Близько 22 години 00 хвилин ОСОБА_14 та ОСОБА_13 покинули домогосподарство ОСОБА_11 , ОСОБА_12 зайшов до будинку відпочивати, а ОСОБА_6 разом з господарем залишився на дворі домогосподарства, щоб покурити. Закрутивши самокрутку ОСОБА_16 також покинув домогосподарство ОСОБА_11 .

У подальшому ОСОБА_16 наздогнав ОСОБА_14 на польовій дорозі на околиці села Язвинки на відстані близько 100 м від домогосподарства ОСОБА_11 . Зупинившись посеред дороги, між ОСОБА_6 та ОСОБА_14 розпочалась розмова, в ході якої останній знову розпочав вихвалятися знаннями бойових мистецтв та намагався продемонструвати бойовий прийом відносно ОСОБА_17 . В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень та реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, кулаками наніс декілька ударів в голову та грудну клітку ОСОБА_14 , від яких останній впав на землю. Після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_16 покинув місце події, залишивши ОСОБА_18 лежати на землі.

Надалі ОСОБА_14 о 08 годині 55 хвилин 07.06.2022 був госпіталізований до КНП «Немирівська міська лікарня» Немирівської міської ради Вінницької області, де о 09 годині 30 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих ушкоджень помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, смерть ОСОБА_14 наступила внаслідок сполучної травми тіла: з закритою краніо-ліцевою травмою, закритого перелому гілки нижньої щелепи зліва, закритої черепно-мозкової травми з масивним субдуральним крововиливом (під тверду мозкову оболонку), субарахноїдальним крововиливом (під м`яку мозкову оболонку) зі стисненням головного мозку, забою головного мозку, закритої травми грудної клітки з переломами ребер справа та зліва, з крововиливом в праву плевральну порожнину, ателектазом правої легені та дистелектазом лівої легені, що ускладнилась травматичним шоком. Дана травма стоїть у причинному зв`язку зі смертю, має ознаки прижиттєвого утворення та виникла від дії тупого твердого предмета, в тому числі від удару кулаком людини.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 ставилось питання про зміну вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 31.05.20214 в частині вирішення питання про долю речових доказів через істоте порушення кримінального процесуального закону.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд у порушення положень ст. 374 КПК України та п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України прийняв рішення про знищення речових доказів, які мали бути повернуті потерпілій.

До початку апеляційного розгляду прокурор у відповідності до ст. 403 КПК України подав заяву про відмову від апеляційної скарги, що має наслідком закриття апеляційного провадження в цій частині.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ставиться питання про зміну вироку місцевого суду в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не враховано сукупність обставин, які пом`якшують покарання, а також висновок (досудову доповідь) органу пробації, з якого убачається, що ОСОБА_6 не представляє небезпеки для суспільства та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів.

В апеляційній скарзі представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову через істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді восьми років позбавлення волі, а також повністю задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 стягнувши з обвинуваченого на її користь майнову шкоду, пов`язану з організацією поховання, в розмірі 20 000 гривень, процесуальні витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 20 000 гривень, а також 500 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно визнано обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та при цьому не визнано обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина доведена як показаннями обвинуваченого, так і інших свідків. Окрім цього, відмовляючи у стягненні на користь потерпілої моральної шкоди, суд не врахував, що потерпіла ОСОБА_8 та потерпілий (померлий) ОСОБА_14 були братом та сестрою, остання допомагала йому у веденні господарства, фактично проживали однією сім`єю. За таких обставин, суд відповідно до ст. ст. 23, 1168 ЦК України мав прийняти рішення про стягнення з винного на користь потерпілої моральної шкоди.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги захисника з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити. Також заперечували щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілої.

Представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав подану прокурором відмову від поданої ним апеляційної скарги. Водночас заперечував щодо задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого та представника потерпілої, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що провадження за апеляційною скаргою прокурора підлягає закриттю на підставі ст. 403 КПК України через відмову від апеляційної скарги, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, натомість апеляційна скарга представника потерпілої підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційних скаргах не заперечуються, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Разом з тим, як убачається з оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції у частині призначення покарання належним чином не вмотивовано вирок.

Відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного, ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції визнані обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Не оспорюючи висновків суду щодо встановлення обставини, яка пом`якшує покарання - вчинення злочину неповнолітнім, у поданій представником потерпілої апеляційній скарзі зазначено про безпідставність визнання судом обставин, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Проте, з такими доводами суд апеляційної інстанції погодитись не може, з огляду на таке.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019. (справа 288/1158/16-к) сформульовано висновок про критерії активного сприяння розкриттю злочину та визначено, що під такою обставиною слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

З обставин, визнаних судом доведеними, що також не оспорюється учасниками кримінального провадження, установлено, що ОСОБА_6 відразу надав правдиві показання щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, які в подальшому підтвердились та узгодились з висновками судових експертиз. Таким чином, ОСОБА_6 шляхом самовикриття вчинив дії щодо встановлення дійсних обставин злочину, установлення яких без його участі потребували б значного часу. Саме такі обставини дали суду підстави дійти висновку про наявність активного сприяння в розкритті кримінального правопорушення.

Щодо наявності щирого каяття, то апеляційний суд наголошує, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 дійсно визнав свою провину, шкодує про вчинене, про що вкотре наголосив і під час апеляційного розгляду, надав допомогу слідству у з`ясуванні дійсних обставин кримінального провадження та таким чином його дії свідчать про наявність зазначеної пом`якшуючої обставини.

При цьому колегія суддів не може погодитись з посиланням в апеляційній скарзі представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 про перебування ОСОБА_6 під час вчиненні ним даного кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання, оскільки такі твердження не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що органом досудового розслідування обтяжуючих покарання обставин не встановлено, і ОСОБА_6 не обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, тому суд не міг вийти за межі висунутого обвинувачення і встановити наявність такої обставини, яка обтяжує покарання.

Також колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника щодо неможливості стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 моральної шкоди за смерть потерпілого ОСОБА_19 на користь його сестри ОСОБА_8 , яка визнана потерпілою у кримінальному провадженні, посилаючись на те, що вона не проживала із загиблим однією сім`єю.

Так, за правилами ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Пунктом 10 ч. 1 ст. 56 КПК України визначено право потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, то положення частин 1-3 цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України, близькі родичі та члени сім`ї - це чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі

ОСОБА_8 набула процесуальний статус потерпілої відповідно до вимог КПК України, і сторони кримінального провадження не ставлять під сумнів її статус потерпілої, отже вона має належні підстави до використання всіх прав потерпілої особи в цьому кримінальному провадженні, зокрема й права на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зазначене також узгоджується з практикою ККС ВС у постанові від 15 серпня 2024 року (справа № 748/802/23, провадження № 51-1145км24).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду переконана, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо права потерпілої ОСОБА_8 на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, а тому доводи сторони захисту в апеляційній скарзі в цій частині не вбачаються обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої та враховуючи висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2025 року у даному кримінальному провадженні, щодо відсутності підстав призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, вважає їх слушними та зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (ст. 50 КК України).

Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності й даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у ст. 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання призначається за кримінальне правопорушення, однак застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, також є гарантією призначення справедливого покарання й умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування і оцінку судом не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, які його всебічно характеризують.

Згідно з положеннями ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

При цьому колегія суддів апеляційного суду бере до уваги, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 102 КК України покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин на строк не більше семи років.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його суспільну небезпечність, дані про особу ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується позитивно, не одружений, не працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, визнання вини, позитивну характеристику, активне сприяння розкриттю злочину, а також вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Враховуючи всі ці обставини, суд першої інстанції на підставі положень ст. 69 КК України визнав можливим призначити ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, установленої у санкції ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

При цьому суд зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Перевіряючи при цьому доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, апеляційний суд не знаходить достатніх обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої стосовно застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися в цій частині з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як уже неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; і (2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Тобто суд, посилаючись при призначенні покарання на положення статті 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції належним чином не мотивував, рішення про застосування положень ст.69 КК України та не мотивував яким чином таке зниження можливе з огляду на непоправні наслідки вчиненого ОСОБА_6 злочину у виді смерті людини.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду у даній справі, у якій зазначено про те, що за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення, тих же даних про особу винного та обставин, які обтяжують та/чи пом`якшують покарання; за відсутності інших мотивів належності застосування положень ст. 69 КК України, призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосування положень ст. 69 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність через явну несправедливість призначеного покарання внаслідок м`якості.

За таких обставин ,доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 про можливість звільнення останнього від відбування призначеного йому покарання на підставі положень ст. 75 КК України колегія суддів апеляційного суду вбачає необґрунтованими, адже за обставин цього провадження застосування положень ст. 75 КК України обов`язково попередньо обумовлюється належним застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу.

Натомість установлені судом дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 у сукупності з встановленими обставинами провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_14 не дають суду підстави для звільнення ОСОБА_20 від відбування покарання з випробуванням, адже навіть покладення на обвинуваченого обов`язків, які передбачають комплекс заходів, спрямованих на корекцію соціальної поведінки або її окремих проявів, формування соціально сприятливих змін особистості, не здатні в повній мірі забезпечити виправлення і перевиховання обвинуваченого без відбування покарання. При цьому висновок досудової доповіді, на яку посилається захисник, не є обов`язковим для суду, а має лише рекомендаційний характер.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника потерпілої у частині вирішення цивільного позову, то апеляційний суд зазначає наступне.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції задоволено позов в частині відшкодування витрат на поховання в межах документально підтверджених витрат.

При цьому, відмовляючи у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди місцевий суд виходив з того, що потерпіла ОСОБА_8 в силу положень ч. 2 ст. 1168 ЦК України не є особою, якій може бути відшкодовано таку шкоду.

Також за відсутності підтверджених витрат на правничу допомогу судом відмовлено у стягненні з обвинуваченого на користь потерпілої таких витрат.

Оцінюючи рішення місцевого суду в цій частині, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Потерпілою, на підтвердження понесених нею витрат на організацію поховання ОСОБА_14 надано накладну № 47 від 08.06.2022 із магазину "Ритуал" на суму 11185 грн., яка підтверджує витрати на поховання померлого ОСОБА_14 , лише на вказану суму. Інших доказів щодо витрат на поховання померлого позивачем (потерпілою) не надано, відтак висновки суду про часткове задоволення позову в цій частині є правильними.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї або близьких родичів, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому ОСОБА_8 у цьому провадженні визнана потерпілою та в силу ст. 23 ЦК України може виступати стягувачем моральної шкоди. Згідно з показами потерпілої ОСОБА_8 померлий ОСОБА_14 був її рідним братом, який жив один у батьківській хаті. Очевидно, передчасна насильницька смерть близького родича (брата) спричинила сильні душевні страждання потерпілої, і такі обставини є непоправними.

Необхідно також урахувати, що і сам обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти стягнення моральної шкоди, визнаючи її заподіяння своїми протиправними діями.

Таким чином, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, ступеню спорідненості потерпілої з померлим братом, глибини понесених моральних страждань та їх тривалості, на думку суду, з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_8 необхідно стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. При цьому за змістом п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України до таких віднесені, з-поміж іншого, витрати на правничу допомогу.

Як убачається з позову, потерпіла ОСОБА_8 просила стягнути з обвинуваченого на її користь витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги на момент прийняття рішення. До апеляційної скарги представником подано розрахунок таких витрат та відповідні квитанції до прибуткових касових ордерів від 29.11.2022 та 05.12.2023 (т. 2, а. п. 228-230) на загальну суму 20000 гривень. Таким чином, саме така сума підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої.

Отже, підсумовуючи викладене вище, апеляційний суд дійшов до висновку про наявність підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.

Керуючись ст. 403, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_10 у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 -задовольнити частково.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвали в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 100000 (ста тисяч) гривень та витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Вирок може бути оскаржений до суду Касаційної інстанції (Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою - у цей же строк з дня отримання ним копії даного судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3