УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 758/5744/16-к

провадження № 51-658 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного від 16 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

встановив:

Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 21 лютого 2014 року), ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону від 18 квітня 2013 року), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 384 КК України (в редакції Закону від 16 травня 2013 року), у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження № 0000434 відносно ОСОБА_7 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 закрито.

Ухвалою Київського апеляційного від 16 січня 2025 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі представник потерпілих порушує питання про скасування ухвал судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Представник потерпілих вказує, щозвільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності може бути застосовано лише стосовно особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, тобто, для ухвалення обґрунтованого рішення про звільнення конкретної особи від кримінальної відповідальності суд повинен встановити, що особа вчинила саме кримінальне правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Доводи касаційної скарги представника потерпілих про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваних судових рішень колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Нормами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави в особі відповідного суду від офіційного осуду, призначення покарання та визнання судимою особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у випадках, передбачених КК України та у порядку, встановленому КПК України.

Однією з підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення строків давності, визначених ст. 49 КК України.

Згідно з положеннями ст. 49 КК України (в редакції станом на час постановлення оскаржуваних ухвал) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні процесуальний закон не передбачає.

Як убачається з копій судових рішень, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 21 лютого 2014 року), ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону від 18 квітня 2013 року), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 384 КК України (в редакції Закону від 16 травня 2013 року), у зв`язку з закінченням строків давності та зазначив, що своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не визнає, однак будучи психологічно стомленим через тривалий термін розгляду кримінального провадження, будучи обмеженим у нормальному житті через наявність даного кримінального провадження, вирішив скористатися своїм правом та звернутися до суду з даним клопотанням. При цьому ОСОБА_7 підтримав заявлене клопотання та наполягав на його задоволенні, що було ним підтверджено і під час апеляційного розгляду.

Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК України, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закрив вищезазначене кримінальне провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

При цьому районний суд, відповідно до вимог ст. 372 КПК України, зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які інкримінувалися ОСОБА_7 , суть питання, що вирішувалося ухвалою, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення.

Зокрема, суд вказав, що з 23 січня 2014 року, тобто з моменту вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 21 лютого 2014 року), ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону від 18 квітня 2013 року), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 384 КК України (в редакції Закону від 16 травня 2013 року), який віднесений кримінальним законодавством до категорії нетяжких злочинів, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції Закону від 21 лютого 2014 року), який віднесений кримінальним законодавством до категорії тяжких злочинів, минув строк понад десять років.

При цьому, ОСОБА_7 від слідства не ухилявся та до закінчення строків давності нових злочинів не вчиняв, тобто перебіг давності, відповідно до вимог частин 2, 3 ст. 49 КК України, не зупинявся та не переривався. Крім того, у поданій касаційній скарзі представник потерпілих доводів щодо вказаного також не наводить.

Тобто суд, встановивши необхідні передумови для вирішення вказаного клопотання дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України і закрив кримінальне провадження щодо нього.

Доводи касаційної скарги представника потерпілих про те, що суд у межах розгляду заявленого ОСОБА_7 клопотання не встановив факту, що він вчинив кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується, не заслуговують на уваги, оскільки специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені і доведені.

Так, згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 285 КПК України, підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

При цьому із системного аналізу положень статей 285-286 КПК України вбачається, що у разі отримання судом клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження судом питання вирішується шляхом постановлення у судовому засіданні ухвали про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених вищезазначеними вимогами закону, тому винуватість особи вчиненні інкримінованого правопорушенні не встановлюється.

На відміну від змісту вироку (ст. 374 КПК України), в якому має бути рішення про винуватість особи у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, зміст ухвали (ст. 372 КПК України) має містити лише суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини, що стосуються цього питання із посиланням на докази, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, положення закону, яким він керувався, висновки та інше.

Тому, до ухвалення вироку у справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.

Такої ж позиції дотримувався Верховний Суд у своїй постанові, від 29 вересня 2022 року (справа № 559/182/19, провадження № 51-5223 км 21).

Водночас, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17 вказала, що згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

Враховуючи вищенаведене, районний суд, діючи в межах свої повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, враховуючи наявність клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності, яке було підтримане останнім, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування у даному випадку інституту звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження,про що у судовому рішенні навів докладні мотиви.

За цих обставин, доводи касаційної скарги представника потерпілих про те, що в своїй ухвалі районний суд був зобов`язаний встановити факт вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень і визнати його винуватим є необгрунтованими.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі представника потерпілих, в тому числі і тим, на які вона посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного судувідповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, доводи касаційної скарги представника потерпілихпро істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваних судових рішень є неспроможними.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного від 16 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3