Справа № 206/6227/24
Провадження № 1-р/206/4/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі колегії: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро заяву начальника Державної установ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 про роз`яснення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 10 з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності,

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2024 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 про роз`яснення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року.

Заяву обґрунтовано тим, що у резолютивній частині вироку не зазначено рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_5 .

Учасники справи сповіщені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно ч. 2 ст. 380 КПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви про роз`яснення рішення.

Дослідивши заяву про роз`яснення вироку, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 111, ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 10 з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. Зазначено, що строк покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання. Рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили не зазначено.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є запобіжним заходом.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 був взятий у полон військовослужбовцями ЗСУ під час бойових дій в місті Торецьк Бахмутського району Донецької області.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 не обирався.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 461/8598/23 (провадження 51-2167км24) звернув увагу на те, що обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався і він не утримувався в слідчому ізоляторі чи ізоляторі тимчасового тримання. Його захопили в полон військовослужбовці ЗСУ під час бойових дій неподалік у Донецькій області, і він утримувався в таборі для тримання військовополонених відповідно до Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року. Таке утримання не пов`язане із вчиненням особою кримінальних правопорушень, у скоєнні яких останній обвинувачується, а підозра йому була оголошена 26 вересня 2023 року вже під час перебування в установі для тримання військовополонених.

Визначення поняття попереднього ув`язнення міститься у ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», згідно з якою попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Як визначено у ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення», підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених ст. 615 КПК України.

Установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, як це передбачено ч. 1 ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Таким чином, поняття попереднього ув`язнення чітко визначено чинним законодавством України і не передбачає його довільного тлумачення.

Разом з тим, обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався.

3 листопада 2024 року ОСОБА_5 був захоплений у полон військовослужбовцями Збройних Сил України під час бойових дій неподалік міста Торецьк Бахмутського району Донецької області та утримувався як військовополонений відповідно до Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно із ч. 1 ст. 380 КПК України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення, приватного виконавця ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст.

Так, у резолютивній частині вироку не зазначено рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , оскільки у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався, але він утримувався відповідно до Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року, а тому період перебування обвинуваченого у таборі для тримання військовополонених, не є попереднім ув`язненням і не зараховується у строк відбування покарання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вирок суду є зрозумілим, а відтак підстави для задоволення заяви начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 про роз`яснення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 372, 380, 537 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви начальника Державної установ «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 про роз`яснення вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3