Справа № 748/4696/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/420/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

09 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 153 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Чернігів, не працюючому, одруженому, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, продовжені строки тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 25 травня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції зважив на ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, з урахуванням тяжкості покарання, яке загрожує особі, а також даних про особу обвинуваченого, у тому числі наявності дружини та неповнолітніх дітей, відсутності офіційного працевлаштування, категорії злочину у якому обвинувачується ОСОБА_6 , суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вказуючи на необґрунтованість судового рішення, звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_6 перебуває під вартою вже з липня 2024 року. При цьому зазначив, що при продовженні строку тримання під вартою, суд без дослідження доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 вказав на обґрунтованість обвинувачення. Просить врахувати, що ОСОБА_6 заперечує свою вину, а проведена експертиза не підтверджує на тілі та одязі обвинуваченого наявність слідів ДНК потерпілого, а на тілі та одязі потерпілого слідів ДНК обвинуваченого, що на переконання адвоката, свідчить про відсутність контактів сексуального характеру між ОСОБА_6 та потерпілим. Ці обставини не підтверджують обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованого злочину.

Також апелянт не погоджується з висновком суду про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та роботи, зазначаючи про те, що ОСОБА_6 має дружину та четверо дітей, двоє з яких на даний час є неповнолітніми, також отримує кошти, хоча і від неофіційної роботи, проте без порушення закону.

Вважає, що нез`явлення підозрюваного до органу досудового розслідування в період з 03 по 05 липня 2024 року, не може свідчити про його переховування, оскільки ухвалою апеляційного суду скасована ухвала місцевого суду про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а тому ОСОБА_6 був переконаний, що немає обмежень на пересування, при цьому не покидав свого села. Крім того, зауважує, що у клопотанні та у матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б свідчили про схильність ОСОБА_6 до вчинення правопорушень, що вказує на недоведеність ризику переховування від суду.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, прокурора, яка з доводами сторони захисту не погодилася, вважала ухвалу суду цілком обґрунтованою, а підстави для застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, відсутніми, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд кримінального провадження судом першої інстанції.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

Як вбачається з наданих матеріалів, суд, всупереч твердженням захисника, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Чернігівського районного суду Чернігівської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Враховуючи стадію на якій судом розглянуто клопотання сторони обвинувачення, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Відтак до ухвалення остаточного судового рішення, суд апеляційної позбавлений можливості надавати оцінку доказам, які ще тільки мають бути досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження, оскільки це може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності; можливість вчинення інших кримінальних правопорушень.

Апеляційні твердження захисника щодо відсутності доказів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України встановлені в ухвалі суду та підтверджується матеріалами провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність доказів вини його підзахисного, а саме посилання на висновки експертиз, позбавлені правових підстав, оскільки колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_6 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів оцінює суворість можливого покарання ОСОБА_6 та визнає за реальну можливість його ухилення від правосуддя та виконання судового рішення у разі зміни, обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на обставини вчинення інкримінованого злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , усупереч твердженням захисника, існують достатні підстави стверджувати також і про існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення з метою приховання попереднього злочину.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу.

Ці обставини судом враховані, зокрема з огляду на обставини самого кримінального правопорушення, а тому застосований до обвинуваченого запобіжний захід цілком відповідає його меті та на даний час жодним чином не свідчить про порушення розумних строків тримання під вартою.

Враховуючи суспільну небезпечність інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке направлене проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, яке відповідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, характер вчиненого та особу потерпілого, а саме вчинення злочину щодо малолітньої дитини, колегія суддів вважає, що навіть з урахуванням наявності у обвинуваченого соціальних зв`язків та неофіційної роботи, що до речі не має жодного підтвердження, висновки суду про продовження існування зазначених прокурором ризиків є такими, що ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тому відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, у тому числі на домашній арешт.

Крім того, на переконання колегії суддів, матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду, який, керуючись положеннями ч. 4 ст. 183 КК України, при продовженні строку тримання під вартою не визначив розмір застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням сексуального насильства.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2025 року про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11