Номер провадження: 11-кп/813/874/25
Справа № 513/382/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», матеріали кримінального провадження №0001332 від 09.11.2023 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Саратського районного суду Одеської області від 10.07.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця за мобілізацією, бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.п.1,6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.4 ст.410 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.п.1,6 ч.2 ст.115; ч.4 ст. 187; ч.2 ст. 194; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.4 ст.410 КК України та йому призначено покарання:

-за ч.2 ст.15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-за ч.4 ст.187 КК України у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-за ч.2 ст.194 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

-за ч.1 ст.263 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

-за ч.1 ст.309 КК України у виді 3 років обмеження волі;

-за ч.4 ст.410 КК України 11 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено до відбуття ОСОБА_8 покарання у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили вироком суду залишений без змін.

Строк відбуття покарання обвинуваченому відраховується з моменту фактичного затримання, а саме з 09.11.2023 року.

У строк призначеного покарання ОСОБА_8 зарахований строк його попереднього ув`язнення за період з 09.11.2023 року по 09.07.2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно речових доказів, процесуальних витрат та із заходами забезпечення кримінального провадження.

Вироком суду ОСОБА_8 засуджений за те, що будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, на посаді бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», у порушення ст. ст.9, 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, під час виконання бойового завдання в с.Долинка Гуляйпільського району Запорізької області, у серпні 2023 року, більш точного часу не встановлено, шляхом отримання боєприпасів під час виконання бойового завдання та після його проведення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану на території держави, не здав до військової частини НОМЕР_1 невикористаний бойовий припас 1 ручну осколкову гранату М-67, яка була видана йому під підпис для виконання бойового завдання та у подальшому привласнив її, тим самим отримав можливість розпорядитися бойовим припасом на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.410 КК України за кваліфікуючою ознакою привласнення військовослужбовцем бойових припасів, вчиненому в умовах воєнного стану.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, на посаді бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», у порушення ст. ст.9, 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, під час виконання бойового завдання в с. Долинка Гуляйпільського району Запорізької області, у серпні 2023 року, більш точного часу не встановлено, шляхом отримання боєприпасів під час виконання бойового завдання та після його проведення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, після залишення військової частини НОМЕР_1 зберігав при собі без передбаченого законом дозволу бойовий припас - 1 ручну осколкову гранату М-67, отриману для виконання бойового завдання, яку з часом перевіз до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав у шафі.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України за кваліфікуючими ознаками носіння, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Крім того, ОСОБА_8 , продовжуючи свою злочинну діяльність, 09 листопада 2023 року, о 13 годині 00 хвилин, перебуваючи у с.Кулевча Білгород-Дністровського району Одеської області, зустрів автомобіль марки «Mercedes-Benz» з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , в якому перебували ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як займалися збором металобрухту, пуху. Діючи умисно, з метою особистого збагачення, направленого за заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, під час дії воєнного стану на території держави, запропонував вказаним особам проїхати на їх автомобілі до нього додому за адресою: АДРЕСА_1 . Зайшовши до будинку, взяв з шафи ручну осколкову гранату М-67, поклав її до кишені куртки та після чого вийшов на вулицю, сів у салон автомобіля «Mercedes-Benz» з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 та разом із ОСОБА_9 та неповнолітнім ОСОБА_10 виїхали за межі с. Кулевча у напрямку с. Сергіївка Білгород-Дністровського району Одеської області, за проханням ОСОБА_8 .

Перебуваючи на північно-східній околиці с.Сергіївка, на відстані 250 м від населеного пункту, ОСОБА_8 попросив зупинити автомобіль та маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, здійснив відкритий напад на потерпілих ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_10 , під час якого демонстрував бойовий припас: ручну осколкову гранату М-67, від`єднав запобіжник та почав вимагати наявні у потерпілих грошові кошти у сумі 4 000 грн.

Після цього, 09 листопада 2023 року, о 13 годині 30 хвилин, перебуваючи на північно-східній околиці с.Сергіївка Білгород-Дністровського району Одеської області, на відстані 250 м від населеного пункту, з метою облегшення подальшого заволодіння їх майном, тобто з умислом на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 привів у дію ручну осколкову гранату М-67 та кинув її у салон автомобіля, де в той час перебували потерпілі ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 , внаслідок чого граната випала на землю, під праву передню частину вказаного автомобіля, після чого відбувся вибух та пасажир, який перебував у салоні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесне ушкодження у вигляді наскрізної осколкової рани лівої клубкової ділянки, яке не було небезпечним для життя, спричинило короткочасний розлад здоров`я і згідно з п.2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.15, п.п. 1,6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187 КК України за кваліфікуючими ознаками замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двох або більше осіб та напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Крім того, 09 листопада 2023 року, о 13 годині 30 хвилин, перебуваючи на північно-східній околиці с.Сергіївка Білгород-Дністровського району Одеської області, на відстані 250 м від населеного пункту, у ОСОБА_8 виник умисел на знищення автомобіля марки «Mercedes-Benz» з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , власником якого є гр. ОСОБА_11 та яких перебував у користуванні ОСОБА_9 . З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 привів у дію гранату та кинув її у салон автомобіля, де в той час перебували потерпілі, внаслідок чого граната випала на землю, під праву передню частину вказаного автомобіля, після чого відбувся вибух, в результаті якого було пошкоджено лобове скло автомобіля, передні праві пасажирські двері та вікно, нижня частина автомобіля.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.194 КК України за кваліфікуючою ознакою умисне знищення або пошкодження чужого майна, вчинене шляхом вибуху.

Крім того, ОСОБА_8 , маючи умисел, направлений на незаконне придбання, перевезення та зберігання особливо небезпечних наркотичних засобів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно, без передбаченого законом дозволу, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, а так само про відповідальність за незаконний обіг наркотичних засобів, перебуваючи у вересні місяці 2023 року в м.Запоріжжя, точного часу не встановлено, незаконно придбав у невідомої особи чоловічої статті подрібнені, у висушеному стані рослини конопель, з метою власного споживання, чим незаконно придбав і перевіз особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, точну кількість якого у ході досудового розслідування не встановлено, до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після цього, достовірно знаючи про те, що речовина рослинного походження, яку він придбав та перевіз, є наркотично вмісною канабісом та усвідомлюючи, що незаконне зберігання наркотичних засобів тягне за собою кримінальну відповідальність, подрібнену висушену речовину умисно заховав у житловому будинку на веранді та у гаражному приміщенні за вказаною адресою, де зберігав для особистого вживання без мети збуту до виявлення та вилучення працівниками поліції, таким чином здійснив незаконне зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу.

09 листопада 2023 року, у період часу з 20 години 30 хвилин до 23 години 26 хвилин, у ході проведення санкціонованого обшуку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_8 працівниками поліції було виявлено та вилучено: речовину сіро-зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, маса якого у висушеному стані становить 23,88 г; речовину темно-коричневого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено екстрактом канабісу, маса якого у перерахунку на суху речовину становить відповідно 0,050 г та 0,012 г.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.309 КК України за кваліфікуючими ознаками незаконного придбання, перевезення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обвинувачений зазначає, що вчинив інкриміновані злочини в зв`язку з тим, що проходив військову службу в зоні активних бойових дій, отримав контузію, внаслідок чого його психологічний стан значно погіршився. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги всі пом`якшуючи його покарання обставини, передбачені ст.66 КК України, зокрема наявність щирого каяття. При цьому, обвинувачений наголошує, що суд невірно встановив всі фактичні обставини кримінального провадження, оскільки він не мав умислу на вбивство потерпілих ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який уточнив вимоги апеляційної скарги, просив призначити йому більш м`яке покарання, при цьому не оскаржував фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію своїх дій та ступінь доведеності його вини; думку захисника, який підтримав позицію свого підзахисного; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржений вирок без змін; перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст.2 КПК (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в ід кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура

Відповідно до вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги

Під час судового розгляду суд першої інстанції належним чином дослідив докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, дав їм відповідну правову оцінку, правильно встановив фактичні обставини вчинених обвинуваченим злочинів та зробив обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, п.п. 1,6 ч.2 ст.115; ч.4 ст. 187; ч.2 ст. 194; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.4 ст.410 КК України.

Оскільки в уточненій апеляційній скарзі стороною захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, колегія суддів не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно незаконності вироку в частині призначеного покарання, зокрема вимоги щодо призначення йому більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі обвинувачений не конкретизує, яка саме покарання він просить призначити за кожен з інкримінованих йому злочинів, та яке остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначити йому апеляційний суд.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначені обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 не має судимості в силу ст.89 КК України, притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, санкція статей за які за сукупністю за найбільшим покаранням відноситься до інкримінованого кримінального правопорушення особливо тяжкого злочину і передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років, має постійне місце проживання, неодружений, утриманців не має, проживає разом із батьками, є військовослужбовцем, схильний до самовільного залишення місця служби, за місцем проживання характеризується посередньо. Крім того, суд взяв до уваги вік, стан здоров`я обвинуваченого та спосіб його життя.

В якості обставин, передбачених ст.66 КК України, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 суд врахував його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкцій інкримінованих йому злочинів, після чого на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років, з конфіскацією майна.

Зі змісту вимог апеляційної скарги обвинуваченого та його пояснень в судовому засіданні вбачається, що останній просить призначити йому більш м`яке покарання, в тому числі із застосуванням положень ч.1ст.69 КК України.

Положення ч.1 ст.69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Апеляційний суд вважає, що встановлені у даному кримінальному проваджені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_12 , а саме його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, за своєю суттю та соціальної вагомістю не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим, в тому числі і особливо тяжких злочинів.

Колегія суддів переконана, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст.50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За наслідками апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованими, за змістом відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд та положення закону, якими він керувався ухвалюючи вирок, в тому числі в частині виду та розміру призначеного покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Саратського районного суду Одеської області від 10.07.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.п. 1,6 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187; ч.2 ст.194; ч.1 ст.263; ч.1 ст.309; ч.4 ст.410 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4