ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/219/25 Справа № 702/641/23 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисниці ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Монастирищенського райсуду Черкаської обл. від 9.09.2024 р. у кримінальному провадженні № 0000223 від 17.06.2023 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 , який наро-

дився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Харківка Маньківського

р-ну Черкаської обл., громадянин України, має

середню технічну освіту, одружений, раніше не

судимий, є особою з інвалідністю другої групи,

не працює, проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Скасований арешт, ґкий накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського райсуду м. Черкаси від 20.06.2023 р. на мотоцикл Alpha, р/номер НОМЕР_1 , який згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого Уманським ВРЕР 19.07.2012 р., належить ОСОБА_10 .

Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського райсуду м. Черкаси від 20.06.2023 р. на автомобіль ВАЗ-2107, р/номер НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_9 .

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати за проведення: судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ -19/124 23/8036 ІТ від 14.07.2023 в розмірі 3 824,00 грн.; судової експертизи технічного стану транспортного засобу № СЕ -19/124 23/8035 ІТ в розмірі 3 824,00 грн.; судової транспортно трасологічної експертизи № СЕ -19/124 23/8037 ІТ від 18.07.2023 р. в розмірі 3 824,00 грн. та судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/124-23/8225-ІТ в розмірі 1 912,00 грн., судової інженерно-транспортної експертизи № 722/723/24-21 від 16.08.2024 р. в розмірі 6 058,24 грн., а всього: 19 442,24 грн.

Заходи забезпечення кримінального провадження до обвинуваченого не застосовувалися.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 17.06.2023 р. приблизно о 10:20 год. ОСОБА_9 , керуючи автомобілем ВАЗ 2107, р/номер НОМЕР_3 , та рухаючись по вул. Миру в м. Монастирище Уманського р-ну Черкаської обл. від вул. Ринкова в напрямку вул. Суворова, зупинився для здійснення маневру повороту ліворуч в напрямку прилеглої території, а саме: в напрямку заїзду до буд. № 3 по вул. Миру, в порушення вимог п. 2.3 б), 10.1 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перед початком руху та зміною напрямку свого руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснив маневр повороту ліворуч в результаті чого допустив зіткнення з мотоциклом Alpha, р/номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному з автомобілем напрямку та в порушення вимог п. 14.2 б) ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, перед початком обгону не переконався в тому, що водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч.

Внаслідок вказаної дорожньо транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження від яких ІНФОРМАЦІЯ_3 помер у приміщенні Монастирищенської багатопрофільної лікарні.

Своїми діями ОСОБА_9 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час апеляційного розгляду просить дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого, допитати потерпілу та обвинуваченого ОСОБА_9 .

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, без застосування положень ст. 75 КК України.

У вступній частині вироку вказати про наявність 2 групи інвалідності у ОСОБА_9 . В решті вказаний вирок просила залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що не заперечуючи доведеність вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляція вноситься у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим, так і іншими особами. Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому покарання має бути достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Суд, ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_9 покарання за 2 ст. 286 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням статті 75 КК України зазначені вимоги закону в достатній мірі не дотримався.

У даному випадку дії обвинуваченого, посягнули на найцінніше - життя та здоров`я людини, наслідком чого є спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з небезпекою для життя від чого настала його смерть.

Прийнявши рішення про можливість застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, суд прийшов до помилкового переконання, що звільнення від призначеного покарання з випробуванням буде необхідним та цілком достатнім для виправлення винного й попередження вчинення ним нових злочинів, не навівши достатніх обставин на обґрунтування свого рішення.

Хоча ст. 75 КК України підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, її застосування має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у ході досудового розслідування та під час розгляду кримінального провадження в суді ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та наполягав на призначенні додаткової автотехнічної експертизи.

Суд правильно дійшов висновку про призначення покарання, у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Проте, звільняючи ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд дійшов помилкового переконання, що таке покарання буде необхідним та цілком достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів

Всупереч вимог ст. 370 КПК України судом не наведено мотивів з яким ці обставини в своєму взаємозв`язку та сукупністю впливають, а саме істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що належить до категорії тяжких.

При прийнятті рішення про звільнення від призначеного покарання з випробуванням, судом недостатньо враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпечності, що має значення для дотримання вимог кримінального закону під час вирішення питання про призначення покарання.

Обґрунтовуючи свій висновок про доцільність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, судом не встановлено достатніх обставин, що пом`якшують відповідальність обвинуваченого.

Так, у своєму рішенні суд обставиною, що пом`якшує покарання вважає щире каяття обвинуваченого.

При цьому, суд врахував такі обставини як розмір доходів сім`ї обвинуваченого, наявність на утриманні неповнолітньої доньки, інвалідність.

Водночас поза увагою суду залишилась позиція потерпілої, яка відмовилась від матеріальної допомоги та просила суд призначити обвинуваченому реальну міру покарання.

За таких умов звільнення від відбування покарання, явно не буде сприяти досягненню основної мети покарання, а саме виправленню ОСОБА_9 .. Прояв гуманності та поблажливості до обвинуваченого, враховуючи тяжкість наслідків злочину, є необґрунтованим.

Разом з тим, не може залишитись без уваги і допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

Зокрема, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України, у вступній частині вироку судом зазначається прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження, і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р. № 5 до відомостей про особу підсудного, які мають значення для справи і які належить зазначати у вступній частині вироку, крім тих, що прямо передбачені у ст. 333 КПК України (ст. 374 чинного КПК України), належать, зокрема, й такі: місце роботи чи навчання, громадянство, участь у Великій Вітчизняній війні, інвалідність, нагороди, дані про непогашену і не зняту судимість.

Дані щодо наявності в обвинуваченого інвалідності, є даними, що характеризують його особу, та відносяться до відомостей, що мають значення для справи, зокрема для призначення відповідного виду та міри покарання.

Проте в порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону та судової практики, під час ухвалення судом вироку у його вступній частині не зазначено дані щодо наявності в обвинуваченого інвалідності II групи.

У запереченні захисниці ОСОБА_8 висловлюється позиція сторони захисту щодо необхідності залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 , як необґрунтованої, та залишення без зміни вироку стосовно ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити із вказаних у ній мотивів, потерпілу ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, захисницю ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, натомість вважали вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався не в повному обсязі.

Так, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, за який його засуджено, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується всією сукупністю досліджених судом доказів, які в судовому засіданні належним чином перевірено та оцінено, відповідно до вимог ст. 374 КПК України і приведені у вироку, не викликають сумнівів у своїй достовірності, а скоєне ОСОБА_9 кримінальне правопорушення правильно кваліфіковане за ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, в апеляційному порядку не заперечується, а враховуючи, що прокурор в апеляційній скарзі не оскаржує висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевірялися, відповідно до ст. 404 КПК України.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині законності і правильності призначеного покарання та іншого питання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, але з необережною формою вини, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, компрометуючих матеріалів на ОСОБА_9 до міської ради не надходило, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відповідно до досудової доповіді ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній, наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, врахувавши те, що хоч і обвинувачений не погоджується з порушенням тільки ним правил дорожнього руху, що призвело до трагічних наслідків, проте така незгода є правом особи та не впливає на щирість розкаяння, осуд поведінки та відчуття жалю щодо допущеного діяння та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також, місцевий суд належним чином врахував відношення самого обвинуваченого до вчиненого злочину, позицію потерпілої, яка вважала, що обвинуваченому слід призначити найбільш суворий вид покарання, те що обвинувачений вибачився перед потерпілою, перерахував на її користь посильну для нього допомогу у розмірі 40 000 грн., що на переконання апеляційного суду є дуже немаленькою сумою, а також те, що достеменно встановлено, що у даній дорожньо-транспортній пригоді мали місце порушення правил дорожнього руху з боку потерпілого ОСОБА_10 , а не лише обвинуваченим ОСОБА_9 .

Також, суд при призначенні покарання належним чином врахував і надані стороною захисту відомості про особу обвинуваченого, а саме: розмір доходів сім`ї обвинуваченого, наявність на утриманні неповнолітньої доньки, а також те, що обвинувачений ОСОБА_9 є особою з інвалідністю 2 групи.

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд із урахуванням всіх цих даних, дійшов вірного та обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням від основного покарання та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та висловив жаль за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Апеляційний суд вважає вірним висновок місцевого суду про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання, відповідно до вимог ст. 66 КК України, як щире каяття.

Так, щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Проте, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 надав потерпілій ОСОБА_7 матеріальну допомогу в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, понесених внаслідок ДТП, яка була прийнята потерпілою та підтвердила це у своїй заяві (т. 2, а. пр. 162).

Таким чином, на думку апеляційного суду, у даному провадженні дійсно має місце обставина, яка пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки обвинуваченим здійснена справедлива сатисфакція за завдану шкоду, що апеляційний суд встановлює в аспекті зовнішнього виявлення винуватим свого співчуття і вибачення, висловлених не тільки в формі, яка є переконливим свідченням про наявність таких, а і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватої особи до страждань, заподіяних потерпілому.

Апеляційний суд вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та обставина, що пом`якшує покарання, які були враховані судом при призначенні покарання є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість його виправлення із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

При цьому, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що надання обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_7 матеріальної допомоги в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків, понесених внаслідок ДТП та щире каяття, а також наявність 2 групи інвалідності, на переконання апеляційного суду, вказані обставини, які встановлені під час апеляційного перегляду в значній мірі зменшують суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення і дозволяють суду застосувати вимоги ст. 75 КК України та призначити раніше не судимій особі, яка вчинила злочин вперше, покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі, проте з додатковим покаранням у виді позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 роки та із застосуванням контролю за його поведінкою під час іспитового строку, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Зазначене покарання апеляційний суд вважає справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку та ухвалення нового вироку через невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то ці доводи до задоволення не підлягають, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції повністю та належним чином врахував всі надані сторонами провадження відомості про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням до обвинуваченого інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Стосовно доводів апеляції прокурора про те, що обвинувачений свою вину не визнав ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду, а лише після проведення повторної автотехнічної експертизи ОСОБА_9 частково визнав свою вину, таким чином на думку прокурора, місцевий суд безпідставно врахував таку обставину, що пом`якшує покарання як щире каяття, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та не задовольняє їх, оскільки, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином обґрунтовано врахував те, що на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду ОСОБА_9 заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення. Уже під час судового розгляду, після проведення повторної автотехнічної експертизи позиція обвинуваченого змінилась. Обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України частково, попросив у потерпілої ОСОБА_7 вибачення, намагався відшкодувати потерпілій матеріальні збитки.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Ці обставини були встановлені під час судового розгляду, викладені у вироку суду, знайшли підтвердження і під час апеляційного перегляду та узгоджуються з висновками, які викладені в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.10.2022 р. у справі № 523/4890/19.

Посилання прокурора в апеляції на те, що обвинувачений визнав вину після проведення повторної судової інженерно-транспортної експертизи апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Вивченням матеріалів кримінального провадження, а саме показів експерта ОСОБА_11 , клопотання захисниці ОСОБА_8 та ухвали суду про призначення експертизи, вбачається, що повторна експертиза призначалась внаслідок неефективного досудового розслідування, під час проведення якого не були перевірені та встановлені всі обставини ДТП за участю двох транспортних засобів. Отже заперечення сторони захисту стосовно наявності винних дій збоку потерпілого ґрунтувалися на даних саме досудового слідства та ніяким чином не може свідчити про нещирість каяття.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що факт щирого каяття ОСОБА_9 у вчиненні злочину знайшов своє підтвердження і з таким висновком повністю погоджується суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляції прокурора в цій частині апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції щодо застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належним чином мотивованим.

У даному кримінальному провадженню, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_9 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд погоджується з вироком місцевого суду з приводу призначеного покарання та переконаний, що саме такий вид покарання і на такий строк зі звільненням ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для постановлення нового вироку з призначенням обвинуваченому реального покарання у виді 5 років позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України, як про це просить прокурор в апеляції.

Разом з тим доводи апеляційної скарги прокурора про допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» є слушними та підлягають до задоволення.

Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України у вступній частині вироку судом зазначається прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження, і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» до відомостей про особу підсудного, які мають значення для справи і які належить зазначати у вступній частині вироку, крім тих, що прямо передбачені у ст. 333 КПК України (ст. 374 чинного КПК України), належать, зокрема, й такі: місце роботи чи навчання, громадянство, участь у Великій Вітчизняній війні, інвалідність, нагороди, дані про непогашену і незняту судимість.

Відомості про те, що обвинувачений є особою з інвалідністю, є даними, що характеризують його особу, та відносяться до відомостей, що мають значення для справи, зокрема для призначення відповідного виду та міри покарання.

Проте в порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення судом вироку стосовно ОСОБА_9 у його вступній частині не зазначені відомості, що він є особою з інвалідністю 2 групи. Ці обставини підтверджуються копіями відповідних документів, а саме відповідно до завіреної належним чином світлокопії пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , виданої 1.06.2023 р., ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою з інвалідністю 2 гр., оскільки йому призначена пенсія по інвалідності 2 гр., інвалідність армії, термін дії: довічно. (т. 1, а. пр. 217) та копією довідку до акту огляду МСЕК, яким ОСОБА_9 29.08.2012 р. встановлена 2 група інвалідності безтерміново ( т. 1, а. пр. 218), інвалідність пов`язана з проходженням військової служби.

Отже, вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині підлягають до задоволення.

Підстав для зміни вироку, передбачених ст. 414 КПК України, апеляційний суд не вбачає, тому апеляційна скарга прокурора в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Монастирищенського райсуду Черкаської обл. від 9.09.2024 р. стосовно ОСОБА_9 змінити.

Вказати у вступній частині вироку Монастирищенського райсуду Черкаської обл. від 9.09.2024 р. про наявність другої групи інвалідності у ОСОБА_9 .

В решті вирок суду стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді