ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 613/1130/17 Номер провадження 11-кп/814/168/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000511 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 01 липня 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавлівка. Богодухівського району Харківської області, українця, громадянина України, з професійною технічною освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину 2017 року народження, працюючого механізатором в СФГ «Муравський шлях», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

засуджено за ч.3 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджено за ч.1 ст. 162 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 162 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 за ч.1 ст. 162 КК України закрито.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_10 , 30 липня 2017 року, приблизно о 02.00 год., перебуваючи разом з ОСОБА_8 поряд з домоволодінням за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на незаконне проникнення до житла, не усвідомлюючи дійсних намірів ОСОБА_8 , щодо проникнення до житла з метою здійснення відкритого викрадення чужого майна, який не повідомляв про свої дійсні наміри ОСОБА_11 , діючи умисно, незаконно, без згоди власників на такі дії, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 зайшли на територію подвір`я вказаного домоволодіння, підійшли до будинку та через незачинені вхідні двері незаконно проникли до його приміщення в якому проживає ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , без дозволу вищевказаних осіб, при цьому ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , вперто не реагували на вимоги ОСОБА_13 покинути приміщення будинку зазначеного домоволодіння, а ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_12 та наніс останньому декілька ударів рукою в область обличчя, від яких останній впав на підлогу, після чого ОСОБА_8 наступив ногою на голову ОСОБА_12 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді синців на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, при цьому ОСОБА_8 подавивши своїми діями волю ОСОБА_12 на активний опір, наказав останньому викласти вміст його кишень на стіл, на що ОСОБА_12 виклав на стіл грошові кошти в сумі 207 грн, якими відкрито заволодів ОСОБА_8 в присутності неповнолітнього ОСОБА_14 , потім з іншої кімнати будинку в присутності ОСОБА_13 та неповнолітнього ОСОБА_14 відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 2000 грн, які знаходились на холодильнику та належать ОСОБА_12 . Після чого, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 залишили місце події, а ОСОБА_8 розпорядився викраденими коштами на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 2207 грн.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі.

Свою апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд призначаючи покарання та звільняючи від відбування покарання ОСОБА_8 не врахував встановлені обставини вчинених кримінальних правопорушень, а саме те, що ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 протиправно зайшли в житло потерпілого в нічний час, ОСОБА_8 з жорстокістю застосував насильство до потерпілого, продовжував бити ОСОБА_12 після того, як він впав, а потім наступив ногою на голову, чим виразив зневагу до потерпілого. Тому вважає, що виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання неможливе. Також вважає, що призначене ОСОБА_15 покарання є занадто м`яким.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в частині призначення покарання ОСОБА_15 , обвинуваченого та захисника, які просили залишити вирок без змін, оскільки з часу вчинення кримінального провадження пройшло більше 8 років, за цей час ОСОБА_15 до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, утримує неповнолітню дитину та допомагає батькам, повністю відшкодував завдану потерпілому шкоду, свою вину визнає та розкаюється у вчиненому, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, за який його засуджено, за обставин, встановлених судом першої інстанції, є правильним, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, на підставі ч.1 ст.413 цього Кодексу, є, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Доводи прокурора про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є обґрунтованими.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування, суд не в повній мірі взяв до уваги вимоги ст. 75 КК України і не врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, окрім того, зазначаючи в мотивувальній частині вироку про можливість звільнення обвинуваченого на підставі ст.75 КК України, навів формальні підстави для цього, належним чином не умотивувавши в цій частині своє рішення.

Таким чином, місцевий суд, призначаючи покарання зі звільненням від відбування покарання, залишив поза увагою ті обставини, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння, незаконно проник в нічний час до приміщення та відкрито заволодів майном із застосуванням насильства щодо потерпілого, поводив себе зухвало, зверхньо, коли потерпілий від його удару впав, ОСОБА_8 наступив ногою на голову ОСОБА_12 , чим показав свою зневагу до нього.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання не відповідає як конкретним обставинам справи та особі обвинуваченого, так і вимогам ст.75 КК України, а тому, відповідно до ст.65 цього Кодексу, ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі.

Окрім цього, враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що обвинувачений свою вину визнав, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду потерпілому, висловлював щирий жаль щодо своїх дій та осуд своєї поведінки, зважаючи на позицію потерпілого, який не просив призначити суворе покарання, відсутні тяжкі наслідки від вчиненого, які колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому може бути призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як вбачається зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи вказані вище обставини вчинення кримінальних правопорушень та особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла висновку, що визначене місцевим судом покарання за розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. У зв`язку з чим ОСОБА_8 має бути призначено покарання нижче від найнижчої межі встановленої відповідною статтею (частиною статті) КК України.

Саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з ухваленням в цій частині нового вироку.

З огляду на вказане, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково

Вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 01 липня 2021 року щодо в частині призначення покарання ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.3 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 30.07.2017 по 02.08.2017.

В іншій частині вирок Богодухівського районного суду Харківської області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4