Справа № 127/9259/21
Провадження №11-кп/801/352/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника заявника-адвоката ОСОБА_7

заявника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2025 року,

про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства,

встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, а саме застосування приписів частини першої статті 5 Кримінального кодексу України та закриття кримінального провадження відносно нього на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заявник зазначив, що санкція закону про кримінальну відповідальність, за якою він був засуджений, не відповідає вимогам ст. 12 КК України, оскільки остання була виключена на підставі Закону № 2617-VII. Тому суд мав на підставі п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити провадження у справі.

09.08.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року № 3886-IX, яким внесено зміни до ст. 51 КУпАП, та з урахуванням положень ч. 2 ст. 74 Кримінального кодексу України.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2023 ОСОБА_8 засуджено за частиною першою статті 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. 19.04.2023 Вінницький апеляційний суд зазначений вирок залишив без змін. 21.04.2024 Верховний Суд касаційну скаргу засудженого та його захисників залишив без задоволення, а вирок від 19.01.2023 та ухвалу від 19.04.2023 без змін.

Враховуючи набуття чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», заявник ОСОБА_8 просив суд привести вказаний вирок у відповідність до нового законодавства та закрити кримінальне провадження відносно нього на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання заявника ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства.

Не погодившись з ухваленим рішенням, заявник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та застосувати ч. 1 ст. 5 КК України відносно себе, закрити кримінальне провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ заявника ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку вимог апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги заявника, просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

За правилами ч.ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги заявника є неспроможними.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів" від 18.07.2024 № 3886-IX (далі - Закон № 3886-IX).

Вказаним Законом № 3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, статті 185, 190, 191 КК фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

При цьому апеляційний суд враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 07.10.2024 у справі № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24, відповідно до якого Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

Під час з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2023. Згідно з цим вироком ОСОБА_8 засуджено за частиною першою статті 190 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн.

Також, із зазначеного вироку вбачається, що сума грошових коштів якими заволодів ОСОБА_8 внаслідок шахрайських дій становить 1000 грн, тобто менше ніж 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Апеляційний суд частково погоджується з доводами заявника та адвоката, що у зв`язку із змінами в діючому законодавстві, дане діяння мало б перестало бути кримінально караним, станом на день апеляційного розгляду, виходячи з суми 1000 грн, якими заволодів внаслідок шахрайських дій ОСОБА_8 .

Разом з тим, розглядаючи заяву про закриття провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд позбавлений такої можливості, оскільки вирок набрав законної сили, а судимість за цим вироком погашена.

П. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання, зокрема про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2 і 3 ст. 74 КК.

Окрім того, відповідно до статті 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Ст. 152 КВК України визначені підстави звільнення від відбування покарання, якими є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; прийняття уповноваженим органом рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Згідно зі ст. 155 КВК України особи, які відбули покарання, несуть обов`язки і користуються правами, встановленими для громадян України, з обмеженнями, що передбачені для осіб, які мають судимість. Такі обмеження можуть бути передбачені тільки законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Зі змісту п. 2-1 ч. 1 статті 89 КК України випливає, що такими, що не мають судимості, визнаються, зокрема особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КК України строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування декриміналізації відносно ОСОБА_8 з наведених судом першої інстанції мотивів.

Крім того, у даному випадку не має вирішального значення і декриміналізація дій, за які ОСОБА_8 був засуджений, оскільки в силу приписів п. 2-1 ч. 1 ст. 89 КК України він вважається таким, що не має судимості.

З огляду на викладене, доводи заявника ОСОБА_8 про неправомірність прийнятого рішення, на переконання апеляційного суду, є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, чи інших порушень, які б тягли за собою скасування або зміну оскаржуваної ухвали, під час розгляду апеляційної скарги не вбачається, а відтак її слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2025 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3