справа № 563/542/24
провадження № 1-кп/563/56/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2025 року Корецький районний суд

Рівненської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника, адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Корець кримінальне провадження № 0000041 від 15 лютого 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрований в АДРЕСА_1 , громадянина України, фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , з повною загальною середньою освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний.

31 січня 2024 року військовозобов`язаному ОСОБА_4 , згідно Законів України «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», після проходження медичної комісії, згідно якої він був визнаний придатним для відправки на військову службу під час мобілізації, вручено бойову повістку на призов. Повістку про виклик на військову службу ОСОБА_4 отримав, підписав та був зобов`язаний з`явитись 01 лютого 2024 року о 09:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для відправлення до військової частини, однак, зобов`язання не виконав та став ухилятись від проходження служби.

Будучи заздалегідь попередженим про кримінальну відповідальність та достовірно знаючи про проведення призову під час загальної мобілізації, маючи на меті злочинний умисел направлений на ухилення від призову за мобілізацію під час воєнного стану, порушуючи вимоги ст. 65 Конституції України, ст. 15 Закону України «Про оборону України», ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, не маючи на те поважних причин та правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, керуючись небажанням проходити військову службу в рядах Збройних Сил України, військовозобов`язаний ОСОБА_4 01 лютого 2024 року до зазначеного РТЦК та СП не прибув для здійснення відправки на військову службу, чим умисно ухилився від призову за мобілізацією.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав повністю та пояснив, що дійсно, 30 січня 2024 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 вручили йому повістку для проходження військово лікарської комісії на 31 січня 2024 року. 31 січня 2024 він пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої визнаний придатний до військової служби. В засіданні вказав, що має численні проблеми, однак при проходженні ВЛК відповідних документів лікарям не надавав та висновок ВЛК не оскаржував. 31 січня 2024 року отримав бойову повістку на призов, відповідно до якої 01 лютого 2024 року о 09:00 год. мав з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправки до військової частини. Однак у визначений час за повісткою не прибув. Мотивами такої поведінки судовому засіданні вказав те, що боїться за власну сім`ю, яка може залишитися без годувальника, тим більше малолітня дитина, яка перебуває на його утриманні потребує лікування. Наразі не має бажання проходити військову службу. Просив суворо не карати.

Вина обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні об`єктивно доведена зібраними та перевіреними в ході судового розгляду доказами.

Відповідно до картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного для придатності до військової служби від 31 січня 2024 рок, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 визнаний придатним до військової служби. (а.п. 23)

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 01 лютого 2024 року ОСОБА_4 пройшов 31 січня 2024 року ВЛК та визнаний придатним до військової служби. (а.п.24)

Дослідженою розпискою яку ОСОБА_4 отримав 30 січня 2024 року підтверджується факт повідомлення військовозобов`язаного про його обов`язок з`явитися 31 січня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 для проходження ВЛК. (а.п.26)

31 січня 2024 року ОСОБА_4 був попереджений про адміністративну та кримінальну відповідальність за порушення чинних нормативно-правових актів у сфері оборони та мобілізації, що підтверджує наявне у матеріалах справи попередження з його особистим підписом. (а.п.28)

Розписка від 31 січня 2024 року підтверджує факт отримання ОСОБА_4 бойової повістки на призов та про явку 01 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 для відправлення у військову частину. (а.п.27)

Згідно поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_6 01 лютого 2024 року №01-5/548 ОСОБА_4 за бойовою повісткою 01 лютого 2024 року для відправлення у військову частину не прибув. (а.п.29)

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Суд вважає, що показання обвинуваченого про те, що він не ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, так як не може її проходити через незадовільний стан здоров`я і ризики його втратити, такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.

Обвинуваченим не надано суду жодних належних медичних документів, які б свідчили про те, що стан його здоров`я не дозволяв йому прибути в визначений час для відправки у складі військової частини для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації та він надалі звертався за медичною допомогою, де б йому було призначено відповідне лікування, як і не надано медичних документів про встановлення йому діагнозу, який перешкоджав би проходженню ним військової служби.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, у межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Статтею першою Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Як зазначено у ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися, зокрема: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією), проявляється у формі бездіяльності - ухилення від виконання певного обов`язку будь-яким способом. Ухилення від призову за мобілізацією у формі бездіяльності полягає у неявці до місця, визначеного у повістці або наказі військового комісара, зокрема до військового комісаріату для відправлення до військової частини. Кримінальне правопорушення є закінченим з моменту неявки військовозобов`язаного до такого місця.

У п. 69 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 року № 352 зазначено, що відповідно до результатів медичного огляду призовника, його особистих якостей, рівня освіти, а також матеріального і соціального стану призовника та членів його сім`ї районна (міська) призовна комісія виносить одне з рішень про: придатність до військової служби і призов на строкову військову службу з призначенням до виду (роду) військ (сил) Збройних Сил, інших військових формувань, а також визначає строк відправлення його у військову частин.

За таких обставин судом установлено, що 31 січня 2024року ОСОБА_4 пройшов медичний огляд ВЛК та був визнаний придатним до військової служби (підтверджується довідкою ВЛК), однак до 09 години 00 хвилин 01 лютого 2024 року за повісткою з наказом прибути до ІНФОРМАЦІЯ_6 у час указаний у повістці, не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відомостей про те, що станом 01 лютого 2024 року обвинувачений ОСОБА_4 не з`явився на місце збору для відправки для проходження військової служби у зв`язку з мобілізацією з поважних причин, суду не надано.

Факт вручення бойової повістки, відмови від її отримання та неприбуття за викликом обвинуваченим визнається та не оспорюється.

Отже, ОСОБА_4 , будучи обізнаним та маючи об`єктивну можливість прибути у визначений час, тобто на 09 годину 00 хвилин 01 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 для відправлення на проходження військової служби за мобілізацією не прибув, чим ухилився від призову на військову службу за мобілізацією.

Оцінюючі докази в їх сукупності, суд вважає їх достовірними, достатніми та переконливими для визнання обвинуваченого ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

При призначенні покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України відноситься до категорії не тяжких злочинів.

Пом`якшуючими покарання обставинами для обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає визнання вини та вчинення кримінального правопорушення вперше.

Обставини, які згідно зі ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлені.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, з місця проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, має на утриманні малолітню доньку.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При обранні виду та міри покарання для обвинуваченого суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Обвинувачений хоча і скоїв умисний нетяжкий злочин, але його поведінка створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації, що суттєво підвищує ступінь суспільної небезпечності як вчиненого діяння, так і особи обвинуваченого.

При призначенні покарання суд враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та той факт, що на території України введений воєнний стан, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим призначення судом покарання із застосуванням ст.69, 75 КК України не сприятиме його меті - виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, що повністю узгоджується з Постановою колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 05.02.2024 року у справі №625/67/23 (провадження № 51-4983 км 23).

Аналогічна позиція також викладена у Постанові колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 15.11.2023 року у справі № 641/1067/23 (провадження № 51-5308км23), у якій зазначено, що з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні зі збройною агресією рф та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений військовозобов`язаним умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини не дають підстав для застосування ст.69 КК та призначення більш м`якого покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 , ніж передбачено законом, про що просила захисниця, адже в такому разі буде досягнута мета злочину, якою прагне досягнути особа, що ухиляється від призову.

Зазначені вище обставини унеможливлюють виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства в межах санкції ст.336 КК України, тому суд дійшов висновку, що обвинуваченому необхідно призначити відповідно до найнижчої межі санкції ст. 336 КК, що відповідає ступеня тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та конкретним обставинам кримінального провадження, та є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Щодо покликання сторони захисту на наявність щирого каяття в обвинуваченого, то суд з цим не погоджується виходячи з такого.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 та у постанові від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19, поняття «щире каяття» передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Визнання об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про щире каяття обвинуваченого, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

Хоч ОСОБА_4 в судовому засіданні вказав, що вину визнає, водночас у своїх показах фактично спростовує своє ж твердження, оскільки не погодився з висновком військово-лікарської комісії та вважає, що його стан здоров`я не дозволяє йому вести участь у бойових діях.

Інших обставин, які б давали підстави вважати про щире каяття ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому дій, не вбачається. Обвинувачених жодних дій щодо реального виправлення ситуації, у тому числі і явки до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для виконання свого обов`язку, не здійснив, а отже, пасивність такої поведінки в даному випадку дійсно суперечить поняттю щирого каяття.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого у ході досудового розслідування не застосовувався. Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, не ухилявся від суду, суд вважає недоцільним обирати щодо обвинуваченого запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. 369-371, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання призначеного ОСОБА_4 , рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його оголошення через Корецький районний суд Рівненської області, а обвинуваченим в такому ж порядку і в такий же строк, але з моменту вручення йому копії вироку.

Суддя: