Справа № 125/2428/19
ВИРОК

Іменем України

05 лютого 2025 року місто Вінниця

колегія суддів Вінницького районного

суду Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження по обвинувальному акту № 0000555 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Вінницької області Могилів Подільського району с. Вендичани, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, проживаючого в АДРЕСА_1 , непрацюючого, раніше несудимого в силу ст. 89 КК України,

за ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

10.11.2015, близько 18 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебував на четвертому поверсі гуртожитку Кузьминецького професійного аграрного ліцею, юридична адреса: 23040, Вінницька область Барський район, вул. Студентська, 30, ЄДРІІОУ 02539743. На ґрунті раптово виниклого конфлікту між ним та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , діючи умисно, переслідуючи злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, тримаючи у руці заздалегідь підготовлений предмет - кухонний ніж, наніс ОСОБА_8 один удар ножом в область життєво важливих органів, а саме: в область грудної клітки з лівої сторони, від чого останній впав на підлогу, після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Однак, ОСОБА_8 був виявлений працівниками гуртожитку, які викликали карету швидкої медичної допомоги, якою потерпілий був госпіталізований в реанімаційне відділення КП «Барська ЦРЛ», де йому було надано своєчасну медичну допомогу, внаслідок чого останній залишився живим.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на вбивство ОСОБА_8 , тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Відповідно до висновку судового експерта № 92 у ОСОБА_8 мало місце: проникаюче ножове поранення грудної клітини зліва з ушкодженням верхньої частини лівої легені, перикарду, непроникаюче поранення правого шлуночка серця. Гемоперекард. Гемопневмоторакс зліва. Проникаюче ножове поранення грудної клітини зліва (ушкодження верхньої частини лівої легені, перикарду, непроникаюче поранення правого шлуночка серця) виникло від одноразової дії плоского колючо - ріжучого предмета, по давності утворення може відповідати строку вказаному у постанові про призначення експертизи 10.11.2015 та за ступенем тяжкості належить до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя під час їх заподіяння (п.2.1.3«й» «Правил судово-медичного визначення ступеню

тяжкості тілесних ушкоджень» 1995 року).

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому злочині визнав , пояснивши, що станом на 2015 рік він навчався у Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї в Барському районі Вінницької області, проживаючи в гуртожитку. Приблизно в листопаді 2015 року, коли він повернувся з навчання до себе в кімнату, то випадково вимкнув світло в сусідньому блоці. Після цього між ним та іншими учнями виникла словесна сварка, яка згодом переросла в бійку. Під час цієї бійки, яка розпочалася на сходах між поверхами, його побили троє хлопців, під час чого, вони розтрощили двері, стіл, інші меблі. Будучи дуже розлюченим та ображеним, він схватив з підлоги ніж та наніс один удар ОСОБА_9 в область грудей; від чого останній впав, а він повернувся до себе в кімнату. Пам`ятає, що згодом прийшли майстри, викликали швидку допомогу та доправили Водзяновського в лікарню. Оскільки останній отримав проникаюче поранення, він був прооперований та довго лікувався. Вартість операцій та лікування він та його родичі оплатили в повному обсязі. Тому, на даний час ОСОБА_10 не має до нього ніяких ні матеріальних, ні моральних претензій. Після цього він виїхав до Молдавії, де певний час перебував у розшуку. Про скоєне ним він дуже жалкує, просить суд його суворо не карати, оскільки перебуваючи під вартою тривалий час, він спокутував свою вину.

Потерпілий ОСОБА_11 в судове засідання надав заяву, в якій зазначив, що на даний час батьком обвинуваченого ОСОБА_12 відшкодовано матеріальну шкоду, завдану злочином, претензій щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_7 не має (т. 3, а.к.п. 4).

Враховуючи клопотання учасників судового провадження про недоцільність дослідження тих обставин, які ніким не оспорюються, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав за необхідне обмежитися допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, характеризуючих його особу, доказів на підтвердження процесуальних витрат та речових доказів і при цьому судом з`ясовано, що ОСОБА_7 правильно розуміє зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснено, що в такому випадку він буде позбавлений можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На думку суду дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Відповідно до ст. 115 КК України, вбивство це винне, протиправне заподіяння смерті іншій людині. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК України, характеризується діянням посяганням на життя іншої особи; наслідками у вигляді незворотної смерті потерпілого; причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідками; факультативними ознаками (місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка вчинення вбивства). Суспільно небезпечним наслідком вбивства є настання незворотної смерті потерпілого. З цього моменту даний злочин вважається закінченим.

Тобто, безпосередня спрямованість на вчинення злочину означає, що особа розпочинає вчинення дій (бездіяльності), передбачених відповідною статтею Особливої частини КК (починає виконувати об`єктивну сторону злочину, ставить об`єкт кримінально правової охорони у стан безпосередньої небезпеки заподіяння йому істотної шкоди).

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Верховний Суд у своїх рішеннях (Постанова ВСУ від 03.02.2022 у справі № 554/2056/20, Постанова ККС ВС від 20.01.2022 у справі № 200/22286/17, Постанова ККС ВС від 24.06.2021 у справі № 459/2001/18)неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом з метою досягнення суспільно - небезпечного результату.

Про наявність прямого умислу при замаху на вбивство можуть свідчити конкретні діяння винної особи, які завідомо для нього мали потягти за собою смерть потерпілого, однак не призвели до бажаного результату лише в силу обставин, які не залежали від її волі. Тобто злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою та суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб досягти мети і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст.15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

З огляду на обставини, встановлені в судовому засіданні та підтверджуючі їх докази, колегія суддів приходить до переконання про наявність в діях ОСОБА_7 суб`єктивної та об`єктивної сторін складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України він відноситься до категорії особливо тяжких, обставини його вчинення, особу винного, те, що він раніше несудимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; на утриманні має малолітню дитину, ОСОБА_13 , 2018 року народження; думку потерпілого щодо міри покарання обвинуваченому, згідно якої він покладається на розсуд суду, відшкодування завданої шкоди.

Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд встановив: вчинення злочину неповнолітнім, визнання вини, щире каяття, відшкодування завданого збитку.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Сукупність даних про обставини вчинення злочину та особу винного дають суду підстави вважати, що ОСОБА_7 представляє підвищену суспільну небезпеку і його виправлення та перевиховання можливе при ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, із застосуванням положень ст.ст. 68,72, 102 КК України.

Визначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що ОСОБА_7 згідно повідомлення заступника Генерального прокурора Республіки Молдова від 09.09.2019 року за № 7.1-194/19, утримувався під вартою для екстрадиції на території Республіки Молдова з 28.05.2019 року.

В подальшому ухвалами суду строк тримання під вартою ОСОБА_7 неодноразово продовжувався.

Згідно ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 11.04.2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в нічну пору доби.

Відповідно до п. ґ) ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання»), зазначений закон підлягає застосуванню при визначенні остаточного покарання обвинуваченому.

Згідно Постанови Верховного Суду України від 29 серпня 2018 року у справі №663/537/17, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII). Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається. Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Злочин обвинуваченим ОСОБА_7 був вчинений 10.11.2015, з 28.05.2019 по 11.04.2023 останній знаходився під вартою у зв`язку з розглядом кримінального провадження, тобто 3 роки 10 місяців 14 днів. Таким чином, враховуючи положення ч. 5 ст. 72 КК України(в редакції Закону № 838-VIII), зарахування судом строку попереднього ув`язнення ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до нього було застосовано попереднє ув`язнення, слід проводити з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі в судовому розгляді кримінального провадження зараховується у строк попереднього ув`язнення (п. ґ) ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд керується положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який

визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати

вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення

покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи

законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації

покарання.Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення

засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

З обвинуваченого підлягають до стягнення процесуальні витрати за проведення судової експертизи холодної зброї.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 349, 370, 373, 374, 376, 615 КПК України,

ЗАСУДИЛА:

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років 8 (восьми) місяців 28 днів позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 зарахувати строк утримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду кримінального провадження за період з 28.05.2019 по 11.04.2023 включно, що становить 3 роки 10 місяців 14 днів та відповідно до п. ґ) ч.5 ст. 72, ч. 5 ст. 72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VIII), що складає 7 років 8 місяців 28 днів позбавлення волі (з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі).

Вважати ОСОБА_7 таким, що повністю відбув призначене судом покарання.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи холодної зброї в розмірі 920 грн. 70 коп.

Речові докази, які зберігаються в камері зберігання речових доказів Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області:

-добровільно наданий 04.12.2015 року ОСОБА_14 , ніж, яким було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_8 , що поміщений в пакувальний пакет «Експертна служба України МВС» № 0383533 знищити;

-добровільно наданий 18.12.2015 року ОСОБА_15 одяг, в який він був одягнений 10.11.2015 року біля 18 год 30 хв ОСОБА_8 , який поміщений в поліетиленовий пакет знищити.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Головуючий ОСОБА_16

Судді ОСОБА_17

ОСОБА_18