Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/288/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 в його інтересах захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000410 за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 11 березня 2025 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 09 травня 2025 року, включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції врахував, що в даному кримінальному провадженні відносно обвинувачених необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики ухилення їх від суду, впливу на свідків та продовження злочинної діяльності. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено. Крім того за ініціативою обвинуваченого до суду викликаються поняті та один зі свідків, які не були допитані в якості свідків і на яких він зможе безперешкодно впливати у випадку зміни їм запобіжного заходу, крім того обвинувачені можуть продовжити злочинну діяльність.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів та застосувати до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що прокурор не довів наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, на які вказує сторона обвинувачення, недоведеними є також обставини, передбачені п. З ч. 1 ст. 194 КПК, а саме, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Захисник вважає, що матеріали, додані до клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не мають підтверджень того, що обвинувачений ОСОБА_10 може ухилятися від суду та вчиняти нові кримінальні правопорушення, а ґрунтуються лише на припущеннях прокурора.

Крім того, головуючим суддею не взято до уваги: стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_10 , який потребує належного лікування та харчування з приводу діагностованих йому захворювань, про що він неодноразово наголошує в судових засіданнях; наявність постійного місця проживання за зареєстрованим місцем проживання його матері у АДРЕСА_1 , яка надала суду заяву про згоду на проживання обвинуваченого ОСОБА_10 за її місцем реєстрації.

Захисник вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово є достатнім для забезпечення зі сторони обвинуваченого виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 також просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що прокурор разом з судом намагається приховати факти фабрикації процесуальних матеріалів. Проявив неповагу до його захисника, який надав до канцелярії, стан здоров`я, соціальні зв`язки посилаючись на виклик свідків в недопустимому доказі, свідомо затягує судове слідство, позаштатного працівника злочинної групи по невідомим йому причинам викликають тривалий час.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вказану ухвалу суду, та змінити йому запобіжний захід посилаючись на те, що він не винний.

Зазначає, що він має хворобу «Гепатит В», та на даний час заклад немає коштів на його лікування.

Також зазначає, що він знаходиться під вартою по сфабрикованій справі, де свідки указали, що поліція штучно створила подію і на це суд не звертає увагу. Також суд не звертає увагу на те, що розумні строки минули. Крім того залишив суд поза увагою і те, що він порядна людина, має трьох неповнолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_9 , який також підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали місцевого суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З матеріалів наданих до апеляційного суду убачається, що в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження № 0000410 за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

У відповідності до обвинувачення, 09.05.2023 близько 22 години 00 хвилин, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на автомобілі ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , червоного кольору, прибули до села Павлівка Світловодської територіальної громади Олександрійського району Кіровоградської області.

Маючи на меті корисливий мотив, перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння будь-яким цінним майном, що перебувало у вищевказаному домоволодінні АДРЕСА_2 .

ОСОБА_10 , будучи обізнаним, що у будинку мешкають люди похилого віку та не зможуть у зв`язку з цим чинити активний опір, запропонував ОСОБА_9 , здійснити напад з метою заволодіння будь-яким цінним майном мешканців будинку. На пропозицію ОСОБА_10 , ОСОБА_9 надав свою добровільну згоду. Тим самим ОСОБА_10 вступив у попередню злочинну змову з ОСОБА_9 , спрямовану на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , одягнувши маски, які заздалегідь взяв із собою, маючи на меті у подальшому не бути впізнаними після вчинення злочину задля полегшення вчинення злочину, підійшли до вищевказаного домоволодіння, де через хвіртку незаконно проникли на його територію, яка є сховищем, та на праві приватної власності належить ОСОБА_11 , у якому проживає остання зі своїм чоловіком ОСОБА_12 та братом ОСОБА_13 .

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 підійшли до вхідних дверей житлового будинку розташованого на території вищевказаного домоволодіння, почали гучно стукати у двері, представившись працівниками поліції.

В цей час ОСОБА_13 відчинив двері, після чого ОСОБА_10 штовхнув його, від чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_10 став вимагати від ОСОБА_13 інформацію про місце перебування цінних речей та зброї, якими хотів заволодіти, наніс потерпілому не менше 10 ударів ногами по тілу, внаслідок чого ОСОБА_13 втратив свідомість.

Продовжуючи свої злочинні дії, перебуваючи у приміщенні будинку, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не отримавши відповіді про місце знаходження цінного майна від ОСОБА_13 , перейшли до іншої кімнати будинку, де в цей час перебував ОСОБА_12 . Останній почав чинити опір, у відповідь на що ОСОБА_9 наніс сильний удар ногою в голову ОСОБА_12 , що спричинило втрату свідомості останнього.

Скориставшись тим, що після спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та ОСОБА_13 перебувають у безпорадному стані, у присутності ОСОБА_11 , яка через хворобу та похилий вік перебувала у лежачому стані в ліжку однієї з кімнат будинку, почали обшукувати житловий будинок.

Знаходячись у житловій кімнаті, якою користується ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виявили гаманець з грошовими коштами у розмірі 4100 гривень та мобільний телефон марки "REDMI 10 CARBON GRAY 4 GB" ІМЕІ № 1 НОМЕР_2 ; ІМЕІ № 2 НОМЕР_3 із сім-карткою мобільного оператора "Київстар" № НОМЕР_4 , у силіконовому прозорому чохлі, вартістю близько 6000 гривень, що належить ОСОБА_13 , якими незаконно заволоділи.

Реалізуючи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вийшли з приміщення житлового будинку та підійшли до літньої кухні, після чого скориставшись незачиненими дверима, проникли до її приміщення, яке також є сховищем, де виявили та заволоділи наступним майном, що належить ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В подальшому, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 , утримуючи незаконно здобуте майно при собі, з місця вчинення злочину зникли, розпорядились ним на свій власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 10100 гривень 00 копійок, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 2068 гривень 00 копійок.

Питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачених та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та зазначає, що обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, не встановлено, а тому висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків є обґрунтований.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який у разі доведеності вини може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Обвинувачений ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, судимість да даний час погашена, проте знову обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, не має місця реєстрації, не має постійного місця роботи.

Також обвинувачений ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий, останній раз 16 листопада 2016 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.190 КК України, із застосуванням ст.71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці. При цьому ОСОБА_9 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений, неповнолітні діти проживають окремо.

Тобто, ризики, які мали місце на момент обрання та попередніх продовжень стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишаються і на момент продовження даного запобіжного заходу, а тому застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких, як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешту, застава неможливе.

Отже, ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка обвинувачених по даному кримінальному провадженню не може бути забезпечена шляхом застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи обставини вчинення злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 та ОСОБА_10 дані які їх характеризують, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваних містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки наразі не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинувачених свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.

Враховуючи вищенаведене, суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції залишає без зміни.

Водночас, як убачається зі змісту апеляційних скарг та наданих у судовому засіданні пояснень убачається, що перебуваючи в місцях позбавлення волі, у обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 погіршився стан здоров`я. В умовах слідчого ізолятора не забезпечено адекватного лікування.

Відповідно до ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, в тому числі і особи, які тримаються під вартою, тому колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати начальника ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за необхідності вжити заходів для забезпечення належного лікування.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 в його інтересах захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025, якою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін.

В порядку ст. 206 КПК України зобов`язати начальника ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та за необхідності вжити заходів для забезпечення належного лікування.

Про вжиті заходи повідомити Кропивницький апеляційний суд протягом місяця з дня отримання ухвали.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4