Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 лютого 2025 року м. Рівне

Справа № 559/4395/24

Провадження № 11-кп/4815/338/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2025 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000164 від 12.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотань захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу та визначення розміру застави, задоволено клопотання прокурора Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 17 березня 2025 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, а ризики, вказані в клопотанні прокурора, не доведені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню. Наголошує, що ОСОБА_6 одружений, проживає разом з дружиною в АДРЕСА_1 на орендованій квартирі, наміру переховуватися від суду не має, вину у скоєному злочині визнав. Крім того вказує, що ОСОБА_6 з 16.05.2022 року добровільно пішов служити до лав ЗСУ, з 21.01.2023 року по 24.04.2024 року безпосередньо брав участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування військової агресії рф проти України в Донецькій та Луганській областях, є учасником бойових дій.

Зазначає, що обвинувачений перебуває під вартою майже три місяці, при цьому з перебігом ефективного розслідування справи ризики, які стали підставою для взяття особи під варту, зменшуються, а кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Тому вважає, що забезпечити належну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Просить скасувати ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2025 року та постановити нову, якою обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України, у зв`язку з відсутністю клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Так, згідно з матеріалами справи, ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за призовом по мобілізації на особливий період, проходячи військову службу на посаді молодшого інспектора прикордонної служи 1 категорії водія (сапера) групи інженерної розвідки відділення інженерного забезпечення четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно, усвідомлюючи небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, біля 20 год. 00 хв. 05 січня 2024 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено, але саме в цей час виявлено його відсутність на службі) самовільно залишив тимчасове розташування військової частини ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), після чого, перебуваючи поза її межами, почав проводити службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, згідно матеріалів провадження, ОСОБА_6 у зв`язку із не встановленням його місцезнаходження оголошувався у розшук, що лише підвищує ймовірність настання вказаного ризику.

Також, на думку апеляційного суду, продовжує існувати ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому обвинувачується, оскільки від часу залишення військової служби до дня його затримання він не здійснив спроб добровільно повернутися до військової частини для виконання обов`язків військової служби, протягом всього часу перебував за невстановленим місцем, офіційно не працевлаштований та виплати грошового забезпечення не отримує, тому в разі звільнення з-під варти може вчиняти інші правопорушення задля заробітку коштів.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

На переконання суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які стали підставою для продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.

Так, наведені прокурором в клопотанні та підтверджені у судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Доводи на користь обвинуваченого, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, відповідно до ч.8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, тобто даний запобіжний захід є безальтернативним, тому доводи захисника ОСОБА_5 про можливість обрання щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, не встановлено, тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення суду без зміни.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2025 року про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000164 від 12.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2