КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/8963/24-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3276/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року про продовження ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та міру запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 залишено без змін - у вигляді тримання під вартою, продовжено строк дії цього запобіжного заходу до 01.04.2025 включно.

Захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року, якою ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб - скасувати повністю та постановити свою ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб - відмовити. У разі встановлення доведення прокурором п.п. 1, 2 ст.194 КПК України - ухвалу скасувати частково, та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі з покладенням відповідних обов`язків з урахуванням обґрунтувань прокурора до поданого клопотання. У разі встановлення доведення прокурором п.п. 1-3 ч.1 ст.194 КПК України - змінити ухвалу, якою клопотання задовольнити та визначити ОСОБА_6 розмір застави в межах п.3 ч.5 ст.182 КПК України з покладенням на нього обов`язків з урахуванням обґрунтувань прокурора до поданого клопотання.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що судом проігноровано та не надано належної оцінки доводам сторони захисту. Так, в судовому засіданні стороною захисту зверталась увага суду на норми кримінального Закону за яким кваліфіковано дії ОСОБА_6 як вчинення кримінальних правопорушень, а саме ч.3 ст.307, ч.2 ст.15, ч.3 ст.305, ч.3 ст.307 КК України. Звертає увагу, що відповідно до обвинувального акту, стороною обвинувачення зазначається, що ОСОБА_6 , вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення перебуваючи у статусі пособника, а саме, що ОСОБА_6 здійснював перевезення ОСОБА_10 під час здійснення ним дій пов`язаних з придбанням та збутом психотропних речовин, а також організації дій направлених на переправлення таких речовин через митний кордон України поза митним контролем. Стороною захисту було наголошено, що всупереч ч.6 ст.132 КПК України стороною обвинувачення як не зазначалося у змісті обвинувального акту, так і не надаються суду докази доведеності обізнаності ОСОБА_6 в діяльності ОСОБА_10 та вчинення будь-яких дій, які можуть кваліфікуватися як співучасть у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 305, 307 КК України. Саме тому, на переконання захисника, дане повідомлення про підозру ОСОБА_6 не можна вважати обґрунтованим та таким, що може загрожувати визнанням винним ОСОБА_6 у вчиненні злочинів та призначення виду покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Апелянт зазначає про те, що ризики, зазначені прокурором в своєму клопотанні, передбачені п.п. 1-5, ч.1 ст.177 КПК України, є безпідставними та нічим не обґрунтовані.

Так, визнаючи доведеним ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, саме з підстав тяжкості покарання, суд фактично вже визнає факт доведення вини особи, що у свою чергу свідчить про особисту зацікавленість суду в розгляді справи та висловлення своєї позиції про винуватість особи ще до розгляду справи судом та встановлення винуватості вироком суду.

Крім того, звертає увагу, що відомими свідками у даному кримінальному провадженні є діючі співробітники Служби безпеки України. Саме тому вплив на даних свідків неможливий та не є логічним за версією сторони обвинувачення.

На підтвердження ризиків, передбачених п.п. 2, 4, 5, ч.1 ст.177 КПК України, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи предметів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, суд обмежився загальними фразами про їх присутність та свої побоювання їх настання.

Наголошує, що в своєму клопотанні прокурор не навів доказів про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а визнання даного факту судом є невірним через описані вище обставини та фізичну неможливість суду дослідити дані обставини.

В своєму клопотанні прокурор не зазначає яке ж саме завдання він ставить перед собою ініціюючи перед судом необхідність продовження строку дії щодо ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд також обмежився загальними фразами про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апелянт звертає увагу, що в судовому засіданні суду було надано документи щодо стану здоров`я ОСОБА_6 , відомості щодо проходження служби в ЗСУ, де він проходив службу з першого дня війни. Стороною захисту доведено, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, має дружину та двох малолітніх дітей, яких він утримує. Зазначає, що відповідно до наданих матеріалів стороною обвинувачення ОСОБА_6 ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності та його діяльність ніколи не була предметом дослідження у будь-яких кримінальних провадженнях. На переконання захисника, дані докази свідчать про законослухняну поведінку ОСОБА_6 , що і є причиною незастосування щодо нього запобіжних заходів раніше.

Разом з тим, у разі визнання судом присутності формальних підстав для продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає за можливе застосування більш м`якого запобіжного заходу з покладенням відповідних обов`язків, з урахуванням побоювань прокурора.

Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора задовольнити частково. Застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний період доби, заборонивши йому до 01.04.2025 року залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин наступної доби.

Крім того, просить поновити строк на апеляційне оскарження.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що ухвала суду від 03.02.2025 року незаконна, необґрунтована, постановлена за невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03.02.2025 року по справі №757/8963/24 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого у кримінальному провадження №0000583 ОСОБА_10 - скасувати. Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 - відмовити, обравши відносно нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що на теперішній час існують вагомі підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, які визначаються відсутністю доказів на обґрунтування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого чи продовження злочинної діяльності. Так, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що клопотання прокурора фактично є ідентичним всім попереднім, текстуально, є відображенням типового шаблонного підходу.

Крім того, при постановленні оскаржуваної ухвали, суд всупереч ч.2 ст.177 КПК України не пересвідчився в реальності та доведеності заявлених стороною обвинувачення ризиків, які б виправдовували подальше утримання обвинуваченого під вартою, а саме, судом залишені поза увагою відомості, які свідчать про міцність соціальних зразків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність у нього утриманців, майнове становище, відсутність судимостей.

Зазначає про те, що на теперішній час обвинувальний акт відносно ОСОБА_10 перебуває на розгляді суду, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих дій та саме по собі істотним чином знижує потенційну небезпеку ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, нівелюючи тим самим доцільність продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_10 одружений, виховує чотирьох неповнолітніх дітей (один з яких з інвалідністю), з якими постійно проживає в м. Києві (за місцем проведення досудового розслідування), тобто має міцні соціальні зв`язки, є пенсіонером органів внутрішніх справ. Водночас, має проблеми зі станом здоров`я, будучи особою з інвалідністю 2 групи. У побуті характеризується позитивно, по службі неодноразово відзначався та заохочувався. З початком збройної агресії проти України добровільно вступив до лав ЗСУ та ніс службу безпосередньо на лінії бойового зіткнення.

Отже, на переконання захисника, сукупність наведених характеристик особи обвинуваченого достатньою мірою гарантують дотримання ним процесуальних обов`язків, істотно знижують імовірність ризиків, на які посилалася сторона обвинувачення при обранні запобіжного заходу.

Зазначає, що свої доводи про наявність ризику переховування обвинуваченого прокурор значною мірою побудувала, а суд з нею погодився, виключно на тяжкості злочину та покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним. Однак, судом залишено поза увагою, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення не дають підстав для кваліфікації дій обвинуваченого як закінчених злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.3 ст.307 КК України. Відтак, за умови визнання обвинуваченого винним в готуванні до інкримінованого злочину, пов`язаного з контрабандою психотропної речовини, призначене йому покарання з урахуванням вимог ч.2 ст.68 КК України, не має перевищувати 6 років позбавлення волі, що спростовує твердження прокурора про виняткову суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому та завдяки чому обґрунтовуються всі ризики, на які посилається прокурор. Таким чином, критерій суворості покарання, яке загрожує обвинуваченому, в контексті ризику переховування його від органу досудового розслідування, застосований судом добровільно та надто розширено, оскільки реальна міра покарання, що може бути призначене обвинуваченому у випадку визнання його винний в інкримінованому злочині, є істотно нижчою, ніж взята за основу прокурором, з якою погодився і суд.

Що стосується інших ризиків, то вони не доведені з боку сторони обвинувачення жодними конкретними обставинами чи доказами, викладені абстрактно і носять характер припущень, що є недопустимим.

Так, аргументи прокурора щодо намірів обвинуваченого виїхати за межі України, не доведені жодними доказами, не відповідають характеру і міцності соціальних зв`язків обвинуваченого та таким намірам, якщо б вони дійсно існували, у повній мірі здатні запобігти положення чинного законодавства щодо заборони такого виїзду для громадян, стосовно яких у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством застосовано запобіжний захід, за умовами якого їм заборонено виїжджати за кордон.

Крім того, аргумент прокурора про те, що обвинувачений є колишнім поліцейським, не міг бути розцінений судом як реальний ризик, адже ОСОБА_10 був незаконно звільнений з органів Національної поліції тривалий час тому, після чого поновлений за рішенням суду на незначний проміжок часу, під час якого направлений для проходження служби до Херсонської області, жодним чином не пов`язаною з місцем інкримінованих злочинів, та невдовзі повторно незаконно звільнений.

Разом з тим, посилання прокурора на ризики, передбачені п.п. 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, мають загальний і шаблонний характер, а також є голослівними, оскільки не обґрунтовані жодними конкретними обставинами справи або характерними рисами підозрюваного та не доведені будь-якими доказами.

Також у матеріалах сторони обвинувачення відсутні будь-які докази на доведення неможливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін. Звернувшись із апеляційною скаргою, захисники не заявляли такого клопотання, яке б узгоджувалося із наведеними вимогами ч.4 ст.422-1 КПК України. За наведених обставин колегія суддів здійснює апеляційний розгляд без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали з судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Як прямо передбачено п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Резолютивна частина ухвали Печерського районного суду м. Києва про продовження строку тримання ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 під вартою, була оголошена 03 лютого 2025 року.

Відповідно до матеріалів провадження, захисник ОСОБА_9 апеляційну скаргу надіслав електронною поштою до Київського апеляційного суду 05 лютого 2025 року. Відтак, апеляційна скарга подана в межах визначеного процесуальним законом строку.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 317, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_6 - за ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 317, ОСОБА_8 - за ч. 3 ст. 305, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 317 КК України, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу щодо обвинувачених, суд першої інстанції посилався на доведеність існування заявлених прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Суд визнав доведеною ту обставину, що ризики, визначені ухвалою про застосування запобіжного заходу, наразі лишаються дійсними та триваючими. Зокрема, обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 можуть переховуватись від суду, оскільки за вчинення інкримінованих діянь передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою зміни їх показань, оскільки свідки наразі не допитувались у судовому засіданні, та перебуваючи на свободі можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

З зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Таким чином, оскільки дане кримінальне провадження стосується особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, тому суд першої інстанції, керуючись положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, обґрунтовано не визначив розміру застави, з чим погоджується і апеляційний суд.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі стверджує про відсутність доказів обізнаності ОСОБА_6 щодо діяльності інших обвинувачених, яка кваліфікована за ст. 305,307 КК України. Проте такі доводи є передчасними на даному етапі провадження, оскільки рішення про доведеність вини особи за пред`явленим обвинуваченням, щодо правильності кваліфікації її дій стороною обвинувачення, суд приймає лише на підставі досліджених доказів, яким оцінка надається в нарадчій кімнаті.

Доводи захисників за змістом апеляційних скарг про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відсутність обставин, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, є безпідставними, оскільки суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Зважаючи на наведене, підстав вважати, що менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими належної процесуальної поведінки, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, має дружину та двох малолітніх дітей, яких він утримує, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності та його діяльність ніколи не була предметом дослідження у будь-яких кримінальних провадженнях, не можуть слугувати безумовною підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а також підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків.

Крім того, доводи захисника - адвоката ОСОБА_11 про те, що обвинувачений ОСОБА_10 одружений, виховує чотирьох неповнолітніх дітей (один з яких з інвалідністю), з якими постійно проживає в м. Києві (за місцем проведення досудового розслідування), тобто має міцні соціальні зв`язки, є пенсіонером органів внутрішніх справ. Водночас, має проблеми зі станом здоров`я, будучи особою з інвалідністю 2 групи; у побуті характеризується позитивно, по службі неодноразово відзначався та заохочувався. З початком збройної агресії проти України добровільно вступив до лав ЗСУ та ніс службу безпосередньо на лінії бойового зіткнення, також не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Таким чином, доводи апеляційних скарг захисників про недоведеність зазначених ризиків в клопотанні прокурора, колегія суддів вважає непереконливими.

На думку колегії суддів клопотання прокурора є вмотивованим, а суд першої інстанції достатньо врахував всі обставини, надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість на даний час застосування до обвинувачених будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи, що будь-яких порушень КПК України при постановленніоскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4