судді Київського апеляційного суду ОСОБА_1
у судовому провадженні № 11-кп/824/3585/2024
(ЄУН: справа № 359/9708/23)
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від основного покарання у виді обмеження волі та призначено йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Покладено на ОСОБА_2 обов`язки, передбачені ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання , роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 4779,60 гривень витрат на залучення експерта.

Цивільний позов потерпілим не заявлено.

Вирком суду ОСОБА_2 визнаний винуватим у тому, що 24 травня 2023 року приблизно о 18 годині в умовах достатньої видимості, керуючи автомобілем «Volkswagen Passat» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по об`їзній дорозі м. Бориспіль Р-03 Бориспільського району зі сторони м. Київ у напрямку м. Переяслав, знаходячись в районі з`їзду до вул. Броварська м. Бориспіль, здійснюючи маневр обгону, водій ОСОБА_2 проявив злочинну недбалість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, також порушуючи вимоги пунктів 10.1 та 14.2. в) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року (далі - Правила дорожнього руху) відповідно до яких «п. 10.1 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та п. 14.2. перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: в) смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані», не впорався з керуванням транспортного засобу та здійснив зіткнення з автомобілем ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 під керування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався у попутному напрямку руху попереду автомобіля «Volkswagen Passat» номерний знак НОМЕР_1 , зіткнення сталося передньою правою стороною автомобіля «Volkswagen Passat» номерний знак НОМЕР_1 , із задньою правою частиною автомобіля ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 . В наслідок зіткнення транспортних засобів, автомобіль ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 втратив керованість та його понесло в право за межі проїзної частини у кювет. В результаті пригоди водій автомобіля ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та проходив лікування амбулаторно.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження, у вигляді: закритого перелому човникоподібної кістки правої кисті. Зазначені тілесні ушкодження виникли від дії тупого предмету можливо в час та за обставин дорожньо-транспортної пригоди, як водія автомобіля. Дані тілесні ушкодження мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Грубе порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. 10.1 та п. 14.2 в) Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої водію автомобіля ГАЗ 33021 номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_3 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2024 року щодо ОСОБА_2 змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та вважати ОСОБА_2 засудженим за ч.1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

10 грудня 2024 року до початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим та просив закрити щодо нього кримінальне провадження на підставі ст. 46 КК України, вказавши, що наслідки такого закриття розуміє.

За результатами апеляційного розгляду ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 .

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 0002033 щодо обвинуваченого ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України - скасовано.

ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

Кримінальне провадження № 0002033 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави - 4779 гривень 60 копійок витрат на залучення експерта.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме, медична документація відносно потерпілого ОСОБА_3 , які знаходяться в матеріалах досудового розслідування, повернуто потерпілому.

Не погоджуючись з ухвалою колегії суддів в частині вирішення питання стягнення судових витрат, вважаю необхідним відповідно до положень ч. 3 ст. 375 КПК України викласти окрему думку в цій частині.

Так, ухвала апеляційного суду обґрунтована тим, що згідно із положеннями ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження відносно нього - закриттю із нереабілітуючих підставах, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з останнього на користь держави понесені витрати на залучення експерта, які становлять 4779 гривень 60 копійок.

Така позиція узгоджується з висновками, що містяться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2021 року (справа № 342/1560/20, провадження № 51-2331км21), від 1 лютого 2024 року (справі № 930/497/23, провадження № 51-4798км23), від 8 квітня 2024 (справа № 285/784/23, провадження № 51-1791 ск.24)

Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Відповідно до положень ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З огляду на викладене, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Як зазначено у Постанові Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Однак не визначено, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У розділі ІХ КК України визначено правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності, однією з яких є примирення обвинуваченого з потерпілим (ст. 46 КК України).

Зокрема, згідно з положеннями ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме примирення обвинуваченого з потерпілим, за наявності та виконанні умов, передбачених даною нормою, зокрема, якщо питання йде про притягнення особи до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин вперше та якщо під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

На підставі ст. 46 КК України особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілою особою, незалежно від наявності чи відсутності факту доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення наявними в матеріалах справи доказами, визнання цією особою своєї вини, на противагу затвердження угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, укладення якої передбачено ст.ст. 468-476 КПК України, для затвердження якої суд ухвалює вирок.

При цьому порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України та закриття кримінального провадження ухвалою суду (ч. 3 ст. 288 КПК України), є сприятливішим для такої особи, а ніж угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Водночас, відшкодування завданих збитків особою, відносно якої закривається провадження у зв`язку із примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки умовами звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, на противагу інших випадків звільнення від кримінальної відповідальності, не передбачено обов`язкове визнання такою особою своєї вини, а, окрім того, це буде суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).

У такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загально дозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути підставою для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку із примиренням з потерпілою особою на підставі ст. 46 КК України, таких витрат.

Приймаючи до уваги те, що для кримінально-процесуального права як галузі публічного права є характерним спеціально-дозвільний тип правового регулювання, в основі якого лежить формула: «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування та пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, можливе виключно в разі ухвалення обвинувального вироку.

Також, з огляду на те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, звільнення особи від кримінальної відповідальності на будь-якій підставі і відповідно закриття кримінального провадження не може свідчити про доведеність винуватості особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини, закріплених у ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування.

З огляду на те, що ОСОБА_2 звільняється від кримінальної відповідальності, обвинувальний вирок щодо нього скасований, сторона захисту не залучала жодних експертів, вважаю, що судові витрати за проведення експертиз з ОСОБА_2 не підлягають стягненню, а відносяться на рахунок держави, а тому судові витрати слід було віднести на рахунок держави.

10 грудня 2024 року