Справа № 191/678/25
Провадження № 1-кс/191/113/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Синельникове

Слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000179 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2025 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся дізнавач, за погодженням з прокурором, із вищевказаним клопотанням, посилаючись на те, що до Слідчим відділом Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000179 від 08.02.2025 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що приблизно в 03.00 год. 08.02.2025 р. патруль факторія 154, виявили авто ВАЗ2121 без д/з який не виконав вимогу на зупинку та у подальшому під час переслідування був зупинений шляхом блокування ТЗ, після чого у автомобілі із боку водійського місця виявлено предмет зовні схожий на гранату і предмет схожий на димову шашку, авто було під керуванням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , потрібно СОГ.

08.02.2025 р. проведено огляд місця події, а саме ділянки місцевості яка являє собою частину поля по вул. Медова м. Синельникове. На вказаній місцевості виявлено та вилучено автомобіль ВАЗ 2121, р.н. НОМЕР_1 , зеленого кольору. Також, у вказаному місці біля автомобілю на поверхні землі виявлено предмети схожі на гранату та димову шашку. Вказані речі опечатано та вилучено до Синельниківського РУП.

Вилучений автомобіль ВАЗ 2121, р. н. НОМЕР_1 , зеленого кольору, який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН № НОМЕР_2 , та користувачем якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міг бути використаний у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим 08.02.2025 р. слідчим винесено відповідну постанову про визнання автомобіля ВАЗ 2121, р.н. НОМЕР_1 , зеленого кольору - речовим доказом у кримінальному провадженні №0000179.

Слідчий зазначає, що відповідно до ст.98 КПК України вказані речі мають ознаки речових доказів у кримінальному провадженні, так як могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, які можуть бути доказами у вказаному кримінальному провадженні

Враховуючи вищевикладене слідчий вважає, що ВАЗ 2121, р. н. НОМЕР_1 , зеленого кольору, який належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , та користувачем якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягає арешту з метою збереження речових доказів, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Слідчий ОСОБА_3 та прокурор ОСОБА_6 до початку проведення судового засідання надали суду заяви про підтримання клопотання та його розгляд без їх участі.

Користувач вилученого майна ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання і додані до нього документи, зазначає наступне.

Згідно з ч.5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна.

08.02.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження №0000179 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України (а.с.2).

Згідно із протоколом огляду місця події від 08.02.2025 року (а.с.3-4) зазначено, що місцем проведення огляду є відкрита ділянка місцевості яка являє собою частину поля по вул. Медова м. Синельникове. На вказаній місцевості виявлено та вилучено автомобіль ВАЗ 2121, р.н. НОМЕР_1 , зеленого кольору. Також, у вказаному місці біля автомобілю на поверхні землі виявлено предмети схожі на гранату та димову шашку. Вказані речі опечатано та вилучено до Синельниківського РУП.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 пояснив, що 08.02.2025 приблизно о 02 год. 00 хв. до нього приїхав раніше знайомий ОСОБА_4 на автомобілі ВАЗ «Ніва» та вони поїхали у невизначеному напрямку. У той час ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Після чого, ОСОБА_7 помітив, що за ними рухаються співробітники поліції, та ОСОБА_4 почав рухатися в сторону вул. Медова, м. Синельникове. Проте, доїхавши до поля по вказаній вулиці, ОСОБА_4 зупинились, та з ними почали спілкуватись працівники поліції. Проте, в ході розмови, ОСОБА_7 почув від працівника поліції крик: «граната», та ліг на землю. В подальшому, свідок побачив біля автомобілю ВАЗ «Ніва» річ, схожу на гранату. Після чого було викликано СОГ (а.с.8-10).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно із ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58).

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Однак зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, посилаючись у клопотанні, що рухоме майно відповідає критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України та наявні правові підстави, передбачені п. 1 ч. 2 ст. та абз.1 ч.3 ст.170 КПК України для його арешту, слідчий повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

З огляду на викладене слідчий суддя, перевіривши матеріали провадження, приходить до висновку, що вони не містять достатніх та необхідних даних, які б свідчили про необхідність накладення арешту на майно зазначене у клопотанні.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, у зв`язку з недоведеністю необхідності арешту зазначеного рухомого майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. 170, 173, 233 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000179 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її складення.

Повна ухвала складена 17.02.2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1