Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/875/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 121 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Богданівка Знам`янського району Кіровоградської області, з повною загальною освітою, не працює, спів мешкає, утриманців не має, зареєстрований: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , неодноразово судимий,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 13 год. 40 хв. 10 грудня 2024 року по 13 год. 40 хв.07 лютого 2025 року, включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В проваджені Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000778 від 24.08.2023 відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурор просив продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів. Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, що карається позбавленням волі на строк до 10 років, ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу під час досудового розслідування, не зникли.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора.

ОСОБА_7 уродженцю с. Богданівка Знам`янського району Кіровоградської області, продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислюється з 13 год. 40 хв. 10 грудня 2024 року по 13 год. 40 хв. 07 лютого 2025 року.

Судове рішення мотивовано тим, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, не працевлаштований, постійного джерела доходів не має, не одружений, утриманці відсутні та має постійне місце проживання.

Зважаючи на те, що на даний час судом ще не допитано потерпілу та усіх свідків, є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до обвинуваченого альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на даних осіб з метою зміни раніше наданих ними показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини.

Також, враховуючи те, що ОСОБА_7 має судимості за скоєння злочинів не тільки проти життя та здоров`я людини, а також й інших, джерела доходів не має, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, в стані алкогольного сп`яніння, яке є тяжким та наслідком якого настала смерть людини, тобто існує ймовірна можливість вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Судом також враховано характер кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченому та, яке має високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для конкретної особи, а й для суспільства та те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, що в даному випадку виправдовує тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою і застосування саме такого запобіжного заходу у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу.

Зазначене підтверджує, що заявлені раніше ризики не зменшились і це дає достатні підстави вважати, що у разі зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, вказане не забезпечить належного виконання останнім його процесуального обов`язку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати її підзахисному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою проживання його матері ОСОБА_8 де він постійно проживав до обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою: АДРЕСА_3 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що надані стороною обвинувачення докази не доводять обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор.

У клопотанні прокурора про обрання запобіжного заходу відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України наведено ризики, якими обґрунтовується обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, незаконно впливати на свідків з метою уникнення покарання, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

При цьому, у клопотанні підставою переховування від суду наведена тяжкість інкримінованого правопорушення та обставини вчинення кримінального правопорушення, які ще не доведені. Доказів впливу на свідків, потерпілих не надано. Підставою ризику вчиняти нові кримінальні правопорушення наведено припущення стосовно схильності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання.

При продовженні запобіжного заходу судом не враховано, що всі ризики, передбачені статтею 177 КПК України, носять характер припущення, а також не враховано наявність міцних соціальних зв`язків з матір`ю ОСОБА_8 . Матір Пугача є особою з інвалідністю 2-ої групи, перебуває на утриманні ОСОБА_7 , інших дітей або осіб, які зобов`язані її утримувати не має. ОСОБА_7 проживав разом з матір`ю до обрання запобіжного заходу за адресою - АДРЕСА_3 (на підтвердження суду надані копія довідки до акта огляду МСЕК та довідки з місця проживання). На даний час матір ОСОБА_7 проживає сама (надана відповідна довідка з місця проживання) та потребує допомоги через незадовільний стан здоров`я.

Свої процесуальні обов`язки ОСОБА_7 виконує належним чином. Так, під час досудового слідства ОСОБА_7 від органів досудового розслідування не переховувався, вчасно прибував на виклики слідчого, приймав участь у процесуальних діях (надав пояснення на допитах, прийняв участь у слідчому експерименті), за межі міста не виїжджав, постійно мешкав за однієї адресою, із свідками у справі стосовно їх показань не спілкувався, затримання до ОСОБА_7 не застосовувалось, вчасно і добровільно прибув у судове засідання, на якому розглядалось питання стосовно обрання йому запобіжного заходу, що додатково спростовує доводи прокурора про наявність ризиків перешкоджання кримінальному провадженню та переховування від суду.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміноване йому кримінальні правопорушення, а саме:

- оглядом місця події - приміщення домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 де було виявлено та оглянуто тіло ОСОБА_9 із тілесними ушкодженнями на голові та кінцівках, а також вилучено сліди РБК;

- оглядом місця події відкритої ділянки місцевості, розташованої поруч із домоволодінням, розташованого за адресою АДРЕСА_5 , де у ОСОБА_7 було вилучено кросівки білого кольору з написом «33Y TREND FASHION» зі слідами РБК, у яких останній перебував 22.08.2023 року;

- лікарським свідоцтвом про смерть №2872/72 від 24.08.2023, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_10 є внутрішньочерепна травма, травматичний субдуральний крововилив, контакт з тупим предметом; протоколом огляду трупу ОСОБА_10 від 24.08.2023, в ході якого зафіксовані тілесні ушкодження, які наявні на його тілі;

- показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ;

- протоколами впізнання особи за фотознімками, за участю останніх;

- слідчими експериментами за участю вказаних свідків; показаннями свідка ОСОБА_13 , слідчим експериментом за участю свідка ОСОБА_13 , під час якого остання розповіла та показала про обставини свідком яких вона була, а саме те, що відбувалось між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 ;

- допитом підозрюваного ОСОБА_7 , іншими матеріалами, тощо.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій пред`явлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.

Доводи апелянта про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків.

Так, ОСОБА_7 не одружений, на утриманні дітей не має, з огляду на що вбачається, що він не має міцних соціальних зв`язків.

Також, ОСОБА_7 не працює, не має постійного джерела доходів, скоїв злочин, який являється тяжким за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, що свідчить про те, що, з метою ухилення від відповідальності він може переховуватися від органів слідства та суду.

Разом з тим ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч2 ст. 121 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Тобто, суддею районного суду належним чином враховано тяжкість покарання, що інкримінується ОСОБА_7 а також особу обвинуваченого. Врахував, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, відсутність обставин. які пом`якшують покарання, на даний час не має постійного місця роботи та доходів, що вказує на неналежний майновий стан, а тому він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Оскільки свідки не допитувались судом першої інстанції ставити питання про відсутність вказаного ризику є передчасним.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб підозрюваний може здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 добре зазнає свідків, оскільки ознайомився з матеріалами кримінального провадження, тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_7 може вчинити інші кримінальне правопорушення, оскільки останній раніше судимий, не тільки проти життя та здоров`я особи, а також й інших, що свідчить про те, що він схильний до вчинення злочинів, та у разі не продовження застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Особисте зобов`язання не може бути застосовано у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості та обставинам вчиненого кримінального правопорушення.

Особиста порука не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу вимогу.

Перебуваючи на волі, ОСОБА_7 може переховуватись від суду, впливати на свідків, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, доводи сторони захисту про зміну запобіжного заходу зводиться до того, що обвинувачений має постійне місце проживання та матір обвинуваченого потребує догляду.

Однак вказані доводи не можуть бути враховані оскільки вказане жодним чином не забезпечить забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а навпаки

ОСОБА_7 може вчинити дії направленні на ухилення від суду, здійснити незаконний вплив на свідків та також вчинити нові кримінальні правопорушення.

Отже, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

При цьому необхідно зазначити про те, що доводи, на які посилається сторона захисту про відсутність ризиків, жодним чином не свідчить про наявність стримуючих факторів п поведінки обвинуваченого з метою належного виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою застосовується до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 3 роки.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2024 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 13 год. 40 хв.10 грудня 2024 року по 13 год. 40 хв.07 лютого 2025 року, включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4