ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/4989/24

Провадження № 11-кп/820/295/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 146 ч. 3, ст. 308 ч. 3 КК України, у кримінальному провадженні № 0001652 внесеному до ЄРДР 25.08.2023 року -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 146 ч. 3, ст. 308 ч. 3 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 17 квітня 2025 року включно.

Мотивуючи своєрішення суд послався на наявність ризиків, які визначені у ст.177 КПК України та продовжують існувати, тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, обставини та спосіб вчинення злочинів, у зв`язку з чим прийшов до висновку про необхідність продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року та застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт із засобами електронного контролю за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з тим, що сторона обвинувачення не підтвердила ті ризики на які вона посилається, як на підстави продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зазначає, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами ризик переховування ОСОБА_8 від суду, який, на її думку, має бути підтверджений: розшуком обвинуваченого до взяття під варту, придбання проїзних документів, зняття з різного роду реєстраційних обліків, раптове звільнення з роботи, розпродаж майна тощо. При цьому, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Посилається і на відсутність наявності ризику незаконного впливу на потерпілого чи свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні та вказує на те, що ризик впливу на свідків може бути визнано лише на початкових стадіях процесу.

Також, на її думку, відсутні і конкретні докази реального існування спроби (спроб) вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_8 . При цьому, на переконання захисника, тяжкість злочину не є вагомою підставою для тримання особи під вартою.

З урахуванням даних обставин, вважає, що застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого має бути змінений на більш м`який.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 підтримала подану апеляційну скаргу. Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисту.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст.9 ч.1 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ст.177 ч.1 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на час судового розгляду.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 146 ч. 3 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, а також - особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 308 ч. 3 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Виходячи із пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та враховуючи підвищену суспільну небезпечність злочинів, спрямованих проти волі особи, із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, знищити або спотворити докази, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Окрім того, прокурором в ході апеляційного розгляду повідомлено, що на розгляді Шепетівського міськрайонного суду перебуває ще один обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 146 ч.2, ст.186 ч.2, ст. 263 ч.1, ст. 309 ч.1, ст. 357 ч.ч.1 КК України у кримінальному провадженні №0001117. На думку колегії суддів такі обставини свідчить про те, що ризик переховування обвинуваченого від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, є значним.

Колегія суддів також враховує, що в провадженні суду першої інстанції справа за обвинуваченням ОСОБА_9 перебуває з жовтня 2024 року, судом не допитані потерпіла та свідки, а також обвинувачений ОСОБА_10 , тому суд вважає, що існують ризики не законного, поза процесуального впливу обвинуваченого ОСОБА_9 на цих осіб.

Таким чином, судом враховані дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та суспільну небезпечність інкримінованих йому злочинів, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Враховуючи наведене, доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в його поведінці, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

При цьому колегія суддів зазначає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, на що в своїй апеляційній скарзі посилається захисник, не забезпечить його належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу не знаходить.

Аналізуючи особу обвинуваченого колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 є раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має постійне місце проживання, родину, на утриманні неповнолітню дитину. Однак, ці чинники колегія судів не вважає достатніми підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 лютого 2025 року,якою строк тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено до 17 квітня 2025 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3