ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3700/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/416/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.190 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 21.10.2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Смолянка Куликівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий:

- 07.06.2018 року вироком Новозаводського районного суду міста Чернігова за ч.2 ст.185, ч.1 ст.190, ч.1 ст.70 КК України до 5 місяців арешту;

- 29.08.2018 року вироком Деснянського районного суду міста Чернігова за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки;

- 19.02.2021 року вироком Деснянського районного суду міста Чернігова за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.1 ст.357, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки;

- 02.07.2021 року вироком Деснянського районного суду міста Чернігова за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки;

- 18.02.2022 року вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова за ч.2 ст.190 ККУ до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ч.4 ст.70 ККУ за сукупністю злочинів шляхом часткового складання даного покарання та невідбутого покарання за вироком від 19.02.2021р. до відбуття 3 роки та 6 місяців позбавлення волі, звільнений з ДУ «Покровська виправна колонія (№ 17)» 23.03.2024 року,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженню не застосовувався.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахується з 28.05.2024 року.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи раніше неодноразово судимим, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив і повторно вчинив корисливий злочин за наступних обставин:

24.03.2024 р. ОСОБА_7 , діючи повторно, з умислом, направленим на заволодіння шляхом обману чужим майном та переслідуючи корисливу мету, а саме мету незаконного збагачення, перебуваючи на території релігійної організації «Релігійної громади (парафії) Озерянського храму Харківської єпархії Української православної церкви» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський шлях, 124, не маючи чернечого сану, але перебуваючи при цьому у підряснику (чернече вбрання), почав спілкування з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , представившись останній як ієромонах ОСОБА_10 та налагодив завдяки цьому з нею певні довірливі відносини.

У подальшому, 09.04.2024 р. близько 10 год. 30 хв. з метою реалізації свого умислу, направленого на заволодіння шляхом обману чужим майном, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, маючи за мету особисте збагачення за рахунок інших осіб, усвідомлюючи протиправність своїх дій та свідомо бажаючи настання наслідків свого діяння, діючи шляхом обману, ОСОБА_7 , перебуваючи на території релігійної організації «Релігійної громади (парафії) Озерянського храму Харківської єпархії Української православної церкви» за адресою: м. Харків, вул. Полтавський шлях, 124, підійшов до потерпілої ОСОБА_9 та у процесі спілкування під приводом того, що йому термінового треба відвідати жіночий монастир у с. Водяне Харківської області, а для цього йому потрібні готівкові кошти, яких в нього зараз не має, звернувся до останньої з проханням надати йому 5000 грн. готівкою, пообіцявши скинути ці гроші на її банківську картку та заздалегідь не маючи наміру ці гроші повертати.

09.04.2024 р. близько 10 год. 30 хв., більш точного часу в ході судового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_9 , будучи введеною в оману ОСОБА_7 щодо дійсних намірів останнього, передала йому належні їй грошові кошти у розмірі 5000 грн. (10 купюр номіналом 500 грн. кожна).

Отримавши ці гроші, ОСОБА_7 відразу вийшов з храму, навіть не спитавши у ОСОБА_9 номер її банківської картки, та у подальшому отримані шляхом обману від потерпілої ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 5000 грн. використав на свої власні потреби, тим самим реалізував свій злочинний умисел щодо заволодіння грошовими коштами шляхом обману, внаслідок чого спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вищевказану суму.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисником ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від своєї апеляційної скарги в порядку ч.1 ст.403 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі, в редакції уточненої апеляційної вимоги, захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21.10.2024 року стосовно ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник посилається на те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, оскільки останній не мав злочинного умислу на заволодіння чужим майном шляхом обману та потерпіла ОСОБА_9 надала гроші обвинуваченому як допомогу і не пред`являла умов щодо повернення їй цих грошових коштів.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник зазначає про занадту суворість призначеного покарання, яке не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.

Надаючи оцінку такому твердженню обвинуваченого колегія суддів виходить із правової позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 10.09.2020 року у справі № 555/2067/18.

Зокрема, колегія суддів виходить із того, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, що у даному провадженні було дотримано.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України згідно пред`явленого обвинувачення та обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні шахрайства, тобто у заволодінні чужого майном шляхом обману, вчиненого повторно.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді першої інстанції надала показання про те, що декілька разів бачила ОСОБА_7 на території Озерянського храму в м. Харкові. При цьому, потерпіла зазначила, що ОСОБА_7 був одягнутий в підрясник та називався ієромонахом ОСОБА_10 . В квітні 2024 року на території храму ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 та сказав що він монах та йому потрібні гроші відвезти до монастиря відшкодувати розходи на похорон, оскільки він втратив батька та матір. Гроші обіцяв в подальшому повернути та перерахувати на рахунок потерпілої. Він начебто домовився з батюшкою та почав дзвонити на мобільний телефон. Почула як хтось по телефону сказав «благословляю» та Польгуй швидко відключив телефон. Після чого потерпіла довіряючи служителям церкви з власних збережень відрахувала ОСОБА_7 5000 грн., купюрами по 500 грн., дала печиво та цукерки і останній швидко пішов з території храму. Через деякий час вона бачила ОСОБА_7 на території храму і хотіла разом з іншими працівниками його затримати, однак останній швидко втік. До поліції відразу не зверталась, оскільки вважала, що це її Бог наказав. Зазначила, що обвинувачений її ошукав оскільки зазначена сума для неї дуже велика та надати такі гроші як допомогу вона не могла. Пояснила, що на психічні захворювання не хворіє, окулярами майже не користується і на своїх показах наполягає.

Доводи захисника та обвинуваченого про те, що вищезазначені показання потерпілої ОСОБА_9 є неправдивим, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки згідно відомостей цього судового провадження, потерпіла попереджалася про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що остання мала намір обмовити обвинуваченого чи не могла пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в тому числі, щодо обіцянки ОСОБА_7 повернути потерпілій позичені у неї гроші.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати потерпілій питання, у тому числі, з метою підтвердження їх версії про те, що потерпіла ОСОБА_9 надавала ОСОБА_7 свої кошти в якості допомоги. При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному вироку, що для потерпілої, яка є людиною похилого віку та отримує мінімальну пенсію, грошові кошти у сумі 5000 грн. є дуже суттєвими та надмірними, про що також зазначила потерпіла ОСОБА_9 під час свого допиту в суді першої інстанції, а тому підстав вважати, що потерпіла надала безвідплатну допомогу немає.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

Колегія суддів також зазначає, що потерпіла ОСОБА_9 ретельно допитувалася в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вона надавала детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненими ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України, попереджалася про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання потерпілої.

Судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у письмових доказах, а саме у: витязі з ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення від 12.04.2024 року; дорученні про проведення досудового розслідування від 12.04.2024 року; постанові про призначення групи прокурорів від 16.04.2024 року; протоколі про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 12.04.2024 року; протоколі пред`явлення особи для впізнання від 12.04.2024 року; копії вироку Новозаводського районного суду міста Чернігова від 18.02.2022 року; висновку судово-психіатричного експерта № 398 від 05.06.2024 року.

Зокрема, з відомостей протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 12.04.2024 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 просила вжити заходи до раніше невідомого їй чоловіка, який 09.04.2024 року приблизно о 10 год. 30 хв. на території Свято-Озерянського храму за адресою: м.Харків, вул. Полтавський шлях, 124, підійшов до неї та представився ієромонахом ОСОБА_10 . В подальшому невідомий чоловік, користуючись довірою до нього, сказав потерпілій ОСОБА_9 надати йому 5000 грн., що остання і зробила. При цьому, невідомий чоловік пообіцяв потерпілій повернути надані йому грошові кошти, після чого пішов у невідомому напрямку (арк.75).

Як вбачається з відомостей протоколу пред`явлення особи для впізнання від 12.04.2024 року та додатку до нього, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_9 , в ході проведення цих слідчих дій остання, упізнали ОСОБА_7 , як особу, яка 09.04.2024 року, перебуваючи на території Свято-Озерянського храму, представилась потерпілій як ієромонахом ОСОБА_10 та шахрайськими діями, зловживаючи довірою, заволоділа грошовими коштами потерпілої у розмірі 5000 грн. (арк.76-78, 79).

Стороною захисту не оспорюються в своїй апеляційній скарзі відомості, що містяться в інших вищенаведених письмових доказах, на які послався суд першої інстанції при доведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, а також не порушується питання щодо допустимості і достовірності цих доказів, а тому колегія суддів погоджується і наводити зміст цих письмових доказів вважає недоцільним.

Що стосується апеляційних доводів захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , які останній надавав під час апеляційного розгляду, з приводу того, що потерпіла ОСОБА_9 добровільна надала йому допомогу у вигляді грошових коштів у сумі 5000 грн., які не потрібно було повертати, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 190 КК України, шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, правові висновки, що викладені у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2022 року (справа № 419/703/16-к, провадження № 51- 3395 км 21), згідно яких, необхідною і достатньою складовою підстави кримінальної відповідальності за шахрайство є усвідомлення суб`єктом злочину того факту, що предмет злочину є для нього чужим, що він заволодіває чужим майном за відсутності будь-якого дійсного чи уявлюваного права на нього. Вказівка в ст.190 КК України на вчинення шахрайства стосовно чужого майна, виходячи з органічного зв`язку між його об`єктивними ознаками, психічне ставлення до яких необхідно встановити за змістом цієї кримінально-правової норми, свідчить про те, що кримінальна відповідальність за шахрайство пов`язана, як правило, не з встановленням ознак конкретної особи, власності якої заподіяно шкоду, а з встановленням усвідомлення винним факту заволодіння майном, яке належить іншій особі (чужим для нього), з метою його безоплатного, безповоротного обернення на свою користь (чи третіх осіб) за відсутності законних підстав для того і збільшення внаслідок цього власних майнових фондів (чи третьої особи).

Усвідомлення винуватим, кому саме належить чуже для нього майно та на яких підставах, чи заволодіває він майном, ввівши в оману (обманувши) власника предмета злочину чи іншу особу, у фактичному володінні якої перебуває предмет злочину, не є обов`язковим для встановлення ознак шахрайства, якщо не йдеться про врахування матеріального становища конкретного потерпілого за ч.1 ст.190 КК України.

Отже, на думку колегії суддів, встановлені оскаржуваним вироком фактичні обставини кримінального провадження вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у підряснику на території Озерянського храму в м.Харкові, почав спілкування з потерпілою ОСОБА_9 , якій представився ієромонахом ОСОБА_10 , та в подальшому незаконно заволодів майном потерпілої, шляхом обману. При цьому, колегія суддів враховує показання потерпілої ОСОБА_9 , що надані нею під час її допиту в суді першої інстанції, про те, що підстав оговорювати обвинуваченого у неї немає, вона є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію, а тому вона не могла надати обвинуваченому безоплатну допомогу, а саме безповоротно віддати останньому свої грошові кошти у сумі 5000 грн. Колегія суддів також бере до уваги те, що ОСОБА_7 не має чернечого стану, використовував для заволодіння чужим майном чернече вбрання, а також уявний привід щодо надання йому грошових коштів, які обіцяв в подальшому повернути потерпілій, скинувши гроші на банківську карту ОСОБА_9 . Тобто такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 , як правильно встановлено оскаржуваним вироком, вказують на наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

З огляду на викладене, версія та доводи сторони захисту про незгоду з оскаржуваним вироком в частині відсутності в дія ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України, щодо суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження його вини у інкримінованому йому злочині, а також наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії судді, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки стороною захисту не надано суду відповідних доказів.

Колегія суддів розцінює не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, як обраний засіб захисту від пред`явленого обвинувачення і бажання уникнути відповідальності за скоєне.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Зі змісту оскаржуваного обвинувального вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Судом першої інстанції також повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 .

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер та суспільну небезпеку вчиненого злочину та обставини його вчинення, характер дій обвинуваченого, обстановку та спосіб вчинення злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, відомості про особу обвинуваченого.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.

Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, та відомості про особу обвинуваченого, який у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, раніше неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів проти власності, має не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, повторно скоїв умисний корисливий злочин.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Колегія суддів також враховує, що з 2018 року обвинувачений п`ять разів притягувався до кримінальної відповідальності за попередніми вироками за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, в тому числі за шахрайство. Крім того, обвинувачений раніше відбував покарання у виді позбавлення волі, але ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши у цьому кримінальному провадженні новий злочин проти власності, передбачений ч.2 ст.190 КК України.

Також належить зазначити, що за попереднім вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.02.2022 року ОСОБА_7 було засуджено за ч.2 ст.190 КК України, а саме за те, що він, видаючи себе за священнослужителя, заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство), що вчинене повторно.

Тобто, системний характер вчинення ним умисних злочинів, в тому числі шахрайства, шляхом видання себе за священнослужителя, а також відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності останнього, а тому колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта про те, що ОСОБА_7 має намір стати на шлях виправлення.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.

За таких обставин, апеляційні доводи захисника про необґрунтовану суворість призначеного покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки судом першої інстанції належно враховані фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, якими належним чином обґрунтовані вид та розмір призначеного покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції призначив обвинуваченому, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, покарання у виді позбавлення волі в середніх межах санкцій ч.2 ст. 190 КК України, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду стороною захисту не доведено наявність підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді :