ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 591/7567/23 Номер провадження 11-кп/814/1937/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002535, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10 липня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 (зареєстрованого: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ), громадянина України, з середньою освітою, неодноразово судимого, останній раз 08 вересня 2017 року Зарічним районним судом м. Суми за ст. 70, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 190 КК України до 6 років позбавлення волі, визнано невинуватим та виправдано:

- за ч. 4 ст. 187 КК України.

Визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 встановлено рахувати з 10.07.2024 та зараховано в строк відбування покарання його попереднє ув`язнення з 06 липня по 09 липня 2024 року включно із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

Цивільний позов ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не більше чим до 07 вересня 2024 року включно.

Вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 05 липня 2023 року близько 16.20 год., слідуючи напрямку скверу «Доброта», що по вул. Заливна у м. Суми, поблизу будинку № 58А маючи намір на заволодіння чужим майном, діючи відкрито, повторно, в умовах введеного в країні воєнного стану, здійснив напад на ОСОБА_9 , нанісши йому удари в область голови, обличчя та тулубу, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: навколо лівого ока синець неправильної овальної форми розміром 4,5х6 см фіолетового кольору, на нижній повіці правого ока синець неправильно овальної форми розміром 2,5х5 см світло-синюшного кольору, аналогічного характеру синець в ділянці правої щоки, нижньої щелепи, верхньої губи справа та шиї справа розміром 10х7 см, набряк м`яких тканин, за рахунок якого асиметрія обличчя, на внутрішній поверхні верхньої та нижньої губи крововиливи під слизову темно-червоного кольору розміром 3х6 см та 2,5х5 см, на фоні крововиливів справа та зліва садна смугасті розміром від 0,7х0,4 см до 1,5х0,8 см вкриті білуватим нашаруванням, в ділянці лівої брови ззовні, на фоні синця для верхньої губи справа рани лінійні, розміром 3 см (горизонтально розташована) та 2 см (вертикально розташована), відповідно, ушиті вузловими швами, на фоні синця обличчя в ділянці правої щоки, підборіддя справа та шиї справа садна смугасті розміром від 2,5х0,7 см до 4,5х1 см вкриті коричневою кіркою вище рівня навколишніх тканин, на зовнішній поверхні нижньої третини (3) та верхньої третини лівого передпліччя садна смугасті розміром від 0,5х0,3 см до 0,3х2,7 см вкриті коричневою кіркою вище рівня навколишніх тканин, на зовнішній поверхні нижньої третини (3) та верхньої третини лівого передпліччя садна смугасті розміром від 0,5х0,3 см до 0,3х2,7 см вкриті коричневою кіркою вище рівня навколишніх тканин, які кваліфікуються: ушкодження в ділянці обличчя - як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; ушкодження в ділянці лівого передпліччя у вигляді саден - як легкі тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що потерпілий, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, не може чинити опору, заволодів барсеткою чорного кольору, належною йому, яка матеріальної цінності для потерпілого не становить та майном, яке в ній знаходилось, а саме: мобільним телефоном марки «Tecno SPARK 7» вартістю 3357,00 гривень, банківською карткою банку АТ «АКЦЕНТ-Банк», паспортом гр-на України на ім`я ОСОБА_9 , ідентифікаційним кодом та повісткою Сумського міського ТЦК на ім`я ОСОБА_9 . З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріального збитку на суму 3357,00 гривень.

Не зупинившись на вчиненому, 05 липня 2024 рок в період часу з 18.26 год. по 20.05 год., ОСОБА_7 маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, в умовах введеного в країні воєнного стану, шляхом оплати за придбаний товар в магазинах м. Суми за адресами: АДРЕСА_4 , викрав з наведеної банківської картки потерпілого ОСОБА_9 грошові кошти в загальній сумі 610,61 гривень, чим заподіяв потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 185 КК України призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини, правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, вважає, що вказаний вирок є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що виправдовуючи ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 187 КК України суд вказав, що жоден з досліджених доказів не доводить вчинення обвинуваченим нападу на потерпілого з метою заволодіння його майном, проте такі висновки суду є необґрунтованими, невмотивованими, та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 і показаннями свідка ОСОБА_11 , які є логічними, послідовними та не довіряти їм обґрунтованих підстав немає.

Проте, всупереч не підтвердження показаннями учасниками кримінального провадження будь-яких неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілим, на підтвердження позиції обвинуваченого, місцевим судом у вироку зазначено суб`єктивне припущення, що відпочинок потерпілого з малознайомими особами, його стан сп`яніння не виключає виникнення суперечок в подібного роду ситуаціях, що свідчить про необґрунтованість висновків суду.

Крім того зазначає, що версія обвинуваченого, що умислу на здійснення нападу він не мав, потерпілому спричинив один удар в обличчя через раптово виниклі неприязні відносини та забрав речі останнього, коли в подальшому повернувся на місце події, де вдарив потерпілого, якого там вже не було, спростовується іншими, дослідженими доказами, які судом формально перераховано у вироку без належного мотивування їх неврахування на підтвердження обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України.

Вказує, що проаналізованими доказами, встановленою кількістю спричинених потерпілому ударів, характером застосованого насильства, та способом вилучення майна, спростовується версія обвинуваченого щодо заподіяння лише одного удару потерпілому з мотивів неприязних відносин та заволодіння сумкою потерпілого, яка залишилася на місці події.

Крім того, вказує, що наявність в обвинуваченого умислу на здійснення нападу на потерпілого з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала напад, підтверджується в сукупності дослідженими в суді доказами, згідно яких встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів проти власності, прямуючи разом з потерпілим, користуючись відсутністю сторонніх осіб, підбурений жагою легкої наживи, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи, що ОСОБА_9 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, при цьому, усвідомлюючи власну фізичну перевагу, з метою заволодінням чужим майном, для подолання опору потерпілого раптово, несподівано здійснив удар в потилицю потерпілого, від якого останній втратив свідомість та крім того у подальшому заподіяв останньому тілесні ушкодження, які кваліфіковано як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та заволодівши барсеткою з речами потерпілого, розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

У зв`язку з чим вважає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Також зазначає, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України не дотримано загальних засад призначення покарання, не в повному обсязі враховано дані про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого злочину, та безпідставно, необґрунтовано застосовано положення ст. 69 КК України, що зумовило призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що місцевим судом не повною мірою враховано, що ОСОБА_7 раніше вчиняв тяжкі злочини проти власності, за які відбував покарання у виді позбавлення волі та має непогашену судимість. Однак, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив злочин проти власності, до затримання офіційно не працював, утриманців не має, а зазначення судом як характеризуючих обвинуваченого даних наявність в нього родини та дитини на утриманні не підтверджено дослідженими матеріалами кримінального провадження.

Крім того зазначає, що судом безпідставно визнано пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття обвинуваченого, оскільки вказана обставина не знайшла свого підтвердження ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Ставить питання про повторне дослідження доказів по справі.

У доповненнях до апеляційної скарги просила вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині визнання винуватим та призначення покарання за ч. 4 ст. 185 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправна діяльність.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції прокурор та потерпілий підтримали апеляційну скаргу із внесеними доповненнями та просили її задовольнити. Обвинувачений та його захисник заперечили проти доводів скарги, просили вирок суду змінити, скасувавши в частині засудження за ч.4 ст.185 КК України на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 187 КК України, не дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства з огляду на наступне.

У пунктах 15-16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 зазначено наступне: п.15 судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 334 КПК України (зараз ст. 374 КПК) мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. Якщо підсудний (обвинувачений) визнається винним у замаху на вчинення злочину, необхідно зазначити причини, з яких злочин не доведено до кінця.

В цій частині вироку потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочину, а після цього - докази, покладені судом в обгрунтування своїх висновків.

Формулювання недоведеної частини пред`явленого підсудному (обвинуваченому) обвинувачення з наведенням підстав, з яких воно визнається недоведеним, повинно бути викладено після доказів, якими обгрунтовано доведену частину обвинувачення.

Пункт 16 вказує судам на необхідність точного виконання вимог ст.334 (Зараз 374 КПК) КПК України про обгрунтування обвинувачення конкретними доказами не лише кожному підсудному, а й по кожному епізоду обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо.

Суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог законодвства.

Зокрема суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, при цьому у мотивувальній частині вироку взагалі не сформульоване обвинувачення, визнане судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто у вироку взагалі не наведено за яких саме обставин, обвинувачений таємно заволодів грошовими коштами із банківської карти потерпілого ОСОБА_9 .

Натомість у вироку суд вказав на те, що ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 05 липня 2024 рок в період часу з 18.26 год. по 20.05 год., маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, в умовах введеного в країні воєнного стану, шляхом оплати за придбаний товар в магазинах м. Суми за адресами: АДРЕСА_4 , викрав з наведеної банківської картки потерпілого ОСОБА_9 грошові кошти в загальній сумі 610,61 гривень, чим заподіяв потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Виправдовуючи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України суд вказав, що обвинувачений своєї провини у вчиненні цього кримінального правопорушення фактично не визнав та показав суду, що дійсно після спільного відпочинку на березі річки зі свідком ОСОБА_11 та з потерпілим, з яким вони познайомились безпосередньо на річці та з яким вживали алкоголь, ОСОБА_11 пішов додому, а він та потерпілий також пішли по домівкам, слідуючи певний час разом. В певний момент потерпілий сказав щось образливе йому, тому він його вдарив, від чого ОСОБА_9 впав, а обвинувачений пішов додому. Коли помітив, що загубив собачий повідець (обвинувачений був з собакою), то повернувся назад до місця, де вдарив потерпілого, якого там вже не було. На місці помітив речі потерпілого, які забрав собі, за допомогою банківської картки розрахувався в магазинах, а мобільний телефон віддав свідку ОСОБА_11 , щоб той повернув потерпілому.

Суд вважав, що жоден із наданих прокурором та досліджених судом доказів не містить переконливого спростування твердженням обвинуваченого в контексті заперечення здійснення ним нападу на потерпілого саме з метою заволодіння його майном. Натомість, вірогідність та достовірність його показань не виключається та підтверджується зібраними доказами.

Суд зазначив, що сам потерпілий в своїх показах суду, так само як і під час слідчого експерименту, підтвердив лише нанесення йому одного удару, після чого він втратив свідомість, а коли прийшов до тями, то почав шукати свої речі навпомацки та, не знайшовши нічого, попрямував додому. Також потерпілий підтвердив суду, що має поганий зір, а оскільки після втрати свідомості він загубив окуляри, то цілком вірогідним є твердження обвинуваченого про те, що в умовах обмеженої видимості, після вжитого алкоголю навпомацки міг і не помітити та не знайти своїх речей, що він і повідомив суду. На підтвердження цього суд послався на протокол огляду місця події, під час якого, вже після звернення до правоохоронних органів на місці були знайдені окуляри потерпілого та ремінець (які також не були знайдені потерпілим після його пошуків на місці, а отже не виключається можливість марного пошуку і барсетки з речами). На переконання суду, версія сторони захисту не виключається поза розумним сумнівом і з огляду на стан сп`яніння потерпілого, його відпочинок з майже незнайомими особами, що в повній мірі не виключає виникнення суперечок в подібного роду ситуаціях та компаніях, не дивлячись на не підтвердження цього факту учасниками.

Інші докази суд визнав непрямими та відкинув їх.

Колегія суддів вважає, що суд поверхово дослідив вказані докази, а висновки про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні розбійного нападу на потерпілого є передчасними.

Зокрема взагалі є непідтвердженим ствердження суду про якість зору потерпілого, який є настільки поганим, що ОСОБА_9 не побачив своєї барсетки під ногами після того як прийшов до тями. У вироку відсутнє посилання суду на висновок експертизи про стан здоров`я потерпілого, яким би було підтверджено поганий зір останнього, чи будь-який інший медичний документ з подібною інформацією. Суд взагалі не з`ясував у потерпілого скільки часу він був без свідомості, коли прийшов до тями. З`ясування відповідей на ці питання є вкрай важлими, оскільки як вбачається із обвинувального акту, тілесні ушкодження він отримав 05.07.2023 близько 16:20, тобто під час світлого часу доби. Враховуючи, що була літня пора, то на вулиці було світло ще близько п`яти годин. В разі, якщо потерпілий прийшов до тями до того часу, коли на вулиці стало темно, то чи дійсно він не зміг би побачити свою барсетку через перебування його «в умовах обмеженої видимості», як зазначив суд у вироку. Не зрозумілим також є і вжитий судом термін «умови обмеженої видимості», який судом не розкритий та за загальним правилом, для характеристики зору, ані лікарями, ані у побуті не використовується.

Суд вказав, що жодним іншим доказом не доведено нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень з метою заволодіти його майном.

Проте вказані висновки однозначно не підтверджуються дослідженими судом доказам, які були визнані судом належними та допустимим та не оспорювалися учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає такі порушення істотними, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Отже, з огляду на наявність вищевказаних істотних порушень норм кримінально процесуального закону й на те, що вирішення інших, викладених у апеляційних скаргах доводів, пов`язаних з переоцінкою сукупності зібраних доказів, та призначення покарання, колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки в ході апеляційного розгляду та вважає, що з урахуванням заявлених в апеляційній скарзі вимог, зазначені доводи має перевірити суд першої інстанції, у зв`язку з чим є підстави для часткового задоволення вимог, викладених у апеляційній скарзі прокурора та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Що стосується вимоги про необхідність скасування вироку в частині визнання ОСОБА_7 винуватим та призначення покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із закриттям провадження у справі у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, - то колегія суддів позбавлена можливості вирішити таке питання з огляду на те, що закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України є нереабілітуючою обставиною. Вказане передбачає встановлення судом вчинення особою діяння, яке визнавалося законодавцем суспільно-небезпечним до внесення відповідних змін до кримінального чи іншого закону, що , як було зазначено вище по тексту ухвали, судом зроблено не було.

При новому розгляді суд має створити необхідні умови сторонам кримінального провадження для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури м. Суми ОСОБА_6 із внесеними доповненнями задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вирішення цього питання судом першої інстанції в підготовчому судовому засіданні, але не довше ніж на 60 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4