КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/2689/25 Головуючий у І інстанції - ОСОБА_1
апеляційне провадження №11-сс/824/2732/2025 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2025 року узадоволенні клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою прокурор Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та накласти арешт на тимчасово вилучене в ході проведення 26 лютого 2025 року огляду місця події майно, а саме: - автомобіль марки DAF моделі XF 105.460, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , власником якого є ФГ «Дукат»; - причіп МАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_7 , із завантаженими трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна, власником яких є ОСОБА_8 ; - автомобіль марки Renault моделі Magnum 480, державний номерний знак НОМЕР_5 , номер шасі НОМЕР_6 , власником якого є ОСОБА_9 ; - причіп марки Hangler моделі 3-SPEL-24, номер шасі НОМЕР_11, власником якого є ОСОБА_9 , із завантаженими трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна, власником яких є ОСОБА_8 , а також заборонити власникам вищевказаного майна та третім особам, які заявлять право вимоги на вищевказане майно, відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися ним.

Уважає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, невмотивованою та незаконною, як наслідок такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що у даному випадку вилучене в ході проведення огляду майно - матеріальні об`єкти зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, містять інші відомості, які можуть бути використані як докази фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є предметом кримінального правопорушення та його знаряддям, що зберегли на собі сліди його вчинення.

Наголошує на тому, що в ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні виникла необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, оскільки існує потреба у виконанні завдання зазначеного заходу забезпечення, а саме: запобігання можливості пошкодження, знищення, перетворення чи відчуження речових доказів.

Уважає, що в ухвалі слідчий суддя зробив передчасний висновок про те, що власником сталевої труби на ділянці площею 2300 м, діаметром 1420 мм та 300 м, діаметром 1020 мм, розміщених під землею від водоочисних споруд питної води ТОВ « Білоцерківвода» (м. Біла Церква вул. Ставищанська, 130) та насосною станцією 1-го підйому ( водозабір на р. Рось с. Глибочка Білоцерківського району), є ОСОБА_10 .

Учасники судового провадження у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Білоцерківським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що у період з 22 лютого 2025 року по 26 лютого 2025 року невстановлені особи, діючи умисно, протиправно, під час дії воєнного стану, здійснили демонтаж водогону «Дніпро-Рось», що належить ТОВ «Новація-1», між очисними спорудами (вул. Ставищенська, 130) і водозабором на річці Рось та викрали металеві труби.

Транспортування вищевказаних труб здійснювалося автомобілем марки DAF моделі XF 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 з причіпом МАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 , та автомобілем марки Renault моделі Magnum 480, д.н.з. НОМЕР_5 , номер шасі НОМЕР_6 з причіпом марки Hangler моделі 3-SPEL-24, номер шасі НОМЕР_11.

26 лютого 2025 року в період часу з 19 год. 00 хв. по 19 год. 40 хв. з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, проведено огляд місця події на відкритій ділянці місцевості за координатами 49.7537347, 30.0694530, що знаходиться у с. Глибічка Білоцерківського району Київської області, на якій виявлено та вилучено: автомобіль DAF XF 105.460, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 з причіпом МАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_7 , завантажений трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна; автомобіль Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_5 , номер шасі НОМЕР_6 з причіпом Hangler 3-SPEL-24, номер шасі НОМЕР_11, завантаженим трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна.

Постановою старшого слідчого Білоцерківського районного Управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області вказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року.

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2025 року узадоволенні клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, - відмовлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

За змістом пункту 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до частини третьої статті 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статі 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Обґрунтовуючи у клопотанні підстави для накладення арешту на транспортні засоби марки DAF моделі XF 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , власником якого є ФГ «Дукат»; причіп МАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_7 , із завантаженими трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна, власником яких є ОСОБА_8 ; Renault моделі Magnum 480, д.н.з. НОМЕР_5 , номер шасі НОМЕР_6 , власником якого є ОСОБА_9 ; причіп марки Hangler моделі 3-SPEL-24, номер шасі НОМЕР_11, власником якого є ОСОБА_9 , із завантаженими трьома металевими трубами, довжиною близько 20 м, діаметром 1,5 м кожна, власником яких є ОСОБА_8 , із забороною власникам вищевказаного майна та третім особам, які заявлять право вимоги на вищевказане майно, відчужувати, розпоряджатися та/або користуватися ним, прокурор у клопотанні посилався на необхідність забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучене майно є предметом кримінального правопорушення та його знаряддям, що зберегло на собі сліди його вчинення.

Разом з тим, як убачається зі змісту клопотання прокурора про арешт майна, матеріалів кримінального провадження, які долучені на обґрунтування клопотання, в рамках кримінального провадження №0000557 від 26 лютого 2025 року, а також доводів представника власника майна, ОСОБА_10 є власником сталевої труби на ділянці площею 2 300 м, діаметром 1 420 мм та 300 м, діаметром 1 020 мм, розміщених під землею від водоочисних споруд питної води ТОВ «Білоцерківвода» (м. Біла Церква вул. Ставищанська, 130) та насосної станції 1-го підйому (водозабір на р. Рось с. Глибочка, Білоцерківського району) згідно договору №2711/24 від 27 листопада 2024 року та акту прийому-передачі від 28 листопада 2024 року, пунктом 1.1 якого визначено, що предметом договору є роботи по демонтажу та подальшої передачі сталевих труб новому власнику.

Будь яких доводів та доказів, які б свідчили про нікчемність, недійсність чи оспорюваність вказаного договору №2711/24 від 27 листопада 2024 року суду не надано, також як і не надано жодного документа, який підтверджує право власності на майно ОСОБА_8 , або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

При цьому, згідно договору оренди транспортних засобів з екіпажом (водієм) №ЛО-035 від 20 лютого 2025 року ФОП ОСОБА_9 (орендодавець) надав у користування ФОП ОСОБА_10 (орендар) транспортний засіб автомобіль Renault-magnum, д.н.з. НОМЕР_8 , з навіпричепом Hangler, д.н.з. НОМЕР_9 , строком на один рік.

Згідно договору суборенди №2502/25 від 25 лютого 2025 року ФОП ОСОБА_11 (орендодавець) надав ФОП ОСОБА_10 (орендарю) у користування терміном на 1 рік транспортний засіб автомобіль DAF FX 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 27 січня 2025 року ФГ «Агат» в особі ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_12 транспортний засіб - причеп МАЗ, д.н.з. НОМЕР_10 .

Таким чином, прокурором у клопотанні та під час судового розгляду на даній стадії досудового розслідування не доведено, що в арешті є потреба, оскільки відсутні докази того, що вилучене майно, на яке прокурор просить накласти арешт, є предметом кримінального правопорушення, здобуте у результаті вчинення кримінального правопорушення та відповідає критеріям статті 98 КПК України, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або що вказані речі були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.

Так, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за частиною четвертою статті 185 КК України, не містять відомостей та даних, які б давали розумні підстави вважати, що вилучені транспортні засоби та предмети можуть бути використані як докази у даному кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого вказаною статтею КК України.

У клопотанні не вказано в який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання вказаних у клопотанні транспортних засобів та предметів.

Ураховуючи наведені обставини, клопотання про арешт майна не містить та органом досудового розслідування не надано доказів того, що майно, виявлене та вилучене 26 лютого 2025 року в період часу з 19 год. 00 хв. по 19 год. 40 хв. під час проведення огляду місця події на відкритій ділянці місцевості за координатами 49.7537347, 30.0694530, що знаходиться у с. Глибічка Білоцерківського району Київської області, може бути речовими доказами у кримінальному провадженні №0000557 від 26 лютого 2025 року за фактом викрадення металевих труб невстановленими особами під час дії воєнного стану шляхом демонтажу водогону «Дніпро-Рось», що належить ТОВ «Новація-1», між очисними спорудами (вул. Ставищенська, 130) і водозабором на річці Рось, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.

Так, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні за частиною четвертою статті 185 КК України, не містять відомостей, даних та обґрунтованих правових підстав, у зв`язку з якими необхідно здійснити арешт указаного в клопотанні майна, не доведено розумність та співмірність обмеження права власності у даному кримінальному провадженні.

Окрім того, прокурором не доведено наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, що у разі незастосування заборони на відчуження, розпорядження та/або користування майном може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, як того передбачає стаття 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог статті 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Крім того, звертаючись з клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, прокурор не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до частини першої статті 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на вказане у клопотанні майно не може бути накладений за обставин, викладених у клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що у даному випадку вилучене в ході проведення огляду майно - матеріальні об`єкти зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, містять інші відомості, які можуть бути використані як докази фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є предметом кримінального правопорушення та його знаряддям, що зберегли на собі сліди його вчинення, не спростовують правильність висновків слідчого судді, оскільки відомостей на підтвердження вказаних обставин матеріали клопотання не містять та прокурором під час апеляційного розгляду не надано.

Аргументи прокурора щодо помилковості висновку слідчого судді про те, що власником сталевої труби на ділянці площею 2300 м, діаметром 1420 мм та 300 м, діаметром 1020 мм, розміщених під землею від водоочисних споруд питної води ТОВ « Білоцерківвода» (м. Біла Церква вул. Ставищанська, 130) та насосною станцією 1-го підйому (водозабір на р. Рось с. Глибочка Білоцерківського району), є ОСОБА_10 , колегією суддів до уваги не беруться з огляду на те, що матеріали судової справи не містять жодних відомостей, даних та обґрунтованих правових підстав, у зв`язку з якими необхідно здійснити арешт указаного в клопотанні майна, не доведено розумність та співмірність обмеження права власності у даному кримінальному провадженні, а також не доведено наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, що у разі незастосування заборони на відчуження, розпорядження та/або користування майном може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, як того передбачає стаття 170 КПК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть бути підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4