КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/934/2025 Категорія: ч. 1 ст. 111 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002411, внесеному до ЄРДР 15 вересня 2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VІІ від 8 квітня 2014 року та № 1689-VІІ від 7 жовтня 2014 року), за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року,яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сімферополь, АР Крим, громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VІІ від 8 квітня 2014 року та № 1689-VІІ від 7 жовтня 2014 року), та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років з конфіскацією всього належному йому майна,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що, будучи громадянином України, суддею Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, вчинив державну зраду, тобто, умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України надавав іноземній державі (російській федерації) та її представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України за таких обставин.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та у впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя, ОСОБА_6 , будучи суддею та займаючи посаду судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади російської федерації та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів російської федерації, вчинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Так, достовірно знаючи про тимчасову окупацію російською федерацією з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, суддею Роздольненського районного суду АР Крим, нехтуючи вимогами Конституції і законів України, присягою судді, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи про незаконність дій Верховної Ради АР Крим та приєднання території АР Крим до складу російської федерації, впродовж березня-квітня 2014 року продовжив свою роботу на посаді судді Роздольненського районного суду незаконно створеної «Республіки Крим», яка у подальшому увійшла до складу російської федерації, внаслідок чого у подальшому указом президента російської федерації № 4 від 2 січня 2015 року був призначений на посаду судді Роздольненського районного суду Республіки Крим російської федерації на окупованій території України від імені іноземної держави, чим забезпечив функціонування незаконно створеного органу судової влади та надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «федерального конституційного закону» російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів «Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації.

Зокрема, ОСОБА_6 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 13 листопада 2015 року, точний час не встановлено, перебуваючи у приміщенні Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим по вул. Леніна, б. 44, смт. Роздольне, Роздольненський район, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах російської федерації, будучи суддею України, керуючись статтями 165, 182 укп рф, ухвалив «постановление о проведении обыска» від 13 листопада 2015 року, яким надав дозвіл працівникам незаконно створених правоохоронних органів «Республики Крым» на проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації, а також порушив конституційні права громадянина України ОСОБА_9 .

Крім цього, ОСОБА_6 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 14 листопада 2015 року, точний час не встановлено, перебуваючи в приміщенні Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим по вул. Леніна, б. 44, смт. Роздольне, Роздольненський район, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах російської федерації, будучи суддею України, керуючись статтями 12.8, 29.10 КоАП рф ухвалив «постановление об административном правонарушении» від 14 листопада 2015 року, яким визнав ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 19.3 КоАП рф і застосував адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 діб, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «федерального конституційного закону» російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації, а також порушив конституційні права громадянина України ОСОБА_9 , незаконно позбавивши останнього волі.

Допомога ОСОБА_6 іноземній державі та її представникам у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів, посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок за недоведеністю винуватості ОСОБА_6 та закрити кримінальне провадження № 0002411 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повній мірі дотримався вимог Кримінального процесуального закону. Так, в матеріалах досудового та судового слідства відсутні будь-які матеріали та документи, які свідчили б, що обвинувачений ОСОБА_6 виявляв своє бажання чи небажання, в письмовій чи усній формі, особисто брати участь в досудовому чи судовому розслідуванні та відсутні будь-які докази чи дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_6 повідомлений про те, що відносно нього проводиться досудове чи судове розслідування. При цьому, судовий розгляд буде законним, коли прокурор зможе довести, що обвинувачений ОСОБА_6 відмовився від свого права бути присутнім і цим самим усунув предмет судових спорів щодо легітимності заочного засудження відносно нього.

Крім того, ЄСПЛ встановив, що стороні обвинувачення необхідно однозначно довести, що обвинувачений вирішив не з`являтися в суд. Одних лише припущень замало, а сповіщень через засоби масових інформацій є недостатньо. Ці вимоги стосуються і обвинуваченого ОСОБА_6 , відносно якого в матеріалах кримінального провадження відсутні належні дані щодо вручення йому повістки прибути до слідчого чи до суду.

Захисник стверджує, що суд першої інстанції, посилаючись у вироку на правову позицію Європейського суду з прав людини, «за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійснені всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя», тим не менш, «вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитись від зустрічі з правосуддям держави Україна». Але суд так і не обґрунтував, чому відсутня в матеріалах провадження інформація про те, чи ОСОБА_6 відомо про висунуте проти нього обвинувачення за ч. 1 ст. 111 КК України, та не зазначив, чи наявні у справі документи, які свідчили б про відмову ОСОБА_6 брати участь в досудовому, чи судовому розслідуванні.

Захисник наголошує, що в обвинувальному акті, яким висунуто обвинувачення, як зазначено в апеляційній скарзі, ОСОБА_10 , відсутній важливий елемент, як формулювання обвинувачення, і він фактично дублює повідомлення про підозру та дослівно переповідає фактичні обставини кримінального правопорушення, які по суті складаються з 12 частин, які є повністю ідентичними, тому виникають сумніви в тому, що обвинувачення сформулювало конкретно, або відсутністю формулювання обвинувачення взагалі.

За таких обставин, за вказаним обвинувальним актом ОСОБА_6 має статус не обвинуваченого, а підозрюваного, так як відповідно до ст. 277 КПК України вказане становить зміст підозри, а не обвинувального акту.

Таким чином, на переконання захисника, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатись незаконним, адже відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, тому правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Крім того, як наголошує апелянт, відповідно до ч. 4 ст. 278 КПК України, дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, в даному випадку гр. ОСОБА_6 , із зазначенням статті (частини статті), закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Проте, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0002629 від 28 вересня 2016 року, який є частиною обвинувального акту, відсутні будь-які дані щодо внесення до ЄРДР відомостей про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_6 .

Захисник акцентує увагу на тому, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування відносно ОСОБА_6 , всупереч ч. 2 ст. 109 КПК України, відсутні відомості про складання обвинувального акту, який згідно ч. 4 ст. 110 КПК України також є процесуальним рішенням. Фактично, обвинувальний акт, не внесений до реєстру матеріалів досудового розслідування, перебуває за межами Кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися в судовому слідстві.

При цьому, питання невідповідності обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування Кримінальному процесуальному закону і на якій стадії їх ставити, це є питання тактичного прийому захисту та доцільності таких дій в кожній конкретній справі, а тому захисник вважає, що у даному провадженні ці обставини є підставою для виправдувального вироку.

Щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 111 КК України захисник зазначає, що склад злочину за цією статтею не достатньо чітко окреслений в кримінальному законодавстві і питання, кого можна вважати зрадником, не виникає хіба що відносно військових та державних службовців. Що стосується суддів, то до недавнього часу в тексті присяги судді не було слів про вірність народу України, де зазначено, що суддя має «.... дотримуватись етичних принципів і правил поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді, або підривають авторитет правосуддя». Зазначені зобов`язання судді перед народом України не мають прямого зв`язку з поняттям - «державна зрада» і не кореспондуються з коментарями до ст. 111 КК України, що передбачають і перехід на сторону ворога в воєнний час, і шпигунство, і надання допомоги іноземній організації або їх представникам в провадженні підривної діяльності проти України, а якщо зраджує службова особа, то її дії кваліфікуються за сукупністю злочинів передбачених ст. 111 та 364 КК України, а якщо вона це робить за хабар, то і за ст. 368 КК України. До того ж, на думку захисника, для кваліфікації злочину за ч. 1 ст. 111 КК України не обов`язково розголошувати державну таємницю, але у сторони обвинувачення повинні бути докази, що обвинувачений своїми діями спричинив шкоду суверенітету, територіальній цілісності і недоторканості, обороноздатності країни, а значить - безпеці кожному з громадян. Те, що інкримінується судді ОСОБА_6 , було здійснене іншими особами задовго до його призначення суддею указом президента рф, а саме до 19 грудня 2014 року.

При цьому, досудове слідство інкримінує судді ОСОБА_6 дії, які він не вчиняв, а саме, допомога в підривній діяльності, забезпечення посилення тимчасової окупації півострова Крим та функціонування системи органів державної влади російської федерації, у тому числі судової, недопущення контролю української влади на півострові Крим, порушення ст. 65 Конституції України та інше. Завершуючи обвинувачення, в обвинувальному акті зазначено, що суддя «... ОСОБА_6 призначений на посаду судді Верховного Суду Республіки Крим російської федерації на окупованій території АР Крим та продовжив здійснювати правосуддя вже як суддя верховного суду Республіки Крим російської федерації».

ОСОБА_6 , повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому відповідно до вимог ст. 323, ст. 297-5 КПК України порядку, в судові засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

Прокурор та захисник вважали можливим за встановлених обставин проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Враховуючи наведене, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

З матеріалів судового провадження встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглядалось в порядку спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченого - «in absentia», який показань суду не надавав, заяв, заперечень та клопотань на адресу суду не подавав. Державою забезпечена обов`язкова участь захисника.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції вживав всі можливі дії, аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним, та, дотримуючись вимог статей 10, 22, 23 КПК України, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Розглядаючи кримінальне провадження у межах пред`явленого обвинувачення, судом першої інстанції враховано, що:

- постановою ради федерації федеральних зборів рф «Про використання збройних сил російської федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента рф, виходячи з інтересів безпеки життя громадян рф, особового складу військового контингенту зс рф, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту рф на використання зс рф на території України.

- 6 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 7 березня 2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим зупинена, а сама Постанова Рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною;

- 11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною;

- Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим розпущена;

- 17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим»;

- 18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між рф та «Республікою Крим» про прийняття до рф «Республіки Крим» та утворення у складі рф нових суб`єктів, який вже 19 березня 2014 року рішенням конституційного суду рф визнаний таким, що відповідає Конституції рф, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума рф, а 21 березня 2014 року - рада федерації федеральних зборів рф, відтак, за законодавством рф цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року;

- 21 березня 2014 року прийнятий закон рф № 6-ФКЗ, яким прийнято до рф «Республіку Крим» та утворені в складі рф нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до рф з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону рф № 6-ФКЗ);

- 11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта рф.

- Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС рф на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку рф.

- Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку рф на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

- Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим;

- Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку рф внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Тобто, наведені факти, а саме, тимчасова окупація з боку рф частини території України - АР Крим, яка розпочалась зі збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку рф цієї частини території України, є загально відомими фактами, не потребують окремого судового доведення, які за хронологією подій:

а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами рф, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти;

б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України;

в) засуджені міжнародними актами колективного реагування.

При цьому суд першої інстанції дослідив, належно оцінив і послався у вироку на письмові докази у кримінальному провадженні, серед яких:

- дані, що ОСОБА_6 на час дій, які ставляться йому у провину, є громадянином України, що підтверджується копією даних анкети отримувача паспорта громадянина України для виїзду за кордон від 29 серпня 2007 року, відповідно до якої ОСОБА_6 отримав паспорт громадянина України НОМЕР_1 від 23 лютого 1999 року та паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 21 вересня 2007 року;

- дані листа Адміністрації Президента України від 28 вересня 2016 року № 03-01/3021, згідно з якими клопотання про вихід ОСОБА_6 з громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходило;

- дані, що ОСОБА_6 станом на 2009-2016 роки та на час інкримінованих йому дій був суддею Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, що підтверджується копіями Указу Президента України від 22 червня 2009 № 465/2009 «Про призначення суддів» та Указу Президента України від 30 січня 2016 року № 28/2016 «Про звільнення суддів», за якою він звільнений з посади судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим у зв`язку із порушенням присяги судді;

- дані, які містяться у листах Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 18-2153/15 від 16 лютого 2015 року та Вищої ради юстиції № 112/0/9-15 від 12 січня 2015 року, згідно з якими суддя Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_6 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України чи Вищої ради юстиції із заявами про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади за загальними обставинами не звертався, хоча таку можливість мав;

- дані, викладені у рішеннях Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15, з виправленнями, внесеними рішенням від 16 грудня 2015 року № 3875/дп-15, за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої стосовно суддів АР Крим, у тому числі стосовно ОСОБА_6 , якими встановлено, що на підставі указів президента рф «Про призначення суддів федеральних судів» для здійснення правосуддя від імені рф на території АР Крим ОСОБА_6 , який займав посаду судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, призначений на посаду «судді Роздольненського районного суду Республіки Крим», що свідчить про те, що, не будучи у встановленому законом порядку звільненим з посади судді України, ОСОБА_6 прийняв на себе повноваження «судді» іншої держави;

- відомості, які містяться у рішенні Вищої ради юстиції № 1206/0/15-15 від 24 грудня 2015 року, відповідно до якого на підставі рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15 розглянуто питання про внесення подання про звільнення суддів АР Крим, у тому числі і судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_6 , за порушення присяги судді;

- дані, викладені у протоколі огляду інтернет-видань від 7 квітня 2015 року та додатків до нього у виді нормативних актів рф індивідуального характеру про призначення суддів, згідно з якими відповідно до пп. «б» п. 2 указу президента рф від 2 січня 2015 року № 4 ОСОБА_6 призначений на посаду «судді Роздольненського районного суду Республіки Крим», який було утворено окупаційною владою рф на території АР Крим;

- дані протоколу огляду інтернет-видань від 2 лютого 2015 року, якими підтверджуються обставини здійснення ОСОБА_6 правосуддя від імені рф на території АР Крим, без припинення статусу судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим відповідно до законів України, упродовж 2014-2023 років як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади судді Роздольненського районного суду Республіки Крим, а також і після його призначення на посаду «судді» утвореного в системі правосуддя рф судді Роздольненського районного суду Республіки Крим;

- дані, зафіксовані у судових справах № 2-364/2014 та 13-95/2014, відповідно до яких ОСОБА_6 постановляв судові рішення у цивільних справах від 9 вересня 2014 року та від 8 липня 2014 року як «суддя Роздольненського районного суду Республіки Крим рф»;

- дані, зафіксовані у протоколі огляду речей та документів від 10 серпня 2021 року, згідно з якими проведено огляд інтернет-відомостей, розміщених у мережі Інтернет, з яких встановлено, що ОСОБА_6 здійснював «правосуддя» як «суддя Роздольненського районного суду Республіки Крим рф» на підставі законодавства рф: згідно з відомостями, зафіксованими у вказаному протоколі огляду речей та документів, 13 листопада 2015 року ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим по вул. Леніна, б. 44, смт. Роздольне, Роздольненський район, Автономна Республіка Крим, Україна, діючи в інтересах російської федерації, як суддя Роздольненського районного суду Республіки Крим рф, надав дозвіл працівникам незаконно створених правоохоронних органів «Республики Крым» на проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , а також ухвалив «постановление об административном правонарушении» від 14 листопада 2015 року, яким визнав ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 19.3 КоАП рф, і застосував адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 діб;

- дані протоколу огляду інтернет-видань від 10 серпня 2021року та додатків до нього у виді нормативних актів рф, розміщених у мережі Інтернет, які містять відомості щодо діяльності судів на території АР Крим, оглянуто «федеральный закон от 23 июня 2014 года № 154-ФЗ «О создании судов российской федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты российской федерации», відповідно до якого, на виконання ст. 9 Закону рф від 21 березня 2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» и ст. 177 ФКЗ от 31 декабря 1996 года № 1-ФКЗ «О судебной системе российской федерации», було прийнято рішення про утворення «Роздольненського районного суду Республіки Крим»;

Наведені докази судом першої інстанції визнані достовірними, належними та допустимими, такими, що узгоджуються з відомостями, які є загальновідомими, а, окрім того, врахував їхню єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, за змістом між собою.

Також судом встановлено, що подання окремих протоколів огляду в копіях, які завірені відповідно до вимог закону, пояснюється процесуально, оскільки є наслідком виділення шляхом копіювання матеріалів даного провадження з інших кримінальних проваджень, про що прокурором подано відповідні достовірні докази у вигляді прийнятих та належно оформлених процесуальних рішень, що не вплинуло на зміст самих доказів.

Інші, подані стороною обвинувачення та досліджені судом документи, визнані такими, що доказового значення в межах даного провадження не мають.

Оцінюючи та аналізуючи зібрані у провадженні докази, суд першої інстанції, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з урахуванням проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну у встановленому порядку громадянства, дійшов висновку, що, з огляду на встановлені обставини, ОСОБА_6 по теперішній час залишається громадянином України, незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак, не може бути підставою для втрати ним громадянства України. Через оголошену ОСОБА_6 у межах даного провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і його вихід з громадянства України.

За встановлених обставин суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 є громадянином України, який, не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, з березня 2014 року як «суддя» незаконно створеного «Роздольненського районного суду Республіки Крим» здійснював «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - рф, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням у січні 2015 року на посаду «судді Роздольненського районного суду Республіки Крим» на окупованій території України прийняв на себе повноваження судді іншої держави - рф, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію. Здійснення ОСОБА_6 за таких умов «правосуддя» від імені рф свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки ним забезпечувалось становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади рф на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади рф з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а відтак, надання ним допомоги рф у проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України.

При цьому судом врахований достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_6 для усвідомлення ним фактів активної діяльності рф проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим, що доводиться об`єктивними даними про його кваліфікаційний рівень підготовки як судді в галузі права, який дозволяв йому здійснювати тривалий час правосуддя. Окрім того, суд дійшов висновку, що про свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_6 з надання допомоги рф у проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку, оскільки ОСОБА_6 , починаючи з 21 березня 2014 року, не складає своїх повноважень судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, як суддя не вчиняє жодних дій у зв`язку із своєю мовчазною згодою на автоматичне набуття по факту громадянства іншої країни, а продовжує здійснювати «правосуддя» як «суддя Роздольненського районного суду Республіки Крим», керуючись при цьому матеріальним та процесуальним правом іноземної держави, бере успішну участь у конкурсі на зайняття посади «судді Роздольненського районного суду Республіки Крим», процедура якого передбачає свідоме складання окремих документів та добровільне подання персональних особистих даних про себе та членів своєї сім`ї, та в подальшому здійснює «правосуддя» на цій посаді.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 8 квітня 2014 року та № 1689-VII від 7 жовтня 2014 року), оскільки він, будучи громадянином України, вчинив державну зраду, тобто умисне діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України у виді надання іноземній державі (російській федерації) та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує, що вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Зокрема, у ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винуватим, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Також колегія суддів доходить висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами, дослідженими під час судового розгляду, беззаперечно встановлено, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України, який призначений на посаду судді Роздольненського районного суду АР Крим відповідно до законодавства України, фактично з березня 2014 року, тобто з часу тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим, без припинення статусу судді Роздольненського районного суду АР Крим відповідно до законів України, всупереч вимог, користуючись тим, що не звільнений з посади судді відповідно до чинного законодавства України (незважаючи на те, що його повноваження припинились в силу положень ч. 4 ст. 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI), продовжив здійснювати правосуддя від імені рф вже відповідно до положень ч. 5 ст. 9 Закону рф № 6-ФКЗ. При цьому факт звільнення ОСОБА_6 з посади судді Роздольненського районного суду АР Крим у зв`язку з порушенням ним присяги судді, не може свідчити про те, що ОСОБА_6 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та не звільняє його від кримінальної відповідальності за вчинені ним діяння за обставин, визнаних судом першої інстанції доведеними.

Окрім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України, суддею, призначеним на посаду відповідно до законодавства України, перебуваючи на території АР Крим, після окупації АР Криму діяв згідно з законодавством окупаційної влади, яким передбачено, що суддею може бути лише громадянин рф, підготував та подав до вищої кваліфікаційної колегії суддів рф особисту заяву про рекомендацію на вакантну посаду «судді» незаконно створеного на території АР Крим «Роздольненського районного суду АР Крим» та необхідний для цього пакет документів, передбачений ч. 6 ст. 5 закону рф «Про статус суддів», чим підтвердив особисту згоду виконувати функції представника судової влади країни, яка окупувала та анексувала АР Крим як частину території суверенної України, з метою мати можливість продовжити надавати допомогу рф у проведенні підривної діяльності проти України та забезпечити подальшу окупацію території АР Крим. Після цього взяв участь у проведенні конкурсу на заміщення посади «судді» вказаного «суду». Окрім того, колегія суддів враховує, що згідно з указом президента рф від 18 березня 2022 року № 127 «О назначении судей федеральных судов и о представителях президента российской федерации в квалификационных коллегиях судей субъектов российской федерации» ОСОБА_6 призначений головою «Раздольненского районного суду Республики Крым».

Щодо терміну «підривна діяльність», то такий термін вживається в Деклараціях Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) та інших. Ці міжнародні акти зазначені в рішенні суду першої інстанції, а їх системний аналіз дозволяє недвозначно зрозуміти сутність указаного поняття.

У контексті положень ст. 111 КК України підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Беручи до уваги встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку, що застосування ст. 111 КК України у цьому випадку було передбачуваним і не протирічить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведеним спростовуються доводи сторони захисту про те, що зобов`язання судді перед народом України не мають прямого зв`язку з поняттям - «державна зрада» і не кореспондуються з коментарями до ст. 111 КК України, що передбачають і перехід на сторону ворога в воєнний час, і шпигунство, і надання допомоги іноземній організації або їх представникам в провадженні підривної діяльності проти України; що досудове слідство інкримінує судді ОСОБА_6 дії, які він не вчиняв, а саме, допомога в підривній діяльності, забезпечення посилення тимчасової окупації півострова Крим та функціонування системи органів державної влади російської федерації, тощо.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 129 Конституції України (в редакції станом на 22 лютого 2014 року) судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно зі ст. 6 Закону України № 2862-XII від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів», який втратив чинність на підставі Закону N 2453-VI від 7 липня 2010 року вказаного Закону, судді зобов`язані, серед іншого, не допускати вчинків та будь-яких дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності.

Частиною 4 ст. 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що суддя зобов`язаний, серед іншого, дотримуватися правил суддівської етики, додержуватися присяги судді.

Згідно з положеннями Розділу 1 Кодексу суддівської етики (в редакції від 22 лютого 2013 року) суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду; старанно й неупереджено виконувати покладені на нього обов`язки та вживати заходів для поглиблення своїх знань та вдосконалення практичних навичок; здійснювати судочинство в межах та порядку, визначених процесуальним законом, і виявляти при цьому тактовність, ввічливість, витримку й повагу до учасників судового процесу та інших осіб.

ОСОБА_6 , як судді з достатнім досвідом роботи, беззаперечно відомі вимоги Конституції України та профільних законів про те, що на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів, серед інших критеріїв, лише громадянин України; що суддя звільняється з посади, у т.ч. у зв`язку з припиненням громадянства; порядок припинення громадянства України, тощо.

Разом з тим, згідно з дослідженими судом першої інстанції даними, зафіксованими у листах Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради юстиції, підтверджується факт відсутності звернення ОСОБА_6 з відповідними заявами про переведення його у суди на материкову частину України або звільнення з посади судді за загальними обставинами, хоча мав таку можливість, що підтверджується тим, що заяви про переведення були подані 53 суддями судів АР Крим, більшість з яких була реалізована вже станом на 16 лютого 2015 року, а 33 судді судів АР Крим подали заяви про звільнення за загальними підставами.

Таким чином відсутні підстави вважати, що суддя Роздольненського районного суду АР Крим ОСОБА_6 був позбавлений можливості подати відповідну заяву про звільнення його з посади судді України у встановленому законом порядку.

Окрім того, саме по собі припинення повноважень судді ОСОБА_6 , як судді системи суддів загальної юрисдикції України, ніяк не перешкодило йому здійснювати правосуддя від імені держави-агресора на окупованій нею території, адже для надання допомоги іноземній державі у веденні підривної діяльності проти України ОСОБА_6 необхідно було скористатись формально-юридичним статусом судді судової системи України (що він і зробив), а саме обійманням посади судді Роздольненського районного суду АР Крим, а, окрім того, свідчить про мету ОСОБА_6 , а саме участь у формуванні та діяльності у незаконно створених судових органів окупаційної влади, а наслідком його злочинних дій - фактична шкода суверенітетові та територіальній цілісності України, яка полягала у створенні та діяльності таких органів на території України.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 , маючи громадянські права, може не підтримувати політичний режим країни, в якій проживає, працевлаштуватися на території іншої країни тощо, але він при цьому не отримує права шкодити суверенітетові та територіальній цілісності України чи надавати іноземній державі будь-яку допомогу в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду таким цінностям, тим більше суддею.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів доходить висновку, що дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VІІ від 8 квітня 2014 року та № 1689-VІІ від 7 жовтня 2014 року) кваліфіковані правильно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про відсутність в матеріалах досудового та судового слідства будь-яких матеріалів та документів, які б свідчили, що обвинувачений ОСОБА_6 належним чином повідомлений про проведе досудове розслідування та судовий розгляд, що він виявляв своє бажання чи небажання, в письмовій чи усній формі, особисто брати участь в досудовому чи судовому розслідуванні, та відсутні будь-які докази чи дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_6 повідомлений про те, що відносно нього проводиться досудове чи судове розслідування.

Відповідно до ч. 8 ст. 135 КПК України повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників) копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

Згідно з положеннями ст. 297-5 КПК України повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до статті 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Отже, наведені вище положення закону містять вимоги щодо повідомлення осіб, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, про здійснення щодо них спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

За змістом ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року під час розгляду клопотання прокурора про надання дозволу на здійснення у даному кримінальному провадженні спеціального досудового розслідування наведені вище підстави та обставини були предметом перевірки слідчим суддею, та за результатом розгляду слідчий дійшов висновкупро наявність підстав, визначених ст. 297-1, 297-2, 297-4 КПК України, для задоволення клопотання сторони обвинувачення про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .

Окрім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що розгляд кримінального провадження судом за відсутності обвинуваченого здійснювався на підставі прийнятого рішення про спеціальне судове провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Стороною обвинувачення під час досудового розслідування вжито заходів для повідомлення ОСОБА_6 про здійснюване щодо нього кримінального провадження шляхом публікування повідомлень на офіційному сайті Офісу Генеральної прокуратури, в газеті «Урядовий кур`єр», направлення всіх документів його захиснику, а, окрім того, направленням на сайт Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим протягом 18-23 червня 2015 року повісток про виклик (ас. 21-39 т.2).

Матеріалами справи також підтверджується, що суд першої інстанції повідомляв обвинуваченого про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення відповідних повідомлень його захиснику, публікування оголошень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а також на офіційних веб-сайтах Святошинського районного суду м. Києва, що знайшло своє відображення у документах, які містяться у томі 1.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні був представлений професійним адвокатом ОСОБА_7 , який ефективно здійснював захист його інтересів, зокрема, шляхом заявлення клопотань, подання апеляційної скарги.

Отже, з огляду на викладене вище, як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції були виконані вимоги КПК України щодо повідомлення ОСОБА_6 про здійснення стосовно нього спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Також колегія суддів враховує, що чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити перегляд вироку в суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 400 КПК України якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Таким чином, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судових рішень, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_6 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Є необґрунтованими, на думку колегії суддів, і доводи захисника про те, що в обвинувальному акті, яким висунуто обвинувачення, відсутній важливий елемент, як формулювання обвинувачення, і він фактично дублює повідомлення про підозру та дослівно переповідає фактичні обставини кримінального правопорушення, які по суті складаються з 12 частин, які є повністю ідентичними, тому виникають сумніви в тому, що обвинувачення сформулювало конкретно, або відсутністю формулювання обвинувачення взагалі, у зв`язку з чим за вказаним обвинувальним актом ОСОБА_6 має статус не обвинуваченого, а підозрюваного, так як відповідно до ст. 277 КПК України вказане становить зміст підозри, а не обвинувального акту.

Так, на стадії досудового розслідування після виконання дій, передбачених ч. 1 ст. 42 КПК України, до висунення обвинувачення, особа перебуває у статусі підозрюваного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 277 КПК України повідомлення про підозру має містити серед іншого стисле виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

Обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із посиланням на положення Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту (ч. 1 ст. 337 КПК України).

За наведеного, з урахуванням того, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 направлений до суду, ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого, а в обвинувальному акті, відповідно до положень ч. 5 ст. 291 КПК України, викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, в межах якого судом першої інстанції проводився судовий розгляд.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 217 КПК України у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, матеріали кримінального провадження містять відомості та документи про виділення матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_6 в окреме провадження (т. 2), у т.ч. такі дані містяться і в Реєстрі матеріалів досудового розслідування (п. 1 Розділу ІІ), у змісті обвинувального акту.

На переконання колегії суддів, відсутність в Реєстрі матеріалів досудового розслідування даних про складання обвинувального акту не є істотним порушенням вимог КПК України, що тягне за собою скасування судового рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що питання невідповідності обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування Кримінальному процесуальному закону та стадії, на якій про це заявляти, є тактичним прийомом захисту та доцільності таких дій в кожній конкретній справі, то вони є непереконливими, оскільки питання повернення обвинувального акту прокурору, у разі його невідповідності вимогам КПК України, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України вирішується судом першої інстанції лише на підготовчому судовому засіданні.

Покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України.

За таких обставин, ураховуючи те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог КПК України, які перешкодили або могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, в ході апеляційного розгляду не встановлено, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року щодоОСОБА_6 за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VІІ від 8 квітня 2014 року та № 1689-VІІ від 7 жовтня 2014 року) - залишити без змін.

Ухала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4