Справа № 166/1299/24
Провадження №1-кп/157/76/25
УХВАЛА

Іменем України

05 лютого 2025 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 червня 2024 року за № 0000225, про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, Республіки Азербайджан, місце проживання: АДРЕСА_1 , особа без громадянства, азербайджанець, неодружений, не працевлаштований, раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор ОСОБА_5 подав до суду клопотання, у якому просить продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, не визначаючи розміру застави. В обґрунтування клопотання зазначає, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, а саме у тому, що 04 червня 2024 року близько 23 год, будучи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов на територію домогосподарства за місцем проживання ОСОБА_9 , що за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходячись на порозі зазначеного житлового будинку, на ґрунті ревнощів щодо колишньої співмешканки ОСОБА_9 вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_10 , в ході якого, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи на меті заподіяти смерть потерпілому ОСОБА_10 , утримуючи в руках ніж, з прикладанням фізичної сили наніс лезом ножа ОСОБА_10 шість ударів у ділянку тулуба. Від спричинених ножових поранень ОСОБА_10 помер на місці події. Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді шести колото-різаних ран грудної клітки. Рана №1 проникає у грудну порожнину, без пошкодження внутрішніх органів, напрямок спереду-назад, перпендикулярно до поверхні грудної клітки, глибина раневого каналу 4,0-6,0 см. Рана №2 проникає у грудну порожнину з пошкодженням верхньої долі лівої легені, напрямок спереду-назад, дещо зверху-вниз, глибина раневого каналу 6,0-8,0 см. Рана №3 проникає у грудну порожнину з пошкодженням діафрагми, селезінки, напрямок дещо зверху-вниз, глибина раневого каналу 8,0-10,0 см. Рана №4 не проникає у грудну порожнину, рана проходить підшкірно до переду, глибиною 2,8 см. Рани №5 та №6 - проникаючі з пошкодженням нижньої долі лівої легені, напрямок спереду-назад, глибина раневих каналів 8,0-10,0 см. Вказані тілесні ушкодження виникли у короткій послідовності одне за одним та у короткий проміжок часу перед смертю потерпілого. Згідно з п. 21.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень від 17 січня 1995 року, затверджених наказом МОЗ № 6, тілесні ушкодження у вигляді проникаючих поранень грудної клітки з пошкодженням легень, діафрагми, селезінки, рани №1, №2, №3, №5, №6 - кожне окремо належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в цьому конкретному випадку викликали смерть потерпілого ОСОБА_10 . Відомості про вчинення кримінального правопорушення 05 червня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000225 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено достатність доказів для обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Слідчий суддя Ратнівського районного суду Волинської області ухвалою від 05.06.2024 застосував щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 02.08.2024, який продовжив ухвалою слідчого судді до 05.09.2024 включно. Старшим слідчим СВ відділення поліції №2 (сел. Ратне) Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області ОСОБА_11 за погодженням із начальником Ратнівського відділу Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_12 05 червня 2024 року повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у вбивстві, тобто в умисному заподіянні смерті іншій людині. 26.08.2024 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000225 від 05 червня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_6 у скоєнні зазн Волинської області. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 29.08.2024 матеріали кримінального провадження передано на розгляд Камінь-Каширського районного суду Волинської області. На цей час існують обґрунтовані підстави для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Обґрунтованість підозри підтверджується: протоколом проведення огляду місця події від 05 червня 2024 року; протоколом проведення огляду трупа ОСОБА_10 від 05 червня 2024 року; протоколом огляду мобільного телефону свідка ОСОБА_9 від 05 червня 2024 року; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 05 червня 2024 року; протоколами допитів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 ; іншими зібраними в ході досудового розслідування матеріалами кримінального провадження у сукупності. Допитаний в якості підозрюваного ОСОБА_6 частково визнав свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Існування реальної загрози призначення покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років спонукає людину, не дивлячись на родинні та суспільні стосунки і матеріальний стан, вживати всі можливі заходи, спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності, зокрема переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків. Тримання під вартою є єдиним запобіжним заходом, який унеможливлює здійснення тиску на інших учасників кримінального провадження та втечу ОСОБА_6 , а також вчинення нового кримінального правопорушення. Застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні. Слідчий суддя Ратнівського районного суду Волинської області ухвалою від 05.06.2024 задовольнив клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ухвалою від 03.09.2024 строк тримання під вартою продовжено, а також колегія суддів Камінь-Каширського районного суду Волинської області ухвалою від 16.12.2023 строк тримання обвинуваченого під вартою продовжила до 14.02.2024. Цими ухвалами слідчого судді та суду встановлено наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, тобто ризиків, визначених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Окрім описаних вище ризиків, також наявний ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик вчинити інше кримінальне правопорушення. Вищевказані ризики жодним чином не зменшилися та продовжують існувати. Так, обвинувачений ОСОБА_6 , знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинений ним злочин може переховуватися від органу досудового розслідування та в подальшому від суду. За тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_6 фактично заперечує свою винуватість у вчиненому, оскільки вказує, що вчиняв дії щодо самооборони від нападу потерпілого, і що останній, усвідомлюючи, що його може бути засуджено до реальної міри покарання за злочин, предметом посягання якого є життя людини, за який Кримінальним кодексом України передбачено одне із найсуворіших покарань, а саме позбавлення волі строком від 7 до 15 років, не маючи міцних соціальних зв`язків, власної сім`ї, постійної роботи та відповідно і грошових коштів, громадянства України (є особою без громадянства), та за відсутності відомостей, які б давали підстави вважати, що обвинувачений не покине своє місце проживання та буде сприяти суду у встановленні усіх обставин справи до закінчення судового розгляду, наявні достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може переховуватися від органу досудового розслідування шляхом перебування в інших населених пунктах, районах та областях, у тому числі на тимчасово окупованих територіях. ОСОБА_6 не має громадянства України, а тому ця обставина у сукупності із іншими описаними нижче та обґрунтованими ризиками, з урахуванням інкримінованого йому особливо тяжкого злочину, потенційно не буде стримуючою обставиною, яка б вказувала на міцні соціальні зв`язки останнього за місцем проживання, його плани на майбутнє проживання на території України, та збільшує ризик втечі такої особи. Обґрунтовано, що ризик втечі для ОСОБА_6 може бути розцінений як менш небезпечний, ніж як кримінальне переслідування та процедура виконання покарання. Таким чином, є ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від суду. Крім цього, ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, як тих, які вже були допитані судом, так і тих, які в силу певних причин під час судового засідання ще не допитані, шляхом умовляння, погроз схилити їх не давати показання відносно нього, а також з метою ухилення від покарання; обвинувачений може вмовляти свідків змінити показання на свою користь; перебуваючи на волі та будучи обізнаним про деталі вчиненого злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній буде вживати заходів аби незаконно впливати на зазначених осіб, які надали показання в якості свідків у кримінальному провадженні з метою зміни або відмови від наданих показань. У цьому контексті належить врахувати той факт, що ОСОБА_6 тривалий час (до 3 років) незадовго до злочину проживав однією сім`єю з ОСОБА_9 та її неповнолітнім сином ОСОБА_16 , які є ключовими свідками обвинувачення, у с. Гута Ковельського району Волинської області, і до затримання продовжував проживати в одному населеному пункті із цими особами, що потенційно збільшує його можливості впливу на цих осіб у силу доброї попередньої обізнаності з місцем їх проживання, відстані до місця їх проживання, розкладом руху до місця праці, навчання тощо. Крім того, характер вчиненого злочину свідчить про те, що ОСОБА_6 схильний до застосування насильства, що вказує на підвищений рівень небезпечності обвинуваченого в разі його перебування на свободі та, зважаючи на тяжкість покарання за особливо тяжкий злочин, можливості протиправних дій з боку останнього до таких осіб. Таким чином, є ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик незаконно впливати на свідків та потерпілих. Крім цього, встановлено, що ОСОБА_6 неодноразово вчиняв домашнє насильство щодо своєї колишньої співмешканки ОСОБА_9 , за що був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності, що вказує на те, що ОСОБА_6 під час своїх протиправних дій здійснював насильство фізичного чи психологічного характеру. Під час судового розгляду під час допиту, ОСОБА_9 , окрім іншого вказала, що з початку березня 2024 року припинила спілкування та спільне сумісне проживання з ОСОБА_6 . Однак, як встановлено в ході досудового розслідування та підтверджено під час судового розгляду, ОСОБА_17 04.06.2024 біля 23 год, будучи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов на територію домогосподарства за місцем проживання ОСОБА_9 та на ґрунті ревнощів розпочав з останньою словесний конфлікт, в ході якого без особливих та вагомих причин завдав 6 ножових смертельних поранень ОСОБА_10 , який перебував до цього у будинку ОСОБА_9 та вступив в словесний конфлікт з обвинуваченим. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , ніде не працюючи, не маючи офіційного і неофіційного заробітку, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності, цілком ймовірно буде й надалі продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, зможе вчиняти фізичний, психологічний тиск на свідків, очевидців події злочину, зокрема ОСОБА_9 та її неповнолітнього сина ОСОБА_16 . Таким чином, є ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик вчинити інше кримінальне правопорушення. Загальною підставою для застосування будь-якого заходу примусу, у тому числі запобіжного заходу, є фактичні дані, які свідчать про неналежну поведінку суб`єкта кримінального процесу чи можливість такої поведінки, яка повинна ґрунтуватись на даних, які свідчать про реальний намір такої особи вчинити дії, для попередження яких застосовується запобіжний захід. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» («Cloot v. Belgium», § 40) серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний у світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться. Вирішуючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, характеризуючі дані про особу, конкретні обставини справи, мету застосування такого запобіжного заходу. Окрім цього, належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, згідно з яким тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Так, Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину, ухилення від явки до суду, вчинення іншого злочину. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства». Отже, згідно з практикою Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. Також, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, останній буде і надалі продовжувати свою протиправну діяльність та не забезпечить виконання завдання кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України. Обрати більш м`який запобіжний захід неможливо, оскільки такий не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, а також не забезпечить виконання останнім процесуальних обов`язків. Так, особиста порука не може бути застосована відносно обвинуваченого тому, що особа, яка б заслуговувала на довіру та яка зможе поручитися за виконання останнім обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відсутня. Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не може бути застосовано у зв`язку із тим, що у разі його застосування обвинувачений не буде гарантовано обмеженим у здійсненні незаконного впливу на свідків. Також неможливе застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді застави, оскільки останній ніде не працює та немає доходів, і ні обвинувачений, ні інша особа з клопотанням про застосування вказаного виду запобіжного заходу не зверталась. Окрім цього, за увесь період досудового розслідування ніхто не поручився за обвинуваченого, а тому застосування запобіжного заходу у виді особистої поруки неможливе. Щодо ОСОБА_6 недоцільно обирати запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, оскільки останній обвинувачується у вчинені особливо тяжкого умисного злочину проти життя і здоров`я особи, що дає підстави вважати, що обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, обвинуваченим виконані не будуть.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засідання клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою підтримав з викладених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечив і пояснив, що не вважає себе соціально небезпечним, не збирається переховуватися і чинити тиск на учасників, просить у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечив і пояснив, що наведені прокурор у клопотанні ризики є формальними, не підтверджені конкретними доказами, та є суб`єктивною думкою сторони обвинувачення, яка ґрунтується на припущеннях. Щодо ризику впливу на свідків, то такий відсутній ще й тому, що на теперішній час свідки у кримінальному проваджені допитані. Тобто ризик пливу на них унеможливлений. Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, то обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, а тому таких ризиків немає.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засідання підтримав клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 строку запобіжного у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши доводи прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, потерпілого, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора належить задовольнити, зважаючи на таке.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено мету застосування запобіжного заходу, а саме забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання про продовження строку тримання під вартою суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Слідчий суддя Ратнівського районного суду Волинської області ОСОБА_18 ухвалою від 05 червня 2024 року застосувала щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів, до 02 серпня 2024 року, який ухвалами від 29 липня 2024 року, 3 вересня 2024 року продовжила до 01 листопада 2024 року.

Застосовуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а у подальшому продовжуючи строк цього запобіжного заходу, слідчий суддя виходив з того, що існують ризики переховування обвинуваченого від органів досудового слідства та суду, і тримання під вартою є єдиним запобіжним заходом, який унеможливлює здійснення тиску на інших учасників кримінального провадження та втечу обвинуваченого, а також вчинення нового кримінального правопорушення.

Камінь-Каширський районний суд Волинської області своїми ухвалою від 22 жовтня 2024 року, від 17 грудня 2024 року продовжив строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до 20 грудня 2024 року, 14 лютого 2025 року включно, оскільки продовжували існувати ризик переховування останнього від суду та ризик впливу на свідків.

В обґрунтування пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, прокурор посилається на сукупність зібраних під час досудового розслідування та досліджених судом доказів, зокрема на показання свідків та висновки відповідних судових експертиз.

Наведені прокурором докази, на підставі яких пред`явлено обвинувачення і які досліджуються судом, свідчать про наявність фактів та інформації, які є переконливими, у тому числі і для стороннього спостерігача, що обвинувачений можливо вчинив злочин. Питання допустимості доказів, їх належності, достатності та достовірності, питання кваліфікації діяння вирішується судом під час оцінки доказів у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, до затримання проживав з матір`ю, займався суспільно корисною працею, тимчасовими заробітками, а також домашнім господарством.

В обґрунтування клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор посилається на такі ризики як переховування обвинуваченого від суду, впливу на потерпілого та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо наявності таких ризиків суд бере до уваги в сукупності тяжкість злочину, який ставиться обвинуваченому у вину, а саме те, що зазначений злочин відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, і посягає на найвищу соціальну цінність життя людини, незворотність наслідків від такого злочину, які вже ніколи не виправити, суворість передбаченого покарання, у разі визнання ОСОБА_6 винуватим, а також як наведені вище відомості про особу обвинуваченого, так і те, що останній є особою без громадянства, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_9 , яка є свідком у кримінальному провадженні, і приходить до висновку, що продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від суду та незважаючи на плинність часу з моменту застосування найсуворішого запобіжного заходу, такий ризик не зменшився.

За таких обставин і беручи до уваги те, що строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого спливає 14 лютого 2025 року, і розгляд кримінального провадження закінчити до цього часу не є можливим з об`єктивних причин, що зумовлені складністю кримінального провадження, серйозністю висунутого обвинувачення, об`ємом та характером доказів, суд дійшов висновку, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень і запобіганню ризику його втечі і переховування від суду, обраний раніше щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою належить продовжити на строк 60 днів.

На думку суду, застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо ОСОБА_6 з урахуванням, поряд з іншим, характеру звинувачення, не зможе за вищенаведених обставин запобігти зазначеному ризику.

Разом з тим, з огляду на те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності та у кримінальному провадженні свідки допитані, відсутні підстави вважати, що існують ризики вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та впливу на свідків, на що посилається прокурор.

Крім того, безпідставним є посилання прокурора у клопотанні, про що суд вже зазначав у попередній ухвалі про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, на ту обставину, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні злочину під час перебування останнього під адміністративним наглядом, оскільки жодних доказів на підтвердження такого факту суду не надано.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який посягає на найвищу соціальну цінність життя людини, і який є насильницьким та потягнув за собою незворотні наслідки, і такі факти свідчать про те, що справжні інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого у цьому конкретному випадку, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи обвинуваченого, у зв`язку з чим продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим.

Керуючись ст. ст. 331, 369, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05 квітня 2025 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим у той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Дата проголошення повного судового рішення 06 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3