У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2025 року

м. Київ

справа № 451/1775/23

провадження № 51-83ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Радехівського районного суду Львівської області від

25 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 жовтня

2024 року,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Радехівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 тридцять тисяч гривень моральної шкоди. Зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму п`ять тисяч гривень, добровільно виплачених ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 .

В іншій частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 сто тисяч гривень моральної шкоди. Зараховано до присудженої у відшкодування моральної шкоди суму тридцять п`ять тисяч гривень, добровільно виплачених ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_7 .

В іншій частині стягнення моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Радехівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року - без зміни.

Як установлено судами, ОСОБА_5 27 серпня 2023 року близько 07:21, керуючи автомобілем марки «Ford Focus» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 рухаючись у напрямку м. Львів по проїжджій частині автодороги Н-17

(Львів- Луцьк) у селі Сабанівка Червоноградського району Львівської області, з перевищенням допустимої в межах населеного пункту швидкості, проявив неуважність та неналежно оцінив дорожню обстановку, проігнорував вимоги дорожніх знаків 1.2 «Небезпечний поворот ліворуч», 1.4.7 «Напрямок повороту», 1.39 «Аварійно небезпечна ділянка (інша небезпека)», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 7.21.1 «Вид небезпеки» розділу 33 ПДР України, та дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України, на заокругленні дорожнього полотна ліворуч не впорався з керуванням вказаного автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей час у напрямку міста Луцьк, їхав керований потерпілим ОСОБА_7 автомобіль марки «ВАЗ-2101» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 та зіткнувся з ним, чим грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України. В результаті дорожньо - транспортної пригоди водій автомобіля марки «ВАЗ-2101» потерпілий ОСОБА_7 , отримав тяжкі тілесні ушкодження та пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2101» потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виклав вимогу до суду касаційної інстанції про зміну оскаржуваних судових рішень, призначивши засудженому за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Свої доводи захисник мотивує тим, що судами не взято до уваги той факт, що ОСОБА_5 проживає за рахунок ведення власного домашнього господарства, здійснює догляд за братом ОСОБА_8 , який є інвалідом ІІ групи і має психічний розлад. Також має на утриманні сім`ю, виховує доньку, є інвалідом ІІІ групи. Характеризується з позитивної сторони, бере активну участь у громадському житті села. Тому, призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки фактично позбавляє його сім`ю засобів на існування.

Вважає, що додаткове покарання суд може відповідно до ст. 69 КК України не призначати, лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі захисником не оскаржуюються.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, наслідки вчиненого злочину (заподіяння двом потерпілим тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень), думку потерпілих, відношення засудженого до скоєного злочину, часткове добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілим.

Поряд із цим судом враховано: пом`якшуючу покарання обставину, якою суд визнав щире каяття; відсутність обтяжуючих покарання обставин; дані, які характеризують особу засудженого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, є інвалідом ІІІ групи.

Крім цього, судом першої інстанції враховано інформацію, викладену в досудовій доповіді стосовно ОСОБА_5 , згідно з якою встановлено низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Орган пробації вказав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що необхідним та достатнім для виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень буде призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2

ст. 286 КК України. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та застосування до нього вимог ст. 75 КК України.

Що стосується призначеного додаткового покарання, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_5 , маючи достатні навички керування транспортним засобом, посвідчення водія категорії «А1, А, В1, В, С1, С», порушив вимоги Правил дорожнього руху, з якими був ознайомлений, легковажно розрахував на запобігання шкідливим наслідкам своєї протиправної поведінки, не вжив заходів для забезпечення безпеки інших учасників дорожнього руху.

Тому, враховуючи обставини кримінального провадження, суд першої інстанції вважав за доцільне призначити ОСОБА_5 додаткове покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами,оскільки додаткове покарання запобігатиме можливому вчиненню засудженим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню.

Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК України обґрунтовано визнав їх неспроможними та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив судове рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції, аналізуючи доводи сторони захисту, щодо можливості не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, не знайшов підстав для пом`якшення йому покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, та вважає, що касаційна скарга захисника не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Радехівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3