Справа №127/7910/25
Провадження №1-кс/127/3462/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження №10002341 від 29.03.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з клопотанням про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні слідчого перебувають матеріали кримінального провадження, відомостій про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002341 від 29.03.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Зі змісту клопотання встановлено, що 01.09.2009 року, ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , під приводом формальної застави квартири АДРЕСА_1 , що належала гр. ОСОБА_4 , вели її в оману, внаслідок чого дану квартиру продали, чим заподіяли останній матеріального збитку.

Так, 03.12.2012 року до ЄРДР було внесено відомості та відкрито кримінальне провадження за № 00000072 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Досудове розслідування якого здійснювалось слідчими відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності СВ Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області.

За результатами проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження до Вінницького міського суду Вінницької області направлено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та 31.05.2019 Вінницьким міським судом Вінницької області засуджено ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 190 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

З тексту даного вироку встановлено, що у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4 шляхом зловживання довірою, так ОСОБА_5 , який являвся керівником приватного підприємства «Санта-Марія» (КОД ЄРДПОУ 14358417, юридична адреса: 24600, Вінницька область, Крижопілський район, вул. Коцюбинського 1, дата анулювання 31.12.2010 р.), діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи корисливу мету, зловживаючи довірою та переконуючи ОСОБА_4 у добросовісності своїх намірів, переконав останню укласти договір застави на належну їй на праві приватної власності квартиру з метою отримання грошових коштів та подальшого їх внесення в спільний розвиток бізнесу ОСОБА_5 та онука ОСОБА_4 . ОСОБА_7 , який буде включений до числа керівників приватного підприємства «Санта-Марія».

В подальшому, ОСОБА_4 будучи введеною в оману та перебуваючи в офісному приміщенні приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , уклала договір купівлі- продажу від 01.09.2009 р. на належну їй на прав власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Після чого, ОСОБА_5 , не маючи наміру вносити кошти в розвиток бізнесу, а саме добування корисних копалин в Горячківському родовищі, в присутності ОСОБА_4 отримав частину грошових коштів в сумі 13 000 доларів США, від ОСОБА_6 , який представляв інтереси Покупця ОСОБА_9 , передав кошти в якості оплати за умови договори купівлі- продажу квартири. Наступного дня, 02.09.2009 р. перебуваючи в приміщенні ресторану «Піцерія Челентано», що за адресою: м. Вінниця, вул. Литвиненка 1, ОСОБА_5 , не маючи наміру вносити кошти в розвиток бізнесу, отримав решту грошових коштів в сумі 5000 доларів США, які також надавались ОСОБА_6 відд імені Покупця в якості оплати за умовами вищевказаного договору купівлі- продажу.

Разом з тим, 29.03.2016 року, прокурором прокуратури міста Вінниці, юристом 1 класу ОСОБА_10 було винесено постанову про виділення матеріалів досудового розслідування за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 в окреме провадження за № 0002341 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В ході проведення, досудового розслідування кримінального провадження №0002341 було допитано в якості потерпілого ОСОБА_4 , яка повідомила, що 01.09.2009 року ОСОБА_5 приїхав разом з її онуком ОСОБА_7 до неї в квартиру та зав`язали розмову про те що хочуть зайнятись спільним бізнесом але для цього їм необідні гроші і повідомили їй що вона має їм допомогти, що ОСОБА_11 знає людину яка може все організувати та через два місяці вже всі кошти повернуться та що її квартира буде заставлена на певний час. ОСОБА_11 також повідомив що все буде оформлено лише формально і що він домовився з ОСОБА_6 .. Трохи пізніше, ОСОБА_11 та її онук, приїхали знову до її квартири та повідомили щоб вона збиралась та брала всі необхідні документи і те що їх всіх вже чекають у нотаріуса. Приїхавши до нотаріуса, ОСОБА_11 взяв її паспорт та віддав його секретарю для оформлення. Нотаріус ОСОБА_12 не роз`яснив їй суть договору, пізніше ОСОБА_13 сама помітила що це договір купівлі-продажу а не внесення квартири під заставу, після чого вона заявила що нічого не продає та підписувати нічого не буде, проте нотаріус повідомив що це все формальність та щоб остання не хвилювалась. Сам договір ОСОБА_13 не перечитувала але повірила нотаріусу та підписала даний договір, в подальшому, ОСОБА_14 передав кошти ОСОБА_11 , а перерахувавши ОСОБА_11 поклав їх в кишеню, та повідомив що все добре і те що там 13 000 доларів США. Після чого ОСОБА_15 всі переконували що все добре проте приблизно через пів року до неї зателефонував ОСОБА_11 та повідомив що він передав ОСОБА_14 грошові кошти 2500 доларів США.

Після укладення договору купівлі- продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 всеодно продовжувала проживати за вищевказаною адресою, протев подальшому, 26.04.2012 р., у той час коли ОСОБА_13 перебувала в лікарні, їй зателефонувала її донька ОСОБА_16 та повідомила що до її квартири прийшли невідомі особи та почали повідомляти що їх буде примусово виселено з даної квартири, так як є відповідне рішення суду. Згодом вже було встановлено, що цими людьми був державний виконавець, та ОСОБА_6 , який діяв за доручення поточної власниі квартири ОСОБА_9 , які в свою чергу примусово виселили з квартири батька ОСОБА_17 та її доньку залишивши всі особисті речі та меблі в квартирі.

Відповідно до клопотання ОСОБА_4 поданого до слідчого, вона вважає, що зібрані усі фактами, які перебувають у даному кримінальному провадженні, а також ті факти які були підтвердженні у вироці ОСОБА_5 в межах кримінального провадження №0000072, доводять вину і інших осіб, а тому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім цього, оскільки потерпіла ОСОБА_4 вважає, що договір купівлі- продажу, укладений 01.09.2009 р., являється фіктивним, так як в цьому її запевняв нотаріус ОСОБА_8 , вона вважає, що всі подальші державні реєстратори та нотаріуси не мали підстав для здійснення будь-яких дій з квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 13.11.2014 року о 14:17:35 год. приватний нотаріус ОСОБА_18 на підставі договору купівлі- продажу квартири, серія та номер: 2361, виданий 01.09.2009 р., видавник якого приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 було здійснено перереєстрацію квартири за адресою: АДРЕСА_3 , здійснила перереєстрацію нерухомого майна, власником якого стала ОСОБА_9 , у зв`язку з чим, потерпіла ОСОБА_4 зазнала значної шкоди, адже вона втратила право на своє нерухоме майно.

В подальшому, приватний нотаріус ОСОБА_18 13.11.2014 р. 14:50:38 год. вже на підставі договору купівлі- продажу квартири, серія та номер: 1194, виданий 13.11.2014 р., права власності на дану квартиру набула вже ОСОБА_19 .

28.02.2019 державний реєстратор - приватний нотаріус ОСОБА_20 на підставі договору купівлі- продажу, серія та номер: 157, виданий 28.02.2019 р., внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформацію про те, що власником даної квартири являється ОСОБА_21 .

В подальшому, 29.10.2024 р. державний реєстратор- приватний нотаріус ОСОБА_22 на підставі договору купівлі- продажу серія та номер: 1888, виданий 29.10.2024 р., внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформацію про те, що власником даної квартири являється ОСОБА_23 .

Відповідно до клопотання поданого прокурору, ОСОБА_4 зазначає, що квартира за вищевказаною адресою являється предметом даного кримінального правопорушення у зв`язку з чим остання просить накласти арешт на дану квартиру, яка на даний момент належить третім особам.

У зв`язку з вищевказаним, з метою забезпечення належного розслідування по кримінальному провадженню, зберігання речових доказів та недопущенні можливості їх втрати або знищення виникла необхідність в арешті майна, тому прокурор просила суд клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених у ньому.

Потерпіла ОСОБА_4 клопотання прокурора підтримала та просила задовольнити.

Відповідно до частини другої статті 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

З огляду на наведене, з метою забезпечення належного вирішення питання про арешт майна, власник майна не повідомлявся про розгляд даного клопотання.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. (ч. 2 ст. 170 КПК)

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В судовому засіданні встановлено, що підставою для арешту квартиру АДРЕСА_1 , прокурор вказала необхідність забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи наведені вимоги закону, слідчий суддя переконий, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст.98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч.5 ст.110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Проте на час розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна, в матеріалах клопотання відсутня постанова слідчого про визнання вказаної квартири речовим доказом у кримінальному провадженні №0002341 від 29.03.2016.

На запитання суду прокурор ОСОБА_3 повідомила, що у вказаному кримінальному провадженні така постанова не виносилась.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майна положенням ст. 98 КПК України та наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу, оскільки слідчий суддя не наділений правом самостійного визначення підстав, передбачених ст. 98 КПК України та має здійснювати контроль правильності прийнятого слідчим рішення.

На переконання слідчого судді, в матеріалах, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що об`єкт нерухомості, на який останній просить накласти арешт, зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, що вказує на формальність доводів прокурора про наявність у майна ознак речового доказу.

Крім того, відповідно до абзацу другого ч.10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №409049524, від 22.01.2025, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_24 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на підставі договору купівлі продажу украденого з ОСОБА_21 (серія та номер: 1888 виданий 29.10.2024 приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу ОСОБА_25 ).

Слідчим суддею встановлено, що рішеням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.02.2021 у справі №127/1077/20, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9 , ОСОБА_21 про визнанння недійсним договору купівлі-продажу квартири укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) від 01 вересня 2009 року (реєстраційний номер 3598822) та витребування квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_21 та повернення ОСОБА_4 .

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2021 у справі №127/1077/20 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.02.2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11.05.2021 року залишено без змін.

Таким чином, ОСОБА_24 стала законним та добросовісним власником об`єкту нерухомого майна на підстав договору купівлі-продажу, а матеріали судового провадження не містять даних про те, що такий договір визнаний судом недійсним, а тому слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні прокурор не довів необхідності у накладенні арешту на вказане майно, оскільки не доведено існування ризиків, передбачених абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження у вигляді збереження речових доказів, на які посилається прокурор, оскільки ним не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Також слідчий суддя враховує, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та рішення Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до частини першої статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання та відсутність підстав для його задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 131, 132, 167, 170, 172, 173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час належить ОСОБА_23 - відмовити.

На ухвалу судді може бути подана апеляція протягом п`яти діб з дня її винесення до Вінницького апеляційного суду.

Слідчий суддя