Справа № 752/6469/25
Провадження № 1-кс/752/2825/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені №0000008, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання у якому прокурор просить накласти арешт на майно, яке було вилучено в ході обшуку, проведеного 24.03.2025, за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон моделі Iphone марки 13 ProMax, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , s/n - НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_4 .

Клопотання обґрунтоване тим, що слідчою групою слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000008 від 05.01.2024, щодо запровадження протиправного механізму привласнення бюджетних коштів службовими особами Комунального некомерційного підприємства «Київський міський пологовий будинок № 3» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) під час закупівлі медичних виробів, медичного обладнання та лікарських засобів, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

24.03.2025, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.03.2025 у справі № 752/6469/25, провадження № 1-кс/752/2504/25, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , яка була заступником директора з фінансово-економічного напряму КНП «КМПБ № 3», а саме за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого було вилучено мобільний телефон моделі Iphone марки 13 ProMax, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , s/n - НОМЕР_3 .

Постановою слідчого від 24.03.2025 вищезазначений вилучений під час обшуку мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки є доказом фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Метою арешту майна прокурор у клопотанні зазначає: збереження речових доказів; забезпечення можливої конфіскації майна та заявленого в подальшому цивільного позову.

На підставі зазначеного прокурор просить про задоволення клопотання.

Прокурор в судове зсідання не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання про арешт майна без його участі, клопотання підтримав, просив задовольнити.

Від представника власника майна ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи без участі власника майна та її представника, проти клопотання заперечив.

Також представник власника майна ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав заперечення проти клопотання в яких послався на таке. Прокурором не обґрунтовано, що вилучене майно відповідає ознакам-критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України. Під час обшуку телефон було добровільно надано власником для огляду, доступ до телефону не обмежувався. В матеріалах клопотання відсутні відомості про проведення огляду вилученого телефону. Також представник власника майна у запереченнях послався на те, що досудове розслідування здійснюється за ознаками злочину санкція якого не передбачає покарання у виді конфіскації майна. У кримінальному провадженні немає жодного підозрюваного, немає заявленого цивільного позову, а також немає потерпілих, які б могли заявити цивільний позов. Тому твердження прокурора про можливість арешту майна з метою конфіскації майна є нічим непідтвердженими припущеннями. Також представник власника майна зазначив, що клопотання про арешт майна подано із порушенням процесуального строку. На підставі зазначеного просив відмовити у задоволенні клопотання повністю.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників кримінального провадження, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про його задоволення з таких підстав.

Слідчим суддею встановлено, що слідчою групою слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000008 від 05.01.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

24.03.2025, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.03.2025 у справі № 752/6469/25, провадження № 1-кс/752/2504/25, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , яка була заступником директора з фінансово-економічного напряму КНП «КМПБ № 3», а саме за адресою: АДРЕСА_1, в ході якого було вилучено мобільний телефон моделі Iphone марки 13 ProMax, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , s/n - НОМЕР_3 .

Постановою слідчого від 24.03.2025 вищезазначений вилучений під час обшуку мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, що підтверджується копією постанови.

28.03.2025 старшим слідчим в ОВС ОСОБА_6 надано доручення співробітникам ГУ СБ України у м. Києві та Київській області оглянути речі, вилучені під час проведення обшуків кримінальному провадженні №0000008 від 05.01.2024, що підтверджується наявними в матеріалах клопотання відомостями.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Правовою підставою арешту майна є положення ст. 170 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України. У цьому випадку за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У статті 98 КПК України визначені такі критерії щодо речових доказів: матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Матеріалами клопотання обґрунтовано, щовилучений під час обшуку мобільний телефон містить чи може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, яке розслідується у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, і має значення речових доказів.

Слідчим суддею встановлено, що заявлена прокурором у клопотанні мета щодо збереження речових доказів може бути досягнута шляхом застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані критерії є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. Водночас, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Прокурором доведено, що вищезазначене вилучене під час обшуку майно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а застосування такого заходу забезпечення, як арешт майна, сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування та забезпечення збереження речових доказів.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Слідчий суддя дійшов висновку про достатність підстав вважати, що в разі не застосування запобіжного заходу у виді арешту майна, існують ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, яке має значення речового доказу для досудового розслідування.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна слідчий суддя не встановив.

Отже, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки, завдяки цьому заходу забезпечення кримінального провадження, може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

З огляду на викладене, клопотання прокурора про арешт майна з метою збереження речових доказів підлягає задоволенню.

Що стосується зазначеної прокурором у клопотанні мети арешту майна - забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слід зазначити наступне.

Згідно із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

У разі арешту майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного (ч. 2 ст. 173 КПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається у день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч. 1 ст. 59 КК України).

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

У клопотанні прокурор ставить питання про накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання на вилучений під час обшуку мобільний телефон.

Разом з тим, посилаючись на необхідність арешту зазначеного майна з метою конфіскації майна, прокурор не долучив до матеріалів клопотання жодних відомостей на підставі яких можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 набула у кримінальному провадженні №0000008 від 05.01.2024 процесуальний статус підозрюваної.

Такі відомості відсутні також у Витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000008 від 05.01.2024.

Також в матеріалах клопотання відсутні відомості про подання в рамках цього кримінального провадження цивільного позову.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи, і права третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Отже, ОСОБА_4 є третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

З огляду на викладене, прокурор не обґрунтував та не довів належними доказами необхідність арешту зазначеного у клопотанні майна з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, що в свою чергу виключає можливість арешту такого майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

При прийнятті рішення слідчий суддя не погоджується з аргументами представника власника майна про те, що клопотання про арешт майна подано з порушенням строків з огляду на таке. Як встановлено вище, 24.03.2025 органом досудового розслідування проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 в ході якого було виявлено та вилучено мобільний телефон.

26.04.2025 прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 дане клопотання про арешт майна подано до Голосіївського районного суду м. Києва та зареєстровано в канцелярії суду 26.04.2025.

Отже, у даному випадку сторона обвинувачення дотрималась строку звернення із клопотанням про арешт майна відповідно до положень ч. 5 ст. 171 КПК України.

Керуючись статтями 2, 7, 131-132, 170-173, 175, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на вилучене під час проведення 24.03.2025 обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-мобільний телефон моделі Iphone марки 13 ProMax, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , s/n - НОМЕР_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1