ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1248/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/23/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000384 від 13 квітня 2023 року, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000384 від 13.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149, ч.3 ст. 332 КК України, про арешт майна та накладено арешт, шляхом заборони користування, розпоряджання та відчуження:

1. На майно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- мобільний телефон марки «Redmi», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , номер телефону НОМЕР_2 ; тримачі до сім-карт оператора стільникового зв`язку ПрАТ «Київстар» із номерами НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Iphone» ІМЕІ: НОМЕР_5 , номер телефону НОМЕР_6 ; грошові кошти у сумі 17 400 доларів США які вилучені 20.01.2025 під час проведення обшуку у будинку АДРЕСА_1 .

- автомобіль марки «MERCEDES-BENZ CITAN» н.з. НОМЕР_7 та ключі запалення до нього, які вилучені 20.01.2025 під час обшуку даного транспортного засобу;

- банківську картку «Monobank» № НОМЕР_8 , флеш-накопичувач Micro СD 256 GB, які вилучені під час обшуку автомобіля марки BMW 328І н.з. НОМЕР_9 .

2. На автомобіль марки BMW 328І, н.з. НОМЕР_9 та ключі запалювання до нього, яким користується ОСОБА_7 та який на праві власності належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які вилучені під час обшуку даного транспортного засобу.

3. На майно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: мобільний телефон марки «Iphone 14 PRO MAX», ІМЕІ 1: НОМЕР_10 , ІМЕІ 2: НОМЕР_11 ; ноутбук марки «ACER», ідентифікатор пристрою 3F0510E5-23A7-4607-99AD-0E1A07C413767 із зарядним пристроєм; два тримачі до сім-карток оператора «PLAY» № НОМЕР_12 , НОМЕР_13 ; банківську картку МОNESE № НОМЕР_14 вилучені під час проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що вказані у клопотанні предмети були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають критеріям, визначеним ст.98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого його приховування, знищення, відчуження та до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , вважає, що оскаржувана ним ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, винесена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що прокурором в порушення вимог ч.2 ст.170 КПК України не долучено до клопотання будь-яких документів та інших матеріалів, якими прокурором обґрунтовує доводи клопотання.

Крім цього, вказує, що із наданої прокурором постанови слідчого не зрозуміло за якими саме критеріями вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти та автомобілі віднесені до речових доказів, не надано таких відомостей прокурором і під час розгляду клопотання слідчим суддею.

Сторона захисту вважає, що поза увагою слідчого судді залишився той факт, що більша частина із вилучених грошових коштів отримана ОСОБА_7 20.12.2024 (тобто більше ніж через рік після вчинення інкримінованих дій) внаслідок продажу отриманого у спадщину будинку і вказані кошти абсолютно ніякого відношення до торгівлі людьми не мають.

Звертає увагу, що поза увагою слідчого судді залишився той факт, що автомобіль марки BMW 3281 д.н.з. НОМЕР_9 отриманий ОСОБА_7 у користування від власника в травні 2024 року, а тому даний автомобіль не має відношення до подій, які відбувались в жовтні 2023 року.

Апелянт стверджує, що висновки слідчого судді про те, що вилучені грошові кошти та автомобілі підлягають експертному дослідженню взагалі нічим не підтверджені.

В апеляційній скарзі зазначено, що подальше утримання вилучених у ОСОБА_7 грошових коштів та автомобілів ніяким чином не сприятиме досягненню завдання кримінального провадження, а лише спричинить шкоду законним правам та інтересам ОСОБА_7 та інших осіб.

Також захисник просить колегію суддів врахувати той факт, що у ОСОБА_7 на утриманні перебуває малолітня дитина, та те, що захисником надавались відповідні відомості, які свідчать про те, що автомобіль використовувався ОСОБА_7 , в тому числі, для перевезення дитини до закладу дошкільної освіти та інших потреб, пов`язаних із забезпеченням належних умов проживання дитини.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року в частині накладення арешту на вилучені у підозрюваного ОСОБА_7 , грошові кошти в сумі 17 400 доларів США, автомобіль марки MERCEDES-BENZ CITAN д.н.з. НОМЕР_7 та ключі запалювання до нього, автомобіль марки BMW 3281 д.н.з. НОМЕР_9 та ключі запалювання до нього, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вилучені у підозрюваного ОСОБА_7 грошові кошти, транспортні засоби та ключі запалювання до них.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і просять її задовольнити; думку прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді місцевого суду законною та обґрунтованою і просить її залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як слідує з матеріалів справи, слідчим управлінням ГУНП в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000384 від 13.04.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332, ч.1 ст.149 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб, за попередньою змовою, з корисливих мотивів, шляхом внесення недостовірної інформації через електронний кабінет перевізника Системи «Шлях» (електронний сервіс «Заявка на перетин 18-60»), до ЄКІС, адміністратором якої є Укртрансбезпека, а саме про те, що особи являються водіями транспортного засобу суб`єкту господарювання, який має ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів, а також наданням таких транспортних засобів, організовують та сприяють у незаконному переправлені осіб через державний кордон України.

Окрім цього, встановлено, що у липні 2023 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_7 прийняв рішення про особисте збагачення шляхом здійснення вербування потерпілих із використанням їхнього уразливого стану, вчиненого з метою експлуатації у формі зайняття злочинною діяльністю та отримання згоди на таку експлуатацію.

З цією метою ОСОБА_7 , в ході особистих зустрічей та телефонних розмов розпочав підшукувати осіб серед громадян України, які б за збігом тяжких особистих (фінансових) обставин надали би згоду на пропозицію щодо експлуатації у формі зайняття злочинною діяльністю на території країн Євросоюзу.

Так, ОСОБА_7 в першій декаді жовтня 2023 року, за допомогою свого кола спілкування познайомився із ОСОБА_11 , надалі з якою спілкуючись за допомогою месенджера «Viber» дізнався про те, що остання перебуває у надзвичайно скрутному матеріальному становищі через перенесену хворобу та в пошуку високооплачуваної роботи.

Надалі ОСОБА_7 , усвідомлюючи уразливий стан особи, цілеспрямовано, діючи заради реалізації свого злочинного умислу, запропонував ОСОБА_11 зустрітися та допомогти їй заробити кошти за допомогою високооплачуваної роботи за кордоном, створюючи уяву в потерпілої вирішення її проблем, на що остання погодилась.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 07.10.2023 близько 13:00 год., ОСОБА_7 під час спілкування в ході особистої зустрічі із ОСОБА_11 , у ресторані «Старий млин», що у м. Тернополі по вул. Бродівська, 1а, переконавшись, що вона перебуває в уразливому стані, внаслідок хвороби та фінансових зобов`язань, з метою отримання від неї згоди на експлуатацію, вчиняючи на останню психологічний тиск, враховуючи її матеріальну вразливість та відсутність альтернатив вирішення матеріальних проблем, запропонував їй вчиняти злочини на території Республіки Болгарія, пов`язані із незаконним переправленням через кордон даної країни, окремих груп осіб, які не є громадянами Болгарії, за що отримувати грошову винагороду у розмірі близько 5 000 доларів США.

Крім цього, в ході розмови ОСОБА_7 , з метою отримання згоди від ОСОБА_11 на її експлуатацію, використовуючи методи обману, переконував останню про наявність у неї всіх необхідних навичок для зайняття такою злочинною діяльністю та відсутності негативних для неї наслідків.

Внаслідок такої маніпулятивної розмови, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_11 , яка перебувала в уразливому стані через хворобу та фінансові зобов`язання, згоду на її експлуатацію, пов`язану і вчиненням злочинів на території Республіки Болгарія.

На підставі зібраних під час досудового розслідування доказів 20.01.2025 р. ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вербуванні людини, вчиненого з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану для отримання згоди на її експлуатацію, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України.

Також, під час проведення слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій встановлено, що до вказаної злочинної діяльності причетний ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

20.01.2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , а саме у будинку АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Redmi», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , номер телефону НОМЕР_2 ; тримачі до сім-карт оператора стільникового зв`язку ПрАТ «Київстар» із номерами НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Iphone» ІМЕІ: НОМЕР_5 , номер телефону НОМЕР_6 ; грошові кошти у сумі 17 400 доларів США.

Окрім цього, 20.01.2025 року під час проведення обшуку автомобіля марки «MERCEDES-BENZ CITAN» н.з. НОМЕР_7 , який належить ОСОБА_7 , було вилучено даний транспортний засіб та ключі запалення до нього.

Також, 20.01.2025 року під час проведення обшуку автомобіля марки BMW 328І, н.з. НОМЕР_9 , яким користується ОСОБА_7 та який на праві власності належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було виявлено та вилучено: банківська картка «Monobank» № НОМЕР_8 , флеш-накопичувач Micro СD 256 GB; автомобіль марки BMW 328І н.з. НОМЕР_9 та ключі запалювання до нього.

Крім того, 20.01.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 , а саме у квартирі АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки «Iphone 14 PRO MAX», ІМЕІ 1: НОМЕР_10 , ІМЕІ 2: НОМЕР_11 ; ноутбук марки «ACER», ідентифікатор пристрою 3F0510E5-23A7-4607-99AD-0E1A07C413767 із зарядним пристроєм; два тримачі до сім-карток оператора «PLAY» № НОМЕР_12 , НОМЕР_13 ; банківську картку МОNESE № НОМЕР_14 .

Вказане майно 20.01.2025 р. постановою слідчого визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні і долучено до матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

В силу вимог ч.2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання прокурора, дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на речі, предмети та документи, які були виявлені та вилучені 20 січня 2025 року в ході проведення обшуків, в тому числі на майно, яке на праві власності належить підозрюваному ОСОБА_7 .

Так, постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_12 від 20 січня 2025 року вищезгадані речі визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Клопотання про накладення арешту на майно прокурор мотивує тим, що в ході проведення обшуку вилучено вищевказане майно, яке містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, по них необхідно провести ряд слідчих дій та судових експертиз.

Колегія суддів погоджується із висновками слідчого судді, що доданими до клопотання документами прокурор довів, що вказані у клопотанні предмети були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого його приховування, знищення, відчуження та до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, є достатні підстави вважати, що зазначені в клопотанні прокурора речі, відповідно до вимог ч.1 ст.98 КПК України, є речовим доказом у кримінальному провадженні, про що зазначено у клопотанні прокурора.

Як передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Крім цього, згідно з ч.5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Так, вирішуючи питання про накладення арешту на вищевказане майно, слідчий суддя, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України обґрунтував сукупність підстав та розумних підозр вважати, що це майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 1, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000384 про накладення арешту на майно, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання і прийшов до правильного висновку, що з метою збереження вказаного майна, яке відповідає ознакам речових доказів згідно ст. 98 КПК України, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження повністю узгоджуються з положеннями ст.132 КПК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно може містити інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги, що більша частина із вилучених грошових коштів отримана ОСОБА_7 внаслідок продажу отриманого у спадщину будинку, а також те, що автомобіль марки BMW 3281 д.н.з. НОМЕР_9 отриманий ОСОБА_7 у користування від його власника в травні 2024 року, тобто до подій, зазначених у клопотанні прокурора, колегія суддів оцінює критично, оскільки матеріали провадження, надані апеляційному суду, на даному етапі досудового розслідування, не підтверджують доводи апелянта.

За встановлених обставин колегія суддів вважає доводи апеляції адвоката ОСОБА_8 щодо походження та належності майна ОСОБА_7 такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та підлягають перевірці під час здійснення досудового розслідування.

Із цих підстав як такі, що не підтверджені жодними доказами, а відтак і не спростовують висновків слідчого судді та не дають підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, апеляційний суд не бере до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що майно, на яке накладено арешт, не має відношення до кримінального правопорушення.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах власників майна, колегією суддів не встановлено.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника та користувача майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність того чи іншого майна до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апелянт не спростував висновки слідчого судді щодо підстав, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, що належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_7 , а також не довів відсутність існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч.1 ст.170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики не можуть мати місце.

Мета застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження в даному випадку належним чином обґрунтована і втручання у право власності виправдане, враховуючи предмет розслідування з урахуванням специфіки об`єктивної сторони кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.149, ч.3 ст. 332 КК України.

Враховуючи, що захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами статті 219 КПК України, суд апеляційної інстанції роз`яснює, якщо в подальшому відпаде потреба в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власник майна або його представник може звернутись до слідчого судді, в порядку статті 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту майна.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що слідчим суддею правильно, у відповідності до вимог ст.ст.170-173 КПК України вирішено клопотання прокурора про арешт майна, а тому підстав для скасування вищевказаної ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 21 січня 2024 року, в частині накладення арешту на вилучені у підозрюваного ОСОБА_7 , грошові кошти в сумі 17 400 доларів США, автомобіль марки MERCEDES-BENZ CITAN д.н.з. НОМЕР_7 та ключі запалювання до нього, автомобіль марки BMW 3281 д.н.з. НОМЕР_9 та ключі запалювання до нього, про що ставить питання апелянт, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.01.2025 р. про арешт майна у кримінальному провадженні №0000384 від 13.04.2024 р. без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді