Номер провадження: 11-сс/813/58/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0001063 від 16.08.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тбілісі Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузії, непрацюючого, без місця реєстрації на території України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України,

встановив:

СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001063 від 16.08.2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189 КК України.

29 листопада 2024 року ОСОБА_8 затриманий в порядку п.6 ч.1 ст.615 КПК України та цього ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється в тому, що у нього разом з ОСОБА_9 виник злочинний умисел направлений на вимагання грошових коштів з погрозою насильства над потерпілими, що перебувають в ДУ «ОСІ», у період дії введеного на території України воєнного стану.

Із метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 чітко розподілили між собою ролі, згідно яких ОСОБА_9 повинен був виконувати активні дії щодо залякування потенційного потерпілого, висувати погрози та здійснювати психологічний вплив, враховуючи своє становище у кримінальній ієрархії та будучи (у період знаходження в установі до моменту звільнення 23.09.2024) так званим «смотрящим» за 6-м корпусом ДУ «ОСІ», із метою вимагання грошових коштів. У свою чергу, ОСОБА_8 згідно відведеної йому ролі, повинен був вселяти химерну уяву потерпілому про його підтримку в складному становищі та переконувати останнього у необхідності передачі грошових коштів для забезпечення особистої безпеки та безпечних умов утримання в ДУ «ОСІ».

У подальшому, із метою вчинення вказаного правопорушення ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_8 почали підшукувати потенційних потерпілих. Після чого, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вимагання грошових коштів з погрозою насильства над потерпілими, 03.08.2024 у невстановлений в ході досудового розслідування час, познайомився з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «ОСІ» у кримінальному провадженні №0000027 від 16.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Так, ОСОБА_9 підійшов до камерного приміщення, в якому перебував потерпілий ОСОБА_10 та став роз`яснювати останньому правила поведінки у ДУ «ОСІ» серед в`язнів, а саме, що вчинення злочину передбаченого ст.307 КК України вважається «непорядною статтею», у зв`язку з чим, останній буде піддаватися моральним знущанням та образам, заподіянню тілесних ушкоджень та ін. Для уникнення даних наслідків ОСОБА_9 висловив вимогу потерпілому ОСОБА_10 сплатити внесок у так званий «общак» в сумі 500 доларів США. Сприйнявши погрози ОСОБА_9 як реальні, потерпілий ОСОБА_10 погодився дотримуватись правил поведінки та перерахувати грошові кошти в сумі 500 доларів США в найближчий термін.

Після цього, 04.08.2024 року у невстановлений в ході досудового розслідування час, у період утримання потерпілого на другому режимному корпусі ДУ «ОСІ» за адресою: м.Одеса, вул.Люстдорфська дорога, 11/1, а саме в камерному приміщені №614, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою, маючи на меті корисливий злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення, шляхом вимагання грошей у ОСОБА_10 , під приводом повернення неіснуючого боргу, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, підійшли до ОСОБА_10 та висунули вимогу передати грошові кошти у сумі 500 доларів США в строк до 25.08.2024, при цьому здійснювали відносно останнього психологічний тиск, а саме ОСОБА_8 згідно відведеній йому ролі повинен був вселяти химерну уяву потерпілому про його підтримку в складному становищі, та переконувати останнього у необхідності передачі грошових коштів для забезпечення особистої безпеки та сприятливих для нього умов утримання в ДУ «ОСІ», а ОСОБА_9 навпаки всіляко залякував вимагаючи грошові кошти, висловлював відносно ОСОБА_10 погрози заподіяння тілесних ушкоджень.

У свою чергу, потерпілий, будучи заляканим та побоюючись за своє життя та здоров`я, звернувся до органів Національної поліції України із заявою щодо вчинення кримінального правопорушення відносно нього.

Після цього, із метою отримання грошових коштів від потерпілого ОСОБА_10 , останньому 24.08.2024 приблизно о 18 годині 29 хвилин ОСОБА_9 був наданий номер банківської картки куди необхідно перевести грошові кошти. Сприйнявши погрози ОСОБА_9 та ОСОБА_8 як реальні, потерпілий ОСОБА_10 погодився перерахувати грошові кошти в сумі 500 доларів США у вказаний термін.

У подальшому, 24.08.2024 близько 19 години 22 хвилини (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), особа, яка надала добровільну згоду для проведення контролю за вчиненням злочину у формі слідчого експерименту, перебуваючи за адресою: Одеська область, Одеський район, смт.Авангард, через термінал №1046504 касира вказаного відділення банку, перерахувала 5000 (п`ять тисяч) гривень на банківську картку № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_9 використовував для заволодіння грошовими коштами, та яка видана банком АТ «ТАСКОМБАНК» на ім`я ОСОБА_11 .

Незважаючи на отримання грошових коштів у сумі 5000 гривень ОСОБА_9 та ОСОБА_8 продовжили висловлювати відносно ОСОБА_10 погрози заподіяння тілесних ушкоджень з метою отримання залишку суми висунутої вимогою.

Своїми незаконними діями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 завдали майнову шкоду потерпілому ОСОБА_10 на суму 5000 гривень.

29 листопада 2024 року старший слідчий СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП України в Одеській області ОСОБА_12 , за погодженням з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернулась до слідчого судді з клопотанням про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді клопотання слідчого було задоволено та до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27 січня 2025 року, без визначення розміру застави.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що виходячи з характеру та обставин інкримінованого злочину, беручи до уваги особу підозрюваного, більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує наступними доводами:

-підозра ОСОБА_8 є необґрунтованою та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами;

-ризики того, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування, або вчинити нове кримінальне правопорушення не доведені;

-слідчий суддя не взяв до уваги, що підозрюваний має житло, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, після внесення застави та звільнення його з-під варти в рамках іншого кримінального провадження, останній належним чином виконував покладенні на нього процесуальні обов`язки;

-слідчий суддя не розглянув можливість застосування до підозрюваного інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді не оскаржена.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст.404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом статей 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст.177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування, суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Також слідчий суддя взяв до уваги дані про особу підозрюваного.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п.48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній початковій стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою відповідно до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до статей 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.08.2024 року; протокол допиту потерпілого ОСОБА_10 від 17.08.2024 року; протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 17.08.2024 року; протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 21.08.2024 року; протокол огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 24.08.2024 року; протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину від 27.08.2024 року; протокол огляду предмета від 19.10.2024 року; протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 12.09.2024 та 22.10.2024 року та інші матеріали кримінального провадження у їх сукупності, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 дійсно ймовірно вчинив інкримінований йому злочин.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

З огляду на викладене, на даній стадії досудового розслідування, апеляційний суд визнає непереконливими доводи захисника про необґрунтованість підозри.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді клопотання слідчого про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, ні слідчий суддя, ні суд апеляційної інстанції не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки триває досудове розслідування кримінального правопорушення, та відповідно до статей 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про відсутність ризику переховування підозрюваного, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_8 на даний час обґрунтованого підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Існування вказаного ризику підтверджується і тим, що ОСОБА_8 є громадянином Республіки Грузія, а отже в умовах воєнного стану має реальну можливість безперешкодно залишити територію України та уникнути кримінального переслідування.

Крім того, у ОСОБА_8 відсутні міцні соціальні зв`язки, зокрема він не одружений, не має утриманців, перебуваючи у працездатному віці до затримання не був працевлаштований.

Відсутність у ОСОБА_8 законного джерела доходу, в свою чергу дає підстави припускати, що перебуваючи на свободі підозрюваний може продовжувати вчиняти нові злочини, оскільки раніше він притягався до кримінальної відповідальності і відносно нього в місцевих судах м.Одеси розглядаються два інших кримінальних провадження за ч.4 ст.186 КК України та за ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу матиме реальну можливість вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу та уникнути кримінального переслідування.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді щодо не визначення підозрюваному застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки інкримінований йому злочин був вчинений із погрозою застосування фізичного насилля до потерпілого, і таке рішення відповідає приписам п.1 ч.4 ст.183 КПК.

За наведених обставин, більш м`які запобіжні заходи з великою вірогідністю можуть виявитися нездатними гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти існуючим ризикам.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ч.2 ст.183 КПК обставин, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів сторони захисту стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Пунктом 1 частини 3 статті 407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0001063 від 16.08.2024 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4