ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.12.2024 слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноваженого слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києві, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0003138 від 04.10.2024,

в с т а н о в и в:

До провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшла вказана скарга.

В обґрунтування доводів та вимог скарги адвокат ОСОБА_3 зазначає, що 28.10.2024 в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_4 , затриманого в порядку ст. 208 КПК України, було виявлено та вилучено, серед іншого, мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору, який поміщено в спец пакет чорного кольору WAR0111679.

У подальшому ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 05.11.2024 було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003138 від 04.10.2024, в тому числі і на вказаний мобільний телефон. Однак, листом СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 20.11.2024 слідчим відмовлено у поверненні тимчасово вилученого майна. У зв`язку з тим, що арешт на мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору накладено не було, адвокат вважає, що тимчасово вилучене майно підлягає поверненню.

У судове засідання особа, яка звернулась зі скаргою не з`явилась, про дату час і місце розгляду скарги повідомлялась належним чином. До суду надійшла заява адвоката ОСОБА_3 , в якій останній просить розглядати скаргу за його відсутності, вимоги скарги підтримує та просить задовольнити.

Уповноважений слідчий у кримінальному провадженні в судове засідання не з`явився.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального закону уст. 24 КПК України, згідно з якими кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України, пунктом 1 вказаної частини норми цього Кодексу передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржено, серед іншого, бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 КПК України - володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Зі змісту скарги вбачається, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003138 від 04.10.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Як зазначає у своїй скарзі особа, яка подала скаргу, 28.10.2024 в ході проведення особистого обшуку затриманого в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_4 було виявлено та вилучено, серед іншого, мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору, який поміщено в спец пакет чорного кольору WAR0111679.

Таким чином, за своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку через призму оскарження бездіяльності слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна.

Частина 1 ст. 168 цього Кодексу передбачає, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися, серед іншого, під час затримання особи в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України.

Згідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.

Відповідно ч. 1 ст. 100 цього Кодексу речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України.

Таким чином, можливість законного утримання тимчасово вилученого майна органом досудового розслідування можливе лише в разі накладення на нього арешту, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, серед іншого: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 05.11.2024 було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003138 від 04.10.2024, в тому числі і на вказаний мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору. В апеляційному порядку вказана ухвала стороною обвинувачення оскаржена не була.

Сам по собі факт визнання вилученого майна речовим доказом у кримінальному провадженні не може бути визнаний законною підставою для утримання такого майна органом досудового розслідування, оскільки відповідно до сталої практики ЄСПЛ при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 цього Кодексу, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Частинами 1, 5 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтями 7, 16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

В силу ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

Для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а має бути «пропорційним», тобто повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи на принципах «пропорційності», «справедливої рівноваги» (рішення у справах «АГОСІ проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 26.11.2009). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Частиною 3 ст. 173 КПК України визначено, що відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя приходить до висновку, що майно, вилучене 28.10.2024 в ході проведення особистого ОСОБА_6 , затриманого в порядку ст. 208 КПК України, а саме мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору, який поміщено в спец пакет чорного кольору WAR0111679 є тимчасово вилученим майном, оскільки арешт на вищевказані речі та документи відповідно до вимог КПК України накладений не був, тому органом досудового розслідування безпідставно утримується вилучене майно. Вказані дії органу досудового розслідування, на думку слідчого судді, не відповідають принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини та призвели до обмеження права власності ОСОБА_4 на безперешкодне користування своїм майном.

За таких обставин, подальше утримання майна свідчить про бездіяльність сторони обвинувачення, яку необхідно усунути шляхом зобов`язання повернути вилучене майно власнику, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169, ч. 3 ст. 173 КПК України.

Керуючись статтями 28, 100, 169-173, 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Зобов`язати уповноваженого слідчого Оболонського УП ГУНП у м. Києву у кримінальному провадженні №0003138 від 04.10.2024 повернути ОСОБА_4 майно, тимчасового вилучене в ході проведення особистого обшуку 28.10.2024, а саме: мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору, який поміщено в спец пакет чорного кольору WAR0111679.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1