Справа № 738/605/25
№ провадження 1-в/738/124/2025
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року м. Мена

Менський районний суд Чернiгiвської областi в складi:

судді - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засiданнi клопотання Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про приведення вироків суду стосовно ОСОБА_2 у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-ІХ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_3

учасників судового розгляду:

прокурора - ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

Суть питання, що вирішується ухвалою.

До Менського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про приведення вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року стосовно ОСОБА_2 у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-ІХ та визначення йому остаточного покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2022 року та за вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2014 року.

Виклад позиції учасників судового розгляду.

Прокурор в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення клопотання.

Представник установи виконання покарань та засуджений в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд клопотання без їх участі.

Встановлені судом обставини.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2024 року ОСОБА_2 засуджено за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом повного поглинання призначеного покарання за вироком Київського районного суду від 30 листопада 2022 року, ОСОБА_2 остаточно визначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислюється з 25 серпня 2021 року.

Згідно з розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2024 року набрав законної сили 01 серпня 2024 року.

Згідно з вироком Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2022 року, який було враховано при призначенні ОСОБА_2 остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України за вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2024 року, ОСОБА_2 засуджений за ч.2 ст.190 КК України, йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року, ОСОБА_2 остаточно призначено покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислюється з 25 серпня 2021 року.

Згідно з розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2022 року набрав законної сили 30 грудня 2022 року.

Згідно з вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року, який набрав законної сили 15 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 засуджено за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2018 року, яка набрала законної сили 10 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 скасовано випробувальний строк, встановлений вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року, та направлено для відбування призначеного цим вироком покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Мотиви, з яких суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керується.

В процесі реалізації кримінальної відповідальності, найпоширенішою формою якої є покарання, іноді виникають такі юридичні факти, котрі призводять до необхідності звільнення особи від призначеного покарання. Одним із таких фактів є усунення злочинності діяння, тобто його декриміналізація, закріплене ч. 2 ст. 74 КК України.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Слід зазначити, що застосування положень цієї норми ґрунтується на положеннях ст. 58 Конституції України про зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів та ст. 5 КК України про зворотну дію кримінального закону у часі. Так, згідно з ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, має зворотну дію у часі. Це означає, що він поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Звільнення від покарання осіб, засуджених за діяння, караність якого усунута, здійснюється судом (ч. 1 ст. 74 КК).

Звільнення від відбування покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України можна застосувати лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду - засудження особи незалежно від того, відбуває вона покарання чи ні (наприклад, звільнена від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України чи виконання вироку відстрочене ст. 536 КПК України). При цьому законом передбачено негайне звільнення особи від відбування покарання. Слід зазначити, що вказана підстава є обов`язковою для застосування судом. Передумовою для початку провадження щодо звільнення засудженого від відбування покарання за ч. 2 ст. 74 КК України завжди є прийняття і набрання чинності спеціальним законом, яким усувається караність діяння, за яке особу засуджено. Він є передумовою або правовою підставою ініціювання, розгляду питання та прийняття рішення про застосування звільнення від покарання щодо конкретної особи. Така процедура завершується прийняттям конкретного процесуального рішення судом.

Скасування караності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову), яка може бути досягнута шляхом: 1) виключення з чинного Кримінального кодексу певної статті (частини статті) Особливої частини Кодексу; 2) внесення до диспозиції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу певних змін; 3) внесення змін до норм Загальної частини КК; 4) внесення змін до інших нормативно-правових актів, зокрема, Кодексу України про адміністративні правопорушення.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року, відповідно до якого у новій редакції викладено статтю 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна».

Положеннями частини першої статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною другою статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-ІХ) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статтею 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового Кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1. ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як убачається з вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року ОСОБА_2 вчинив незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна на суму 670 грн

Станом на 01 січня 2015 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218,00 грн, а відповідно 50 відсотків від його розміру (соціальна пільга) становило 609,00 грн.

З огляду на указані норми, на момент вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України становив 1218,00 (609,00 * 2 = 1218,00).

Відтак, на день розгляду клопотання діяння, за вчинення якого засуджено ОСОБА_2 вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року наразі не може вважатися кримінальними правопорушенням, оскільки вартість майна, на викрадення якого було вчинено незакінчених замах, не перевищує граничної вартості майна, за викрадення якого передбачено саме кримінальну відповідальність.

Отже, ОСОБА_2 вчинено замах на таємне викрадення чужого майна на суму, що становить менше 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на час його вчинення (менше 1218,00 грн).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 1 статті 5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що згідно з вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року ОСОБА_2 засуджений за вчинення незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна 31 липня 2015 року, вартість якого становила суму меншу двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян станом на день його вчинення, суд дійшов висновку про необхідність звільнити засудженого ОСОБА_2 від призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України.

Керуючись п.13 ч.1 ст. 537, ч. 2 ст. 539 КПК України, ч.1 ст. 5, ч.4 ст. 74 КК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання Державної установи «Менська виправна колонія (№91)» про приведення вироків суду стосовно ОСОБА_2 у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-ІХ - задовольнити.

Вироки Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року, Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2024 року привести у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року:

Звільнити засудженого ОСОБА_2 від покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку з усуненням караності діяння, негайно.

Вважати ОСОБА_2 таким, що засуджений вироком Київського районного суду м. Полтави від 01 липня 2024 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом повного поглинання призначеного покарання за вироком Київського районного суду від 30 листопада 2022 року ОСОБА_2 призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1