Справа № 168/1106/24 Провадження №11-кп/802/224/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_8

(в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №70000329 від 18 серпня 2024 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого сторожем ТОВ «Голден Беррі», раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 7 (сім) років 3 (три) місяці позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з 18.08.2024, - з моменту затримання.

До набрання вироком законної сили залишено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим за те, що він 17 серпня 2024 року, близько 23:00 год, знаходячись у кімнаті житлового будинку по АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, під час сварки зі своїм сином ОСОБА_9 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин внаслідок зловживання спиртним, умисно наніс один удар ножем, якого взяв із шафи своєї кімнати, в область черевної порожнини ОСОБА_9 , в результаті чого заподіяв ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення і які в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого, а саме: у виді колото різаної рани живота справа, що проникає у черевну порожнину та продовжується раневим каналом, який проходить в напрямку спереду назад, дещо зверху вниз, з ушкодженням печінки, правої частки діафрагмальної поверхні.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не застосуванням усіх норм закону України про кримінальну відповідальність, які підлягали застосуванню, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Апелянт вказує, що при призначенні покарання, суд помилково не застосував ст.69 КК України попри встановлені у вироку дві пом`якшуючі обставини щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Звертає увагу, що призначене покарання не відповідає принципам справедливості та співмірності, враховуючи позицію потерпілої, яка просила суворо не карати, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, до затримання був офіційно працевлаштований, раніше не судимий, являється особою передпенсійного, а тому похилого віку. Також сторона захисту наголошує на хибному встановленні місцевим судом моменту затримання обвинуваченого 18.08.2024, адже допитаний у судовому засіданні як свідок поліцейський ОСОБА_10 на запитання щодо часу затримання ОСОБА_7 дав чітку відповідь, що таке відбулося до опівночі, тобто 17.08.2024.

Враховуючи викладене, просить оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та в частині моменту його затримання і початку відліку строку відбуття покарання змінити. На підставі ст.69 КК України, зменшити призначене ОСОБА_7 покарання до 5 (п`яти) років позбавлення волі, а строк відбуття рахувати з моменту його затримання 17.08.2024.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка апеляційну скаргу сторони захисту повністю заперечила, обвинуваченого та його захисника, які в повному обсязі підтримали свої апеляційні вимоги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, стороною захисту не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене ОСОБА_7 покарання є надто суворим, та про помилкове незастосування при ухваленні вироку місцевим судом ст.69 КК України, то вони є безпідставними та не обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст.69 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст.69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст.69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання, підстав для застосування вимог ст.69 КК України в ході судового провадження не встановив, дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виправній установі, призначивши покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 років 3 місяці, з чим погоджується і колегія суддів, підстав для зменшення, як того просить сторона захисту, обраного судом покарання не вбачає.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти життя та здоров`я особи, яке виразилось у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції відніс вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо позиції потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому мінімального покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може ґрунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Тож, при призначенні покарання, судом взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 позитивно характеризується, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вперше притягається до кримінальної відповідальності, мав постійне місце роботи та проживання, а також обставини справи, зокрема те, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення є умисним тяжким злочином, наявні непоправні наслідки, що настали та взято до уваги думку потерпілої, яка просила суворо не карати.

Посилання апелянта на хибне встановлення місцевим судом моменту затримання обвинуваченого - 18.08.2024 вже були предметом дослідження суду першої інстанції та є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.08.2024, ОСОБА_7 було фактично затримано о 00:40 год 18.08.2024 у присутності його захисника ОСОБА_8 .. Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 повідомив, що затримання обвинуваченого відбулося до опівночі. У свою чергу, інший свідок слідчий ОСОБА_11 пояснив, що прибувши до будинку обвинуваченого після опівночі, працівники поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які були присутні на місці події, повідомили, що ОСОБА_7 вони ще не затримували і лише тоді слідчим була надана вказівка на затримання останнього. Також, як вбачається із пояснень самого обвинуваченого, з моменту приїзду працівників поліції ОСОБА_7 міг вільно пересуватися та ніхто його у цьому праві не обмежував.

Тож, місцевим судом було вірно надано оцінку показанням свідків та протоколу затримання особи, з якого вбачається, що фактичне затримання ОСОБА_7 відбулося 18.08.2024. Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Врахувавши всі вищенаведені обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.121 КК України, у виді позбавлення волі строком на 7 років 3 місяці, з його реальним відбуттям у виправній колонії, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення ним нових злочинів.

З огляду на наведене, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскарженого вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, а оскаржений вирок слід залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді