ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №619/8981/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/361/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2025 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Цією ухвалою слідчого суддізадоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури та накладено арешт з тимчасовим позбавленням права на відчуження, розпорядження у кримінальному провадженні № 0000037 від 07 березня 2024 року, на рухоме майно, а саме на: автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia», 2002 року випуску, код кольору - сірий, державний номер « НОМЕР_1 », номер двигуна НОМЕР_2 , vin ТЗ - НОМЕР_3 , який до 30 січня 2025 року належав на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП (ІПН) НОМЕР_4 , на підставі реєстрації б/в ТЗ, привезеного з-за кордону по ВМД, а 30 січня 2025 року перереєстровано ТЗ із укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП (ІПН) НОМЕР_5 , адреса власника: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя послався на те, що санкцією ч.1 ст.204 КК України передбачене покарання у виді конфіскації майна і слідчим надані дані, якими підтверджується право власності на вказане майно, з метою забезпечення виконання вироку суду в частині можливої конфіскації майна, враховуючи, що незабезпечення схоронності вищевказаного майна підозрюваної може призвести до його відчуження третім особам.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він є законним власником майна та 30 січня 2025 року офіційно придбав автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia», 2002 року випуску, код кольору - сірий, державний номер « НОМЕР_1 », номер двигуна НОМЕР_2 , vin ТЗ - НОМЕР_3 . Наголосив, що він не є підозрюваним у цьому кримінальному провадженні, а тому підстави для накладення арешту відсутні.

Позиції учасників апеляційного провадження

Прокурор та власник майна, будучи повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явилися, прокурор про причини неявки суду не повідомили, а власник майна в апеляційній скарзі просив проводити апеляційний розгляд за його відсутності, а тому апеляційний розгляд проведено за їх відсутності.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів провадження Харківською обласною прокуратурою здійснюється кримінальне провадження № 0000037 від 07 березня 2024 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 1 ст. 209 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в порушення Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», з метою особистого збагачення, організували злочинну схему незаконного зберігання, транспортування та збуту тютюнової продукції без марок акцизного податку та з підробленими марками акцизного податку.

Встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є одним з учасників злочинної схеми та займається транспортуванням та збутом тютюнових виробів.

У своїй злочинній діяльності ОСОБА_11 для транспортування незаконно виготовленої тютюнової продукції, використовувала транспортний засіб марки «Skoda», модель «Fabia», сірого кольору, державний номер « НОМЕР_1 » який виступав знаряддям вчиненням кримінального правопорушення.

29 січня 2025 року ОСОБА_11 , було повідомлено про зміну підозри, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204 КК України.

Відповідно до інформації реєстраційної карти транспортного засобу було встановлено, що після повідомлення про зміну підозри ОСОБА_11 за ч.3 ст.28, ч.1 ст.204 КК України, одразу 30 січня 2025 року відбувається перереєстрація зазначеного транспортного засобу на іншого власника, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З клопотання прокурора про арешт майна вбачається, що автомобіль марки «Skoda», модель «Fabia», сірого кольору, державний номер « НОМЕР_1 », на якому пересувалась ОСОБА_11 був знаряддям вчинення кримінального правопорушення та підпадає під ознаки положень ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Так, ч.2 ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Задовольнивши клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що метою арешту нерухомого майна підозрюваної ОСОБА_11 є забезпечення кримінального провадження та, зокрема, забезпечення конфіскації майна як виду покарання..

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

З матеріалів вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а посилання представника власника про зворотне є безпідставними.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.п.1,2 ч. 2 ст. 170 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Задовольнивши клопотання слідчого з посиланням на зміст ст. 170 КПК України слідчий суддя врахував, що в ньому йдеться не про арешт майна підозрюваного, а арешт майна, передбачений ч.2 ст.170 КПК України, що здійснюється для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні та застосування спеціальної конфіскації.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності в скоєнні кримінальних правопорушень, вірності кваліфікації, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнута мета застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 13 лютого 2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037 від 07 березня 2024 року за ознаками складу злочинів, передбачених ч.1 ст.204 КК України - залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді