ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 336/4890/22

пр. 1кп/336/264/2024

24 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новозлатополь Гуляйпільського раойну Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є тимчасово переміщеною особою та мешкає у АДРЕСА_2 , не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.4 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2022 року приблизно о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись біля будівлі районної адмiнiстрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, що розташована по проспекту Моторобудівників, 34 в місті Запоріжжі, під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_6 , схопив останню рукою за ремінець сумки, що висіла на її плечі, на що потерпіла сіпнулася назад, внаслідок чого вказана сумка ОСОБА_6 лишилася в руці ОСОБА_5 , який, розуміючи, що утримує при собі чуже майно, маючи умисел на відкрите викрадення останнього, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, в умовах воєнного стану, не реагуючи на заклики потерпілої повернути належне їй майно, залишив з викраденим місце скоєння кримінального правопорушення, чим відкрито викрав майно ОСОБА_6 : жіночу сумку блакитного кольору, вартістю 314 гривень, в якій знаходились грошові кошти в розмірі 274 гривні, в результаті чого спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду у загальному розмірі 588 гривень.

Обвинувачений свою провину у викладеному вище визнав та пояснив, що 19 серпня 2022 року біля 15-30 год. він знаходився поблизу будівлі Шевченківської районної адміністрації, що розташована по пр. Моторобудівників в м Запоріжжі. Там він зустрів свою співмешканку ОСОБА_6 , з якою у нього стався конфлікт, під час якого потерпіла почала його ображати, на що обвинувачений вдарив її правою рукою в ліве ухо. ОСОБА_6 не бажала спілкуватися далі та намагалася піти геть, тому ОСОБА_5 притримав її рукою за ремінець сумки, але потерпіла вирвалася, через що розстібнувся ремінець її сумки, що висіла на плечі, та сумка лишилася в руках у обвинуваченого, який, не реагуючи на заклики ОСОБА_6 повернути її сумку, пішов геть від потерпілої. Згодом, через годину-півтори, ОСОБА_5 затримали співробітники поліції, які і вилучили у нього сумку з майном ОСОБА_6 . Вартість та найменування викраденого майна обвинувачений не оспорював, у скоєному щиро розкаявся. Доповнив, що примирився з потерпілою.

Дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення при вище викладених судом обставинах повністю доведена.

Так, 19 серпня 2022 року старшим слідчим СВ ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_7 від потерпілої ОСОБА_6 була прийнята заява про кримінальне правопорушення, де потерпіла вказала, що того ж дня о 15-30 год. ОСОБА_5 викрав її сумку /а.с. 47/.

Допитана судом потерпіла ОСОБА_6 суду пояснила, що обвинувачений це її співмешканець. Так, 19 серпня 2022 року біля 15-30 год. вона вийшла з роботи за цигарками та на пр. Моторобудівників зустріла ОСОБА_5 , який почав їй розповідати про повернення до спільних стосунків. Потерпіла не забажала з ним спілкуватися та почала на нього лаятися, на що отримала від обвинуваченого удар рукою по вуху. Вона хотіла закінчити цей конфлікт, але ОСОБА_5 схопив її за ремінець сумки та не відпускав, на що ОСОБА_6 сіпнулася назад, щоби вивільнитися, але ремінець порвався та сумка з її плеча лишилася в руці у ОСОБА_5 . Вона закликала його повернути сумку, але обвинувачений, не реагуючи на її крики, пішов геть. Потерпіла відразу звернулася до поліції з приводу викрадення її майна ОСОБА_5 . Також ОСОБА_6 суду додала, що сама провокувала обвинуваченого лайкою, на що отримала ляпаса.

Відповідно до складеного 19 серпня 2022 року старшим слідчим СВ ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_7 протоколу того ж дня у період часу з 16-10 год. до 16-50 год. за участю потерпілої ОСОБА_6 був проведений огляд місця події, якою виявилася ділянка місцевості розміром 2 х 2 м, розташована навпроти будинку АДРЕСА_3 . Детальний вид оглянутої ділянки зафіксовано на доданих до названого протоколу фотографіях із зображеннями потерпілої на ній /а.с. 69-74/.

Допитаний судом свідок ОСОБА_8 пояснив, що працює співробітником ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області. З обвинуваченим він не був раніше знайомим, але брав участь в його затриманні навпроти прохідної АТ «Мотор-Січ», де у ОСОБА_5 виявили та вилучили жіночу сумку, як останній пояснив - його знайомої. Згодом на місце затримання була викликана слідчо-оперативна група.

За протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 19 серпня 2022 року о 17-00 год. біля будівлі, що розташована по пр. Моторобудівників, 44 в м Запоріжжі, було затримано ОСОБА_5 , у якого було виявлено та вилучено сумку блакитного кольору з грошовими коштами в ній в сумі 274 гривні. Детальний хід затримання та вилучення виявленого у ОСОБА_5 майна зафіксовано на доданому до названого протоколу диску для лазерних систем зчитування з відповідним на ньому аудіо-відеозаписом /а.с. 48-50, 75, 76/.

Відповідно до складеного 26 серпня 2022 року старшим слідчим СВ ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 протоколу того ж дня у період часу з 12-00 год. до 12-15 год. був проведений огляд вилученого у ОСОБА_5 під час затримання останнього майна, сумки блакитного кольору з грошовими коштами в сумі 274 гривні. Детальний вид оглянутого майна зафіксовано на доданих до названого протоколу фотографіях із зображеннями сумки та грошових коштів /а.с. 76-78/.

Як встановлено висновком експерта ОСОБА_10 від 13.09.2022 року, ринкова вартість жіночої сумки блакитного кольору станом на 19.08.2022 року може складати 314,00 гривень /а.с.93-100/.

Постановою старшого слідчого СВ ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 від 19.08.2022 року вилучене у ОСОБА_5 під час затримання останнього майно було визнане речовими доказами по кримінальному провадженню /а.с. 54, 55/.

Перелічені вище та перевірені під час судового розгляду докази є допустимими та належними, вони отримані у законному порядку, є конкретними та узгоджуються між собою, з них послідовно та логічно вбачаються встановлені судом фактичні обставини справи.

Так, оцінюючі перераховані вище безпосередньо досліджені судом докази на предмет їх належності, достовірності та допустимості, суд виходить з наступних положень чинного законодавства.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 337 ч. 1 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Стаття 374 ч. 3 п. 2 КПК України вказує, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою має міститись, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом в межах розумного створені як стороні обвинувачення, так і стороні захисту, а також потерпілій усі умови для надання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постановлення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

Саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної /розсудливої/ людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

При цьому, ані стороною обввинувачення, ані стороною захисту суду не заявлялося про недопустимість досліджених під час судового розгляду перелічених вище доказів.

Досліджені в судовому засіданні докази суд вважає належними та допустимими, в сукупності ці докази підтверджують факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення при викладених вище судом обставинах.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд виходить з наступного.

Так, стороною обвинувачення дії ОСОБА_5 щодо відкритого викрадення майна ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Проте, на думку суду, кваліфікуюча вчиненого ОСОБА_5 грабежу ознака поєднання останнього з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

Так, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_5 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс ОСОБА_6 один удар правою рукою в ліве ухо, чим подавив волю потерпілої до опору, та шляхом ривку зірвав з її плеча сумку з грошовими коштами в ній.

Натомість, встановлені судом фактичні обставини справи вказують на те, що насильство, яке застосував обвинувачений до потерпілої, а саме нанесений ним правою рукою удар в ліве ухо ОСОБА_6 , не мало зв`язку з умислом ОСОБА_5 на викрадення майна потерпілої, який виник під час їх конфлікту, коли вже сумка ОСОБА_6 , яка намагалася вивільнитися, лишилася в руці ОСОБА_5 через те, що останній намагався за ремінець сумки утримати потерпілу, а остання сіпнулася назад, про що прямо зазначили суду і обвинувачений, і ОСОБА_6 .

Більш того, сама потерпіла під час судового розгляду зазначала, що провокувала обвинуваченого на вказане насильство, отримавши ляпаса саме за лайку в бік ОСОБА_5 , який також стверджував суду, що удар рукою в ухо ОСОБА_6 він наніс останній через те, що вона його «послала».

Сукупність вищевикладеного переконує суд у тому, що умислом обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна не охоплювалось застосування насильства у вигляді удару рукою в ухо потерпілої, яке передувало викраденню обвинуваченим майна та було саме відповіддю на словесну образу ОСОБА_6 у його бік, а тому суд виключає з кваліфікації дій ОСОБА_5 ознаку поєднання грабежу з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Отже, суд, на виконання вимог ст. 67 КПК України, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи, що по справі було забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд усіх її фактичних обставин, дійшов висновку про доведену винуватість обвинуваченого в інкримінованому йому злочині саме при вищевикладених судом обставинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд в суді першої інстанції проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Виключаючи з кваліфікації дій обвинуваченого ознаку поєднання грабежу з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, суд не змінює при цьому правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5 , які судом кваліфікуються за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, внаслідок чого при кваліфікації дій обвинуваченого його право на захист не порушується.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, злочин вчинений ОСОБА_5 відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Обставинини, які обтяжують покарання обвинуваченого, ОСОБА_5 не ставилися в провину та під час судового розгляду не встановлені.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнаються його щире каяття у вчиненні ним кримінального правопорушення при викладених судом обставинах, а також примирення ОСОБА_5 з потерпілою, що підтверджено суду останньою, з урахуванням того, що ОСОБА_6 не має до ОСОБА_5 претензій ані матеріального, ані морального характеру та просила суд обвинуваченого суворо не карати.

Суд вважає, що зазначені вище обставини та особисті характеристики обвинуваченого, який судимості не має, є такими, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченого ОСОБА_5 , та дозволяють застосувати при призначенні основної міри покарання обвинуваченому вимоги ч. 1 ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 4 ст. 186 КК України.

Згідно з положеннями ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Суд враховує, що ОСОБА_5 не судимий, негативних характеристик на нього немає, він є є тимчасово переміщеною особою та має місце проживання у м. Запоріжжі, щиро розкаюється у вчиненому.

Отже, ризики повторного вчинення обвинуваченим злочину та його небезпека для суспільства не є високими.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Таким чином, враховуючи особу обвинуваченого, який має визначене місце реєстрації та проживання, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, усвідомив протиправність своєї злочинної поведінки, наявність обставин, які пом`якшують покарання, обставини скоєного кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_5 являється не судимою особою, жодним чином не перешкоджав слідству та судовому розгляду, суд приходить до висновку, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання.

Також, на переконання суду, враховуючи відсутність у ОСОБА_5 судимості, критичне відношення до скоєного, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, оскільки призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі не сприятиме його виправленню, а може й зламати його життя.

Суд вважає, що призначення покарання обвинуваченому із застосуванням положень ст.ст. 69 та 75 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Щодо обвинуваченого у кримінальному провадженні запобіжний захід натепер не застосовується. Клопотань про обрання запобіжного заходу не надійшло.

Оскільки проведення судової експертизи здійснювалося за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділялися експертній установі з Державного бюджету України, відповідно до вимог ч.2 ст. 122, ч.2 ст. 124 КПК України суд має стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати у справі, які складають документально підтверджені витрати на проведення судової експертизи на суму 566,34 гривень.

Питання про речові докази судом вирішується у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі чого призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути із ОСОБА_5 в дохід держави витрати на проведення судової експертизи на суму 566,34 гривень.

Скасувати арешт, накладений 24 серпня 2022 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжі ОСОБА_11 на майно, вилучене 19.08.2022 під час затримання в порядку ст. 208 КПК ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

-сумку блакитного кольору;

-електронна цигарка зеленого кольору;

-електронна цигарка червоного кольору;

-ємкість тест парфум;

-кейс для навушників білого кольору;

-ключі;

-дві резинки для волосся;

-банківська картка «Пумб» № НОМЕР_1 , банківська картка «Ощадбанк» № НОМЕР_2 ;

-манікюрні ножиці;

-кабель білого кольору;

-грошові кошти в розмір 274 гривень, номіналом 200 ЄЧ0253681, 50 ФЕ8810063, 10 ЮБ7576150, ЮЗ2317628, 2 СГ0377610, АР9030413;

-мобільний телефон «ZTE BladeA3 2020» імей1: НОМЕР_3 , імей2: НОМЕР_4 , в якому знаходяться дві сім карти № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 .

Речові докази:

-сумку блакитного кольору;

-електронну цигарку зеленого кольору;

-електронну цигарку червоного кольору;

-ємкість тест парфум;

-кейс для навушників білого кольору;

-ключі;

-дві резинки для волосся;

-банківську картку «Пумб» № НОМЕР_1 ,

-манікюрні ножиці;

-кабель білого кольору;

-грошові кошти в розмір 274 гривень, номіналом 200 ЄЧ0253681, 50 ФЕ8810063, 10 ЮБ7576150, ЮЗ2317628, 2 СГ0377610, АР9030413;

-мобільний телефон «ZTE BladeA3 2020» імей1: НОМЕР_3 , імей2: НОМЕР_4 , в якому знаходяться дві сім карти № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 ,

які знаходяться в камері схову ВП № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, повернути потерпілій ОСОБА_6 за належністю.

Речові докази: банківську картку «Ощадбанк» № НОМЕР_2 , лишити потерпілій ОСОБА_6 за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити обвинуваченим, захисникам, потерпілим, право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Обвинуваченим, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, також роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1