Справа № 158/544/25
Провадження № 1-кп/0158/87/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

представника потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці кримінальне провадження №0000328 від 06.06.2023 про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,-

В С Т А Н О В И В

05 червня 2023 року близько 21 години 15 хвилин, ОСОБА_6 , всупереч вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правил), передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Passat» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухаючись другорядною польовою дорогою в напрямку автомобільної дороги О030533 сполученням «Карпилівка - Цумань», наблизившись до останньої, в порушення вимог п.п. 2.3 (б), 16.11 Правил, проявив безпечність, не уважно стежив за дорожньою обстановкою, не давши дорогу мотоциклу марки «Loncin», не зареєстрованому у встановленому законом порядку, під керуванням ОСОБА_7 , котрий, разом з пасажиром ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухався в напрямку від с. Карпилівка до смт. Цумань Луцького району та наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, не зупиняючись почав здійснювати маневр виїзду на головну автодорогу О030533 сполученням «Карпилівка - Цумань» та повороту ліворуч в напрямку с. Карпилівка Луцького району, де на відстані 25 метрів від будинку номер 3 по вулиці Незалежності села Карпилівка Луцького району допустив зіткнення з мотоциклом марки «Loncin», в результаті чого пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримав наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у вигляді імпресійного перелому лобної кістки зліва з переходом на верхню стінку орбіти з епісубдуральними геморагічними напластуваннями зліва, пневмоцефалією та раною на лобній ділянці голови зліва; садна в ділянці грудної клітки зліва, рани в ділянці лівого гомілково-ступневого суглобу та лівої ступні; забій лівого променево-зап`ясного суглобу, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 1.3, 2.3 (б), 2.9 (а), 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

- п. 1.3 учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил;

- п. 2.3 (б) для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.9 (а) водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- п. 16.11 на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 показав, що дійсно вчинив дане кримінальне правопорушення в час, місці та за обставин, зазначених у обвинуваченні, не оспорюючи доказів по даній справі. Щиро розкаявся, свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю. Шкоду потерпілому відшкодував у повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні надав покази про те, що обвинувачений дійсно вчинив дане кримінальне правопорушення в час, місці та за обставин, зазначених у обвинуваченні. Добровільно відшкодував завдану шкоду та витрати на лікування. До ОСОБА_6 жодних претензій не має, повністю примирився з останнім, просив суворо не карати та призначити покарання більш м`яке, ніж передбачене санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства.

У зв`язку з повним визнанням обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового провадження наслідки застосування даної статті КПК України.

За таких обставин, враховуючи показання обвинуваченого, які відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються, суд вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведеною та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286-1 КК України, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає та попереджує вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вказав на те, що він визнає вину у вчиненому, щиро розкаюється у вчиненому, шкода потерпілому відшкодована, потерпілий до нього будь-яких претензій немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Факт відшкодування завданої кримінальним правопорушенням, як матеріальної, так і моральної шкоди повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. До того ж, суд звертає увагу на те, що під добровільним відшкодуванням шкоди слід розуміти активну поведінку винної особи, яка спрямована на усунення заподіяних нею негативних наслідків кримінально-караного діяння, тобто в першу чергу це вольові та активні дії винного.

Суд звертає увагу, що у судовому засіданні було надано розписку від 12.03.2025 потерпілого ОСОБА_8 про відсутність будь-яких претензій з приводу ДТП до ОСОБА_6 щодо матеріальної та моральної шкоди, яка йому відшкодована в повному об`ємі, а також відшкодовані витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 понесені медичним закладом в розмірі 29548,85 гривень, що підтверджується відповідним платіжним дорученням.

В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Під час судового засідання в суді обвинувачений вказав про визнання своєї вини, зазначав, що жалкує про вчинене.

Отже беручи до уваги обставини цього конкретного кримінального провадження, відповідно до приписів ст. 66 КК України, суд уважає за можливе визнати пом`якшуючими покарання ОСОБА_6 обставинами визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, в т.ч. витрати на лікування, повне примирення обвинуваченого з потерпілим, та вважає доводи обвинуваченого в цій частині обґрунтованими.

Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд не вбачає.

Суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

Крім цього, судом береться до уваги досудова доповідь уповноваженого органу пробації, згідно із якою ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення і ризик небезпеки для суспільства визначено як низький та висловлена думка про можливість виправлення без ізоляції від суспільства.

На переконання суду посткримінальна поведінка ОСОБА_6 засвідчує про суб`єктивне ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнав свою провину, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, оскільки подія, яка мала місце 05.06.2023 закарбувалися в його пам`яті на все життя, повністю відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, запевнив, що подібне більше ніколи не повториться.

А тому, за наявності вищевказаних декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд вважає за можливе при призначенні покарання за скоєне кримінальне правопорушення застосувати до обвинуваченого норми ст. 69 КК України.

Поряд з цим, суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, його ставлення до вчиненого, позицію потерпілого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

На думку суду обвинуваченому необхідно призначити більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі 10000 (десяти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд вважає, що саме таке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Крім цього, у кожному випадку призначення покарання за ст. 286-1 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого у виді спричинення потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що безпосередньо впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер порушених ПДР.

Таким чином, обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

На думку суду, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд вважає про відсутність законних підстав для пом`якшення обраного обвинуваченому покарання шляхом не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, визначальними елементами для вирішення питання про призначення додаткового покарання ОСОБА_6 у даному випадку є: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставин справи та наслідки вчиненого.

Суд звертає увагу, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У даному випадку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, враховуючи грубе порушення елементарних правил дорожнього руху, яке допущене обвинуваченим, призначення основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Крім цього, суд звертає увагу, що в цей час в країні введено воєнний стан у зв`язку із збройною агресією рф проти України, наповнення бюджету зараз вкрай важливо для підтримки належного функціонування органів державної влади, тому суд вважає, що саме у цій конкретній справі, призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу відповідатиме якнайкращим інтересам як суспільства так і держави.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

До вступу вироку в законну силу, продовжити дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді домашнього арешту в певний період доби (нічний час).

Арешт накладений в рамках даного кримінального провадження слід скасувати.

Долю речового доказу суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати пов`язані із проведенням судових експертиз підлягають стягненню з обвинуваченого у сумі 29787,92 грн.

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст. 349, 369-371, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В

Визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 10 (десять) тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

До вступу вироку в законну силу, продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, із забороною з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням оголошення у зазначений період повітряної тривоги у Волинській області для переходу у спеціально обладнане приміщення (укриття).

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- з`являтися на виклики до слідчого, прокурора або суду, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини завчасно повідомити про це посадову особу, що здійснила виклик;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований та фактично проживає, чи перебуває без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками у вказаному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до Управління Державної міграційної служби у Волинській області (юридична адреса: м. Луцьк, Градний Узвіз, 4 Волинської області) свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Стягнути із ОСОБА_6 в дохід держави судові витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз в розмірі 29787 (двадцять дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 92 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.06.2023 скасувати.

Речові докази по справі:

- автомобіль марки «Volkswagen Passat», р.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_6 повернути власнику;

мотоцикл марки «Loncin LX250GY-3G», VIN-код НОМЕР_2 , не зареєстрований у встановленому законом порядку, належний ОСОБА_9 повернути власнику.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1