Справа № 309/592/23
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

08.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненням до неї адвоката ОСОБА_7 на вирок Хустського районного суду від 01 травня 2023 року, у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Хустського районного суду від 01 травня 2023 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 71 та ч. 3 ст. 78 КК України за сукупності вироків до цього покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Хустського районного суду від 17.12.2021 - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) місяці і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п?ять) років 3 (три) місяці.

Ухвалено рахувати строк відбування покарання ОСОБА_6 з 05 січня 2023 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, - залишено без зміни до набрання вироком законної сили.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , займаючи посаду стрільця 3-го стрілецького відділення 2-го стрілецького взводу 2-ої стрілецької роти вказаної військової частини, ОСОБА_6 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, через особисту недисциплінованість, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою ухилитися від проходження військової служби 31.10.2022 приблизно о 09 год. 00 хв., без відповідного дозволу командування, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_2 , що розташована за адресою АДРЕСА_1 та був незаконно відсутній на військовій службі із 31.10.2022 по 10.12.2022, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи свою діяльність з проходженням військової служби, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з цим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду, просить його скасувати. Обвинувачений не погоджується з висновками місцевого суду, обґрунтовуючи це тим, що він не залишав місце дислокації військової частини, після чергування пішов додому, де перебував майже постійно, про що командуванню військової частини було відомо. Вважає, що обставини його поведінки судом не досліджені, оскільки неповернення до місця несення військової служби пов?язане безпосередньо з погіршенням стану здоров?я ОСОБА_6 .. Звертає увагу на те, що під час досудового розслідування проведено амбулаторну військово-лікарську комісію, якою констатовано, що ОСОБА_6 є обмежено придатним до військової служби. Однак, на його переконання, у межах амбулаторного обстеження зробити об?єктивні висновки щодо стану здоров?я обвинуваченого було неможливо. Просить вирок скасувати, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 повернути до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

На вказану вище апеляційну скаргу, прокурор подав заперечення, у яких вказує про законність та обґрунтованість вироку суду. Вважає, що доводи апеляційної скарги не можна вважати слушними з огляду на те, що у судовому засіданні обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, пояснивши суду, що 31 жовтня він пішов додому після чергування, до військової служби не повернувся, оскільки має проблеми зі здоров?ям. Судом були допитані свідки, які підтвердили, що обставини, викладені в обвинувальному акті мали місце за участі ОСОБА_6 . Тому, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що судом не враховано обставини та факти, які ним вказувались в апеляційній скарзі, не відповідають дійсності. Зазначає, що на стадії досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження сторона захисту не заявляла жодних клопотань про проведення будь-яких слідчих дій, про допит свідків. Також звертає увагу на те, що рішення ВЛК обвинувачений ОСОБА_6 не оскаржував, а на стадії досудового розслідування ухилявся від проходження ВЛК до обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. На переконання сторони обвинувачення, апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Просить вирок залишити без зміни, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

01.04.2024 року адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подав доповнення до апеляційної скарги в якому заявив клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи. Вказує, що ОСОБА_6 , який перебуває в ДУ «Закарпатська УВП (№9)», постійно скаржиться на стан свого здоров`я, який під час перебування його під вартою значно погіршився. Зазначає, що у 2019-му році ОСОБА_6 переніс гострий інфаркт міокарда та в подальшому перебував під наглядом лікарів. Під час досудового слідства за результатами проведення ВЛК ОСОБА_6 визнаний обмежено придатним. Зауважує, що на поданий ним запит від 26 червня 2023 року до Філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях отримано медичну довідку начальника філії від 30.06.2023 р., №1358/ЧН-23-вих. Згідно з якої, 5 січня 2023 року по прибуттю до Установи за результатами огляду та наявної медичної документації встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІІ- ст. За результатами огляду лікарем терапевтом встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба III ст., ст. 3, КВР високий. СН ОСОБА_8 та постінфарктний кардіосклероз. ОСОБА_6 приймає на постійній основі гіпотензивні антитромботичні препарати амбулаторно. Після чого адвокатом ОСОБА_7 отримано інформацію від представника адміністрації установи про різке погіршення стану здоров?я підзахисного і 21 лютого 2024 року було направлено повторний запит до Філії ЦОЗ ДКВС України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях. На цей запит отримано медичну довідку начальника філії від 26.02.2024 р., №286-ЧН-24, згідно якої в доповнення до попередньої інформації зазначено, що підзахисний 7 жовтня 2023 року у зв?язку з різким погіршенням стану здоров?я бригадою ШМД був госпіталізований в КНП «ЗОКЦКК» ЗОР з діагнозом: ІХС. Гострий Q-інфаркт міокарда, передньо-веретинково-верхівкової зони (07.10.2023). Ургентна КВГ та ангіопластика ПМША (07.10.2023), Кардіосклероз після інфарктний (2020) та атеросклеротичний, КВГ та сентування (2020), Гіпертонічна хвороба III ст., 2 ступеню, ризик дуже високий Виписаний 12.10.2023 року в задовільному стані. За цих обставин, адвокат вважає, що виникають сумніви щодо можливості подальшого утримання ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі, а також, чи є дана особа за своїм станом здоров?я суб?єктом військового злочину і чи була вона таким під час його призову на військову службу. Крім цього вважає, що проведена ВЛК не повною мірою встановила стан здоров`я ОСОБА_6 та ступінь його придатності до військової служби. Просить апеляційний суд призначити комісійну судово-медичну експертизу.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 вищевказане клопотання, залишив на розсуд суду. Обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що відомості викладені у клопотанні захисника вказують на його реальний стан здоров`я, а висновок який використовував місцевий суд є неправильним. Прокурор, щодо цього клопотання заперечив, вказавши, що таке у суді першої інстанції не заявлялось, а рішення ВЛК обвинувачений не оскаржував.

Колегія суддів, клопотання про проведення судово-медичної експертизи, яке подав адвокат ОСОБА_7 , відхилила у зв`язку з його необґрунтованістю. Це клопотання не заявлялося захисником або обвинуваченим у суді першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції також враховує, що погіршення стану здоров`я відбулося вже після винесення відповідного рішення, а саме під час перебування обвинуваченого у ДУ Закарпатській УВП (№9)», на що вказує як сам ОСОБА_6 так і його захисник.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України кримінального правопорушення, а саме у самовільному залишенні військової частини, ґрунтується на сукупності зібраних відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, які наведено у судовому рішенні.

Зокрема, у судовому засіданні Хустського районного суду, обвинувачений ОСОБА_6 вину по пред`явленому йому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, визнав повністю, та пояснив, що 31 жовтня він пішов додому після чергування. До військової частини не повернувся, бо має проблеми з серцем гіпертонічна хвороба, він неодноразово викликав швидку, однак лікарня відмовилася його госпіталізувати через відсутність направлення з військової частини. Розуміє, що поступив неправильно, бо треба було пройти відповідну процедуру. Усвідомлював, що є військовослужбовцем, і що про все слід доповідати своєму командиру, однак він до командування не звертався. Не може сказати чи вживав у період своєї відсутності алкоголь, однак за межі міста не виїжджав.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 , яка займає посаду старшого бойового медика мінометної батареї військової частини НОМЕР_2 , суду пояснила, що пам`ятає, що в жовтні, можливо це було 31 число, ОСОБА_6 не з`явився на службу. Вона та ще 2 військовослужбовців поїхали за місцем проживання ОСОБА_6 і з`ясували, що останній там був відсутнім. У квартирі голосно грала музика і були присутні якісь люди, які повідомили, що ОСОБА_6 зранку кудись пішов і його немає вдома. Ствердила, що за період з 31 жовтня по 10 грудня ОСОБА_6 не звертався з питанням щодо надання йому стаціонарного лікування чи проходження лікарської комісії з приводу неможливості проходження військової служби, і в цей період військову службу не проходив. До того інциденту він звертався з приводу лікування та проходив його.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 , яка займає посаду офіцера групи сил підтримки військової частини НОМЕР_2 , суду пояснила, що ОСОБА_6 два рази залишав військову службу. Після першого разу повернувся. Однак після 31 жовтня він не повернувся. З приводу відпусток, відрядження, звільнення з служби у цей ОСОБА_6 не звертався. За фактом залишення військової частини проводилося службове розслідування. Перевірялося місце проживання ОСОБА_6 , де його не було вдома. Також перевірялося чи не був він на лікуванні і з відповіді Хустської ЦРЛ встановлено, що ОСОБА_6 не перебував на лікуванні у цей період. З рапортами щодо проходження ВЛК щодо неможливості проходження військової служби ОСОБА_6 не звертався. Після першого повернення ОСОБА_6 надав довідки з лікувального закладу. Однак після 31 жовтня знову залишив військову частину і ніяких медичних документів за цей період не подавав.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 , який працює начальником по озброєнню військової частини НОМЕР_2 , суду пояснив, що з 31 жовтня ОСОБА_6 був відсутній на службі. Поїхали до нього додому і встановили, що він відсутній і вдома. Йому нічого невідомо чи звертався ОСОБА_6 з приводу проходження ВЛК щодо неможливості проходження військової служби чи щодо необхідності лікування. До того інциденту ОСОБА_6 не залишав наряд. На запитання ОСОБА_6 ствердив, що після 31 жовтня такий йому не телефонував.

Допитаний у судовому засідання в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 , який займає посаду оперативного чергового командного пункту військової частини НОМЕР_2 , суду пояснив, що 31 жовтня старшим наряду повідомлено, що ОСОБА_6 немає на службі. Група поїхала до нього додому і не знайшла його вдома. Проводилося службове розслідування і він був членом комісії. ОСОБА_6 телефонував йому десь через місяць після зникнення і казав, що хворий, на що він повідомив ОСОБА_6 , що треба повернутися і тут отримати направлення у лікарню. Це був не перший випадок, у вересні ОСОБА_6 також був відсутнім деякий час.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 06.07.2022 №134, згідно якого ОСОБА_6 призначено на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 .

Матеріалами службового розслідування по факту повторного самовільного залишення пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 солдатом ОСОБА_6 без поважної причини, встановлено, що 31.10.2022 ОСОБА_6 не з`явився на загальне шикування та перевірку особового складу, відтак самовільно залишив територію військової частини НОМЕР_2 . Комісією у складі військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 було здійснено виїзд за домашньою адресою місця проживання солдата ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 , та встановлено відсутність ОСОБА_6 за даною адресою, на телефонні дзвінки ОСОБА_6 не відповідав та двері квартири де він проживає ніхто не відчиняв. Станом на 10.11.2022 місце перебування ОСОБА_6 не відомо. Повідомлень з лікувальних закладів на території України про поступлення на стаціонарне лікування солдата ОСОБА_6 на адресу військової частини НОМЕР_2 не надходили. 10.11.2022 було здійснено телефонний дзвінок до солдата ОСОБА_6 з проханням повернутися в розташування пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 та надати пояснення чи підтверджуючі документи його відсутності, на що останній відмовився.

Згідно листа КНП «Хустський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 02.11.2022 №997/03-02, ОСОБА_6 у період з 13.09.2022 по 19.10.2022 періодично з`являвся на прийом та проходив консультації у лікарів амбулаторії м. Хуст.

Згідно листа КНП «Хустський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 13.12.2022 №1189/03-5, ОСОБА_6 у період з 31.10.2022 по 09.12.2022 до КНП «Хустський ЦПМСД» за медичною допомогою не звертався, на амбулаторному лікуванні не перебував.

Надаючи оцінку вищенаведених показань свідків, а також інших письмових доказів, на які місцевий суд посилається у вироку в підтвердження винуватості ОСОБА_6 у скоєнні передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України кримінального правопорушення, колегія суддів показання свідків вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей, і такими, що відповідають іншим матеріалам та фактичним обставинам кримінального провадження.

При оцінці показань свідків, апеляційний суд враховує те, що в кримінальному провадженні відсутні які-небудь докази (дані) про те, що у свідків були підстави для обмови ОСОБА_6 , і на такі сторона захисту не вказувала як під час розгляду справи у місцевому суді, так і в апеляційній скарзі. Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, визнавши їх узгодженими між собою та іншими доказами у справі, а також те, що такі не викликають сумнівів у своїй належності та допустимості.

За цих обставин, вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у самовільному залишенні військової частини, яке вчинене в умовах воєнного стану, висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності наведених вище доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що він самовільно не залишав військову частину, після чергування пішов додому, про що командуванню було відомо. У судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_6 також стверджував, що він проживає поблизу до місця проживання його командира, останньому було відомо, що він перебуває вдома і він мав можливість це перевірити. Водночас, він не пояснив апеляційному суду, чому ним не було вжито передбачених дій, щоб в належний спосіб повідомити військову частину чи іншого командира про причини своєї відсутності у частині.

На переконання колегії суддів, дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України кваліфіковані правильно.

Перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку не виявлено порушень норм Конституції України, у тому числі передбачених статтею 62 Конституції України, норм Кримінального процесуального кодексу України, а також істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, та обґрунтованість судового рішення в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, та які є безумовною підставою для його скасування і, зокрема, порушення права особи на захист.

Доводи апеляційної скарги щодо недослідження місцевим судом показань обвинуваченого про неповернення до військової частини пов`язаного з погіршенням становища, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження, спростовуються наведеним вище, а відтак і не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Із цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неповноту судового рішення. Відхиляючи доводи у цій частині, окрім вказаного, колегія суддів враховує наступне.

Нормою ч. 4 ст. 396 КПК України, передбачено, що якщо в апеляційній скарзі зазначаються обставини, які не були досліджені в суді першої інстанції, або докази, які не подавалися суду першої інстанції, то в ній зазначаються причини цього.

ОСОБА_6 , в свою чергу, в порушення вказаної норми не вказує таких обставин.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що на стадії досудового розслідування та усього судового розгляду, сторона захисту жодних клопотань про проведення будь яких слідчих (розшукових) чи процесуальних дій не заявляла (в тому числі щодо допиту «сусідів та товаришів по службі»), хоча мала достатній час та можливості. З огляду на що, колегія суддів не знаходить підстав порушення норм ст. 410 КПК України.

Аналогічні факти стосуються і висновку військово лікарської комісії, довідка якого від 26.01.2023 досліджувалась у суді першої інстанції та згідно якої солдат ОСОБА_6 : «Обмежено придатний до військової служби. Протипоказана служба в десантно штурмових військах, спецспорудах та в плавучому складі, придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах».

Враховуючи, що ОСОБА_6 не проходить службу в десантно штурмових військах, спецспорудах та в плавучому складі, а командуванням військової частини НОМЕР_2 відповідний наказ на його переведення до іншої військової частини установи, організації чи закладу) не видавався то ОСОБА_6 повинен був перебувати за місцем несення служби та виконувати обов?язки, що визначені йому за посадою.

Крім цього, порядок направлення військовослужбовців на стаціонарне, амбулаторне лікування закріплено у Статуті внутрішньої служби Збройних Сил України, а порядок оскарження рішення ВЛК регулюється наказом МОУ від 14.08.2008 №402.

ОСОБА_6 рішення ВЛК не оскаржував, відповідні докази такого оскарження в матеріалах справи відсутні.

Водночас, висновки місцевого суду у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є обґрунтованими.

Погоджуючись із цим висновком суд апеляційної інстанції бере до уваги таке.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей Кримінального кодексу були дотримані, оскільки при призначенні покарання у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшуть чи обтяжують покарання.

З вироку слідує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 407 КК України покарання судом першої інстанції взято до уваги те, що кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який посередньо характеризується за місцем проживання та місцем служби, стан здоров`я задовільний, є обмежено придатним до військової служби, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, протягом 2021-2022 років неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності; встановлені обставини, які обтяжують (рецидив злочину) та пом`якшують покарання (визнання вини).

Крім цього, з вироку слідує, ОСОБА_6 вироком Хустського районного суду від 17 грудня 2021 р. засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до позбавлення волі на строк чотири роки та на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком тривалістю два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Згідно ч. 3 ст. 78 КПК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

За цих умов, судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано призначено покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст. 71 та ч. 3 ст. 78 КК України за сукупності вироків до цього покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Хустського районного суду від 17.12.2021 - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) місяці і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п?ять) років 3 (три) місяці.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Крім того, стороною захисту не заявлялось клопотань про дослідження таких доказів, результат дослідження яких спростовував би висновки суду першої інстанції чи свідчив би про істотні порушення вимог КПК України при проведенні досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

Тому, апеляційна скарга обвинуваченого, доводи якої є безпідставними та необґрунтованими, задоволенню не підлягають, а вирок як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Разом із тим, законними та обґрунтованими визнаються і висновки суду першої інстанції в частині визначення строку відбування покарання з моменту затримання ОСОБА_6 згідно ухвали слідчого судді від 05.01.2023 року.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненням до неї адвоката ОСОБА_7 , відхилити.

Вирок Хустського районного суду від 01 травня 2023 року, у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: