УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року

м. Київ

справа № 712/8159/17

провадження № 51- 6502 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року,

встановив:

Як убачається із касаційної скарги та доданих копій судових рішень, ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 17 травня 2024 року задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 .

У зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_6 від обвинувачення, кримінальне провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_4 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року вищевказану ухвалу районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі законний представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення. При цьому вона вказує про сфабрикування справи щодо її сина ОСОБА_4 , непричетність його до вчинення суспільно-небезпечного діяння та необхідність його посмертної реабілітації. Водночас стверджує, що у судовому засіданні суду першої інстанції був присутній новий захисник, який пояснив, що представляє інтереси ОСОБА_4 . При цьому до судового засідання він з нею не спілкувався, проте відповів їй, що має докази того, що ОСОБА_4 не причетний до вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Крім того, зазначає, що досудове розслідування проходило без участі ОСОБА_4 та його законних представників, чим порушені права останнього.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Як убачається з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 березня 2023 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із його смертю. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 , скасовано вищевказану ухвалу та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Під час розгляду в суді першої інстанції клопотання старшого слідчого Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Черкаській області, погодженого прокурором, про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0002044 від 20 травня 2013 року, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, потерпілий ОСОБА_6 відмовився від підтримання приватного обвинувачення та просив закрити кримінальне провадження з цієї підстави, про що надав письмове клопотання.

Так, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, зокрема, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Пункт 2 частини 7 статті 284 КПК України, крім іншого, встановлює: якщо обставини, передбачені пунктом 7 частини 1 цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

З копій судових рішень слідує, що кримінальне провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.

Тому оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції було закрито кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_6 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Так, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, як свідчить зміст глави 36 КПК України, має особливість стосовно початку такого провадження та його завершення. Жодних інших особливостей кримінального провадження у формі приватного обвинувачення ані главою 36 КПК України, ані іншими положеннями КПК України не передбачено. Тобто, після того, як кримінальне провадження розпочато за заявою потерпілого про вчинення кримінального правопорушення, що міститься у переліку таких правопорушень у ст. 477 КПК України, задіюється державно-владний ресурс органів досудового розслідування та прокуратури, який слугує подальшою рушійною силою здійснення досудового розслідування та підтримання обвинувачення під час судового розгляду.

Водночас, за нормами чинного КПК України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного: провадження розпочинається лише за заявою потерпілого, відмова якого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття справи (крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством).

При цьому, зміст ч. 1 ст. 477 КПК України у системному зв`язку із ч. 4 ст. 26 і п. 7 ч. 1 ст. 284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальних правопорушеннях, перелік яких міститься у ч. 1 ст. 477 КПК України, є непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_5 про непричетність ОСОБА_4 до вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, порушення його права на захист та необхідність його посмертної реабілітації, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Так, стаття 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національним законодавством та судами. Тобто, хоча і пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті рішення, проте це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, порушене стороною під час судового розгляду справи.

При цьому, оскільки у справі є відмова потерпілого від обвинувачення, то не потребують перевірки судом докази скоєного діяння, бо в такому випадку не має самого обвинувачення та суду не треба перевіряти, чи є реабілітуючі підстави для закриття кримінального провадження.

З огляду на те, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення має особливий порядок розгляду, який регламентується наведеними вище нормами кримінального процесуального закону, з урахуванням того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрито, доводи про порушення його права на захист є необґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, районний суд вірно застосував положення ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України та постановив ухвалу про закриття кримінального провадження, в якій чітко виклав мотиви та підстави її ухвалення, які грунтуються на чинному кримінальному процесуальному законі. Ухвала районного суду належним чином мотивована та відповідає вимогам статей 370, 372 КПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України, виходячи із зазначених норм закону щодо закриття кримінального провадження, правильно визнав доводи, зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , в тому числі і ті, на які вона посилається у своїй касаційній скарзі, необгрунтованими та навів належні й достатні мотиви для їхнього спростування. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необгрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Інші доводи касаційної скарги законного представника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обгрунтованість прийнятих рішень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставами для скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.

Отже, обгрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2024 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3