ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/3512/24 Номер провадження 11-кп/814/1046/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні подання ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого

21 вересня 2018 року Апеляційним судом Полтавської області за ч.1 ст.115, ч.1 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 14 років позбавлення волі.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що засуджений протягом усього строку відбування покарання не довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 грудня 2024 року, ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання установи виконання покарань та звільнити ОСОБА_8 умовно-достроково від відбування покарання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував: те, що засуджений довів своє виправлення, відбуває покарання в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» із 03 жовтня 2018 року, де характеризується позитивно, 21 раз заохочувався, із самого початку працевлаштований, отримав другу професійно-технічну освіту, має тісні соціальні зв`язки - спілкується на постійній основі з матір`ю, дружиною, має неповнолітню дитину, раніше (до ухвалення вказаного вище вироку) не судимий, натомість попередно застосовані до нього стягнення наразі погашено й вони мали місце під час його перебування в слідчому ізоляторі, пред`явлені до нього виконавчі листи частково погашені; думку представника виправної колонії про необхідність задоволення подання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку засудженого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження й особової справи, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

За ч.ч.1-2 ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п.п.1, 2, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ст.9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 15 січня 2018 року Зіньківським районним судом Полтавської області ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за п.6 ч.2 ст.115 КК України на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, визнано невинуватим і виправдано за ч.4 ст.152, п.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь:

ОСОБА_9 - 100 000 гривень моральної шкоди;

держави - 36 433 гривні 68 копійок витрат, пов`язаних із залученням експертів (т.1 а.о.с.97-115).

21 вересня 2018 року Апеляційним судом Полтавської області вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року в частині засудження ОСОБА_8 за п.6 ч.2 ст.115 КК України скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким визнано його винуватим і засуджено за ч.1 ст.185 КК України, ч.1 ст.115, ч.1 ст.70 КК України на 14 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 14 вересня 2015 року до 21 вересня 2018 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Виключено з мотивувальної частини оскаржуваного вироку посилання на ряд доказів, а в іншій частині це судове рішення залишено без зміни.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 вересня 2015 року приблизно о 00 годин 30 хвилин у лісистій місцевості біля мосту через р. Псел у м. Гадяч Полтавської обл., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин схопив ОСОБА_10 обома руками за шию та здавив дихальні шляхи, доки вони не припинила подавати ознак життя, умисно вбивши її.

Затим ОСОБА_8 приблизно о 01 годині 20 хвилин повернувся на місце вчинення злочину та викрав належні ОСОБА_10 телефон, золоті прикраси, сумку з грошовими коштами й особистими речами на загальну суму 20 960 гривень 97 копійок, а також приховав труп ОСОБА_10 , перенісши його вглиб лісового масиву (т.1 а.о.с.116-119).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання засудженому визначено з 14 вересня 2015 року, кінець цього строку - 07 вересня 2026 року (з урахуванням зарахованого судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі).

Таким чином, наявні передумови (формалізовані підстави, що пов`язуються із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_8 , що не оспорюється ніким із учасників судового провадження.

Однак для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Як убачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 14 вересня 2015 року, під час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» мав 2 стягнення у вигляді попередження і догани, зокрема, за злісне порушення умов відбування покарання - зберігання забороненого предмета (сім-карти мобільного оператора), які наразі погашені, заохочень не отримував, характеризувався посередньо та негативно, не працював.

Із 03 жовтня 2018 року засуджений відбуває покарання в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)», де 22 рази заохочувався із оголошенням подяк, мав 1 стягнення у вигляді попередження за відмову від чергування відповідно до графіка, яке станом на сьогодні погашене, характеризувався як позитивно, так і посередньо, працевлаштований, виконує роботи з благоустрою установи, виконував додаткову роботу на безоплатній основі, до праці ставився задовільно й сумлінно (в різні періоди часу), бере участь у заходах виховного та інформаційного характеру, отримав спеціальність кухаря-пекаря, має виконавчі провадження щодо відшкодувань на користь держави в розмірі 40 377 гривень 05 копійок, з яких утримано - 12 022 гривні 41 копійку, в тому числі за заявою - 3 000 гривень, має середній ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та високий ризик його ймовірної небезпеки для суспільства, що підтверджується даними характеристик ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» від 01 жовтня 2019 року, 17 січня 2022 року, 16 березня 2023 року, 02 жовтня та 11 грудня 2024 року, матеріалів про заохочення стягнення й працевлаштування засудженого, виконання ним робіт в установі та стан виконавчого провадження (т.1 а.о.с.37, 155, т.2 а.о.с.8, 38, а.с.п.3-17, 47-52).

При цьому, за рішеннями комісії виправної колонії №19 від 01 жовтня 2019 року, №6 від 16 березня2023 року через відсутність необхідного процесу виправлення ОСОБА_8 було неодноразово відмовлено в поданні матеріалів про застосування щодо останнього положень ст.ст.100, 81 КК України (т.1 а.о.с.153, т.2 а.о.с.36).

Окрім того, в ході розгляду питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати, зокрема, ставлення засудженого до вчиненого злочину (п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»).

За вироком суду ОСОБА_8 засуджений за вчинення в стані алкогольного сп`яніння, зокрема, особливого тяжкого насильницького злочину - умисного вбивства іншої людини.

Разом з тим, ОСОБА_8 як під час розгляду кримінального провадження по суті, так і навіть у ході розгляду подання установи виконання покарань про застосування положень ст.81 КК України не визнав винуватість у вчиненні ним умисного вбивства, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді (щодо розгляду подання виправної колонії), змістом вироків Зіньківського районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року та Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2018 року (т.2 а.о.с.97-119).

Також в аспекті відсутності належного визнання ОСОБА_8 негативних наслідків вчиненого злочину для потерпілої сторони слід зауважити, що відповідно до матеріалів судового провадження та особової справи, технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, засуджений протягом усього строку відбування покарання не вживав жодних заходів для компенсування потерпілому моральної шкоди, стягнутої за судовим рішенням із ОСОБА_8 в розмірі 100 000 гривень, при тому, що згідно з даними довідки головного бухгалтера ДУ «Полтавська виправна колонія (№64») засуджений отримував заробітну плату в загальному розмірі 168 671 гривні 17 копійок за час відбування покарання в цій установі (а.с.п.17).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що застосовані до засудженого 3 стягнення, в тому числі за злісне порушення встановленого порядку відбування покарання (зберігання забороненого предмета - сім-карти мобільного оператора) хоча й погашені наразі, проте свідчать про його схильність до свідомого систематичного порушення встановлених КВК України заборон шляхом ігнорування попередньо накладених стягнень і те, що він належних висновків для себе не зробив після вчинення кримінальних правопорушень, зокрема, особливо тяжкого злочину, натомість продовжив протиправну поведінку в місцях позбавлення волі.

Таким чином, із установлених вище апеляційним судом обставин убачається, що в поведінці ОСОБА_8 спостерігаються деякі позитивні тенденції, однак вона не характеризувалась своєю сумлінністю протягом усього строку відбування покарання, а навпаки була нестабільною, засуджений, хоча й був працевлаштований та отримував заробітну плату в розмірі, який дозволяв здійснювати відшкодування за цивільним позовом, не вживав жодних заходів для компенсування потерпілій стороні моральної шкоди, навіть станом на момент розгляду подання виправної колонії не визнав факт вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Також ставлення засудженого до праці не завжди було сумлінним, а визначалось у певний період часу як задовільне й мала місце відмова ОСОБА_8 від чергування згідно з графіком. На думку колегії суддів, є відсутніми підстави для висновку про досягнення засудженим необхідного ступеню виправлення, що підтверджував би доцільність і необхідність звільнення його умовно-достроково від відбування покарання. Усупереч доводам апелянта, в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку саме за увесь строк відбування покарання та перебування в усіх установах виконання покарань, а не протягом конкретно обраного часу.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 має родину й тісні соціальні зв`язки з нею, до засудження в цьому провадженні був не судимим (у силу ст.89 КК України), як окремо, так і в сукупності з наведеними вище обставинами не свідчать про доведення засудженим свого виправлення, а тому не є доцільною та мотивованою підставою для застосування до нього приписів ст.81 КК України.

Так, необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, яка полягає в тому, що засуджений виправився та в подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У цьому випадку, хоча відбутий ОСОБА_8 строк покарання і узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо засудженого є передчасним і необгрунтованим із точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто в більш короткий строк, ніж встановлено за вироком суду.

За таких обставин, місцевий суд, дослідивши обставини провадження, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 25 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4