Дата документу 08.10.2024 Справа № 314/4078/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/873/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/4078/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 травня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він будучи військовослужбовцем, 18.06.2023 року в період часу з 13 години до 14 години, перебуваючи поза службою, будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , за місцем свого мешкання, під час конфлікту зі своєю співмешканкою ОСОБА_9 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, наніс не менше шести ударів кулаком правої руки та не менше п`яти ударів взутими у військові черевики з високими берцями (розмовне «берці») ногами по голові, тулубу, верхнім та нижнім кінцівкам ОСОБА_9 , спричинивши їй садна та синці передньої та задньої поверхні грудної клітки, садна та синці верхніх та нижніх кінцівок, внутрішньочерепну травму, яка виразилась гострим субдуральним крововиливом на зовнішній поверхні правої тім`яно-скронево-потиличної частки (загальним об`ємом 90,0 см3), субарахноїдальними церебральними крововиливами, розташованими на зовнішніх поверхнях правої півкулі головного мозку, травматичним набряком та крововиливами в м`яких тканинах тім`яно-скронево-потиличної ділянки голови справа, скроневої і лобової ділянки голови зліва та в ділянках обличчя, забійними ранами верхньої повіки правого ока, саднами та синцями обличчя і ускладнилася розвитком набряку-дислокації головного мозку, в результаті чого настала смерть ОСОБА_9 на місці події, тим самим умисно вбив її.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.2 ст.121 КК і призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що під час судового розгляду було встановлено, що між обвинуваченим та ОСОБА_10 раніше неодноразово мали місце суперечки, під час яких обома сторонами застосовувалося насилля, але це ніколи не призводило до тяжких наслідків. У зв`язку з чим 18.06.2023 року обвинувачений не мав на меті та не міг передбачити настання таких наслідків як смерть потерпілої. Мети на вбивство під час судового розгляду встановлено не було. Обвинувачений ніколи не виказував наміру на вбивство ОСОБА_10 , під час нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений не використовував ніяких знарядь, які б підвищували ймовірність спричинення смерті людині. Обвинувачений після нанесення тілесних ушкоджень потерпілій залишив її в будинку, а сам вийшов на подвір`я, де спокійно чекав коли вона також вийде. Дізнавшись, що ОСОБА_10 померла, обвинувачений двічі намагався привести потерпілу до свідомості. Сукупність зазначених обставин підтверджує те, що умислом обвинуваченого охоплювалось саме спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, а не її вбивство. Також зазначив, що призначене обвинуваченому покарання є занадто суворим. Адже обвинувачений визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв в розкритті злочину, багаторазово пожалкував про вчинене, втратив дружину, позбавив дітей матері, що вже є покарання для нього. Крім того, обвинувачений раніше не судимий, працював, має постійне місце проживання, де характеризується задовільно, має малолітнього сина, проходив службу в ЗСУ та за місцем служби характеризувався добре. Відтак обвинуваченому за ч.2 ст.121 КК можливо призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі, що буде достатнім для досягнення мети покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт заподіяння обвинуваченим потерпілій тілесних ушкоджень, зазначених у вироку. Але при цьому сторона захисту вважала, що суд надав неправильну кваліфікацію діям обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК, оскільки останній не мав умислу на вбивство потерпілої. З цих підстав захисник вимагав в апеляційній скарзі перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.2 ст.121 КК.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитися з такими доводами та вимогами захисника виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції ретельно перевірялась версія захисту про те, що ОСОБА_8 не мав умислу на вбивство ОСОБА_10 . Проте, вона правильно визнана безпідставною, оскільки суперечить встановленим фактичним обставинам, спростовується показаннями свідків, висновком судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_10 , даними висновку судово-психіатричної експертизи та іншими доказами по справі, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що у даному конкретному випадку обвинувачений діяв з умислом на вбивство потерпілої.

Так, з юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства (ст.115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, і його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання. При цьому, згідно з усталеною правозастосовною практикою основним критерієм є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного.

У цій справі судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 свідомо навмисно завдав останній не менше шести ударів кулаком правої руки та не менше п`яти ударів взутими у військові черевики з високими берцями ногами по голові, тулубу, верхнім та нижнім кінцівкам, прикладаючи при цьому значну фізичну силу, що не заперечував сам обвинувачений під час слідчого експерименту за його участі. Удари обвинувачений наносив, в тому числі, і у життєво важливі органи потерпілої.

Відповідно до висновку експерта №170 від 19.07.2023 року причиною смерті ОСОБА_10 стала внутрішньочерепна травма, яка виразилася крововиливами під оболонки головного мозку та ускладнилась розвитком його набряку-дислокації, який і став безпосередньою причиною смерті.

Відповідно до ст.24 КК умисел поділяється на прямий і непрямий. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Відтак умисне вбивство може бути скоєне із прямим і непрямим умислом.

На переконання апеляційного суду ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачав його суспільно небезпечні наслідки. Про це свідчить значна кількість тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілій, їх характер та локалізація. Спричинення обвинуваченим із достатньою силою численних ударів руками та ногами взутими у берці, які є військовим взуттям масивного типу на шнурках з твердим передком, в життєво важливі органи потерпілої, коли остання зі свого боку не чинила будь-якого опору. Про це також свідчить тривалість часу протягом якого продовжувалось побиття потерпілої. ОСОБА_8 свідомо припускав настання смерті потерпілої, оскільки після побиття потерпілої не надав їй будь-якої допомоги. Із показів свідка ОСОБА_11 встановлено, що прийшовши до ОСОБА_8 та зайшовши до будинку, свідок побачив, що ОСОБА_10 лежить у калюжі крові, хрипить, т.т. була ще живою і потребувала термінової медичної допомоги. Вийшовши на двір, свідок вимагав від ОСОБА_8 викликати швидку медичну допомогу, на що останній виразився на його адресу нецензурною лайкою та вигнав з двору.

Отже, після заподіяння потерпілій не менше ніж 11 ударів, нанесених зі значною силою, в тому числі і у життєво важливі органи, обвинувачений залишив лежати потерпілу на підлозі в кімнаті, а сам вийшов на вулицю де розпивав пиво, до потерпілої не заходив і її станом не цікавився. Обвинувачений взагалі не намагався надати хоча б якусь допомогу потерпілій та швидку допомогу не викликав. На питання апеляційного суду ОСОБА_8 не зміг пояснити які фактори, обставини чи умови він приймав до уваги, які б давали йому обґрунтовані підстави вважати, що смерть ОСОБА_10 не настане. Обвинувачений заявив, що під час нанесення ним тілесних ушкоджень він був сильно розлючений і про це не думав. Тим самим, на глибоке переконання суду ОСОБА_8 свідомо припускав настання смерті потерпілої, що свідчить на наявність у обвинуваченого умислу по відношенню до настання смерті ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №249 ОСОБА_8 в момент вчинення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а знаходився у стані гострої алкогольної інтоксикації. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

За таких обставин, з урахуванням конкретних обставин справи підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК колегія суддів не вбачає, а відтак даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.

Наявність в минулому між обвинуваченим та потерпілою суперечок із застосуванням обопільного насилля, на що посилався захисник в апеляційній скарзі, не може позначитись на правильності висновків суду першої інстанції щодо спрямованості умислу обвинуваченого.

Посилання захисника на ту обставину, що в минулому обвинувачений ніколи не висловлював наміру на вбивство потерпілої, а також те, що під час заподіяння потерпілій 18.06.2023 року тілесних ушкоджень обвинувачений не використовував жодних знарядь, також не спростовують правильності висновків районного суду про наявність у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Намагання обвинуваченого привести потерпілу до тями в той час, коли вона вже була мертвою, на що йде посилання в апеляційній скарзі захисника, вочевидь не може свідчити про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілої.

Заперечення захисника про те, що під час судового розгляду не було встановлено мети на вбивство, не є слушними. Адже у цьому провадженні на підставі аналізу досліджених доказів, наданих стороною обвинувачення, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв з метою вчинення умисного вбивства, а мотивом вбивства визначено раптово виниклі особисті неприязні стосунки з потерпілою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи захисника, наведені в його апеляційній скарзі, щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 з огляду на відсутність у остатнього наміру вбивати потерпілу, є непереконливими і такими, що не ставлять під сумнів правильність висновків суду першої інстанції.

Оцінюючи правильність та справедливість призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад при призначенні покарання, передбачених ст.65 КК.

Так, суд першої інстанції з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за законом віднесено до особливо тяжких злочинів, даних про особу винного, в тому числі і тих, на які посилався захисник у скарзі; обставини, що обтяжує покарання, а також з огляду на відсутність пом`якшуючих покарання обставин та виходячи із об`єму та змісту протиправних дій обвинуваченого, визначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК.

На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_8 покарання ґрунтується на положеннях ст.ст.50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Тому підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_8 , явно несправедливим через суворість, як про це стверджував захист в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Отже, на думку судової колегії, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду захисник в апеляційній скарзі не навів. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для безумовного скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4