Справа № 638/2861/21
Провадження №1-кп/638/466/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0001771 від 07.05.2020 року стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Архангельськ, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, осіб на утриманні немає, не працевлаштованого, який зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

14.08.2019 року Дзержинським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.06.2021 року визначено ОСОБА_4 покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2019 року за ч.1 ст.309 КК України у виді 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки; ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.11.2021 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено ОСОБА_4 для відбування покарання, призначеного вироком суду у виді 2 років обмеження волі; ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 09.08.2023 року постановлено затримати та направити засудженого до місця відбування покарання, строк відбування покарання обчислювати з дня фактичного затримання, зараховано час від фактичного затримання до дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі у строк покарання за правилами ст.72 КК України із розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі; ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.10.2023 року ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 09.08.2023 року залишено без змін; затриманий 15.04.2024 року, 02.05.2024 року прибув до Машівської виправної колонії Полтавської області;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст. ст.317 КК України, -

встановив:

10 липня 2020 року близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення кримінального правопорушення в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, перебуваючи за адресою фактичного проживання, а саме АДРЕСА_1 впустив до дому раніше знайомих йому гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 , яким в подальшому надав можливість у приміщенні за вказаною вище адресою свого мешкання вжити наркотичний засіб канабіс, за допомогою деформованої пляшки, а також інших пристроїв для куріння.

В подальшому в період часу з 11 години 30 хвилин по 12 годину 00 хвилин в ході проведення обшуку було виявлено та вилучено полімерний пакет із речовиною, яка відповідно до висновку експерта №13/1/2163СЕ-20 від 22.07.2020 року є канабісом масою 0,4730 г., а також було виявлено та вилучено деформовані пляшки та наперстки із нашаруванням речовини, яка відповідно до висновку експерта №13/1/2163СЕ-20 від 22.07.2020 року є екстрактом канабісу.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, покаявся у скоєному та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що в період часу, зазначеному в обвинувальному акті, він за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 впустив у приміщення своїх знайомих для вжиття наркотичного засобу, де разом курили коноплю.

Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинах ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у наданні приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів та кваліфікує його дії за ч.1 ст.317 КК України.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 14.08.2019 року був засуджений за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України на строк 2 роки, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, неодружений, не працевлаштований, осіб на утриманні немає, зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» ХМР не звертався.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, з урахуванням вказаних обставин, відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , того, що він щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжує, того, що він вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку за попереднім вироком, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень можливе лише з призначенням покарання за інкримінованою статтею у виді позбавлення волі, але в нижніх межах санкції.

Водночас, суд з урахуванням встановлених обставин не вбачає підстав для застосування положень статті 75 КК України. Суд дійшов висновку, що призначення такого покарання буде необхідним, достатнім та дієвим заходом для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання обвинуваченому суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.

У даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався та не застосовувався.

Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експертів під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.317 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2019 року, до призначеного покарання за даним вироком із застосуванням положень ст.72 КК України, згідно якої одному дню позбавлення волі відповідає 2 (два) дні обмеження волі, остаточно визначити покарання за сукупністю вироків у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з відбуттям покарання у кримінально виконавчій установі закритого типу.

Строк покарання обчислювати з 20.11.2024 року.

Зарахувати у строк відбування покарання строк від фактичного затримання на виконання ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 09.08.2023 року до дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі із розрахунку один день арешту за один день позбавлення волі.

Зарахувати у строк покарання частково відбутий строк за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.08.2019 року із застосуванням положень ст.72 КК України, згідно якої одному дню позбавлення волі відповідає 2 (два) дні обмеження волі.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової експертизи №13/1/2163СЕ-20 від 22.07.2020 року у розмірі 2451 гривень 75 копійок.

Речові докази полімерний пакет, всередині якого знаходиться канабіс масою 0,4730г, екстракт канабісу масою 0,1414г, PVP масою 0,1096 г. знищити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1