Справа № 487/6311/24
Провадження № 1-кс/487/4137/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2024 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду м.Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_3 про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження №0000425 від 25.11.2020 за ч.1 ст.14 та п.11 ч.2 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий відділу СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді з клопотанням про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, у якому просила відновити матеріали кримінального провадження №0000425 від 25.11.2020 за ч.1 ст.14 та п.11 ч.2 ст.115 КК України, втрачених в умовах воєнного стану, по копіям документів у тому числі не посвідчені в установленому порядку, що збереглися у прокурора, слідчого, а саме: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000425 від 25.11.2020 на 1 арк; копію доручення від 25.11.2020 проведення досудового розслідування старшому слідчому СУ ГУНП в Херсонській області майору поліції ОСОБА_3 на 1 арк.; копію повідомлення про початок досудового розслідування першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури від 25.11.2020 на 1 арк.; копію постанови про призначення комплексної дактилоскопічно-молекулярно-генетичної експертизи на 3 арк.; копію висновку експерта №1099 від 02.12.2020 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової криміналістичної експертизи на 6 арк.; копію висновку експерта №1434 від 21.01.2021 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи на 7 арк.

Слідчий в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд клопотання за її відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст.615-1 КПК України відновленню підлягають втрачені матеріали кримінального провадження, яке не завершилося направленням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності до суду.

Згідно ч. 3 ст.615-1КПК України клопотання про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження розглядається слідчим суддею того суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя іншого суду, визначеного в порядку, передбаченому законодавством.

За змістом ч. 5 ст. 615-1 КПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів слідчий суддя постановляє ухвалу про відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Херсонській області розслідувалося кримінальне провадження №0000425 від 25.11.2020 за ч.1 ст.14 та п.11 ч.2 ст.115 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 25.11.2020 до ГУНП в Херсонській області надійшло повідомлення про те, що невстановлені особи готуються скоїти замовне умисне вбивство жителя м. Херсон.

Процесуальне керівництво здійснюється прокурорами Херсонської обласної прокуратури.

Відповідно до Статуту Організації Об`єднаних Націй, підписаного 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН) до складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу. Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та

7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

В порушення вимог Статуту Організації Об`єднаних Націй, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації надано наказ про повномасштабне вторгнення на територію України.

В подальшому цього ж дня Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах і складах ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна в тому числі на території м. Херсон.

З 24.02.2022 збройні формування російської федерації, порушуючи встановлений Конституцією України порядок, здійснили збройну агресію, після чого цього ж дня окупували територію м. Херсон, яке постійно перебувала під контролем збройних формувань до 11.11.2022.

Розслідування зазначеного кримінального провадження - це постійно триваючий процес, пов`язаний із проведенням великої кількості слідчих (розшукових) дій спрямованих на отримання (збирання) доказів, перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні.

Матеріали кримінального провадження №0000392 від 13.10.2020 за ст. 263 ч. 1 КК України до початку повномасштабної агресії рф перебували в адміністративному приміщені СУ ГУНП в Херсонській області, що розташоване за адресою: м. Херсон, вул. Лютеранська, 4.

Однак матеріали вказаного кримінального провадження під час евакуації з м. Херсона були втрачені.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні не завершено.

У кримінальному провадженні проведено ряд слідчих (розшукових) та процесуальних дій, а саме: призначено комплексно дактилоскопічно-молекулярно-генетичну експертизу; отримано висновок експерта Миколаївського НДЕКЦ №1099 від 02.12.2020 за результатами судової криміналістичної техніки, проведеної в кримінальному провадженні №0000425; отримано висновок експерта Миколаївського НДЕКЦ №1434 від 21.01.2021 судової молекулярно-генетичної експертизи.

Враховуючи викладене, для подальшого проведення досудового розслідування виникла необхідність у відновленні втрачених матеріалів кримінального провадження в умовах воєнного стану, а саме: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000425 від 25.11.2020 на 1 арк; копія доручення від 25.11.2020 проведення досудового розслідування старшому слідчому СУ ГУНП в Херсонській області майору поліції ОСОБА_3 на 1 арк.; копія повідомлення про початок досудового розслідування першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури від 25.11.2020 на 1 арк.; копія постанови про призначення комплексної дактилоскопічно-молекулярно-генетичної експертизи; копія висновку експерта №1099 від 02.12.2020 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової криміналістичної експертизи; копія висновку експерта №1434 від 21.01.2021 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи.

Вказані копії кримінального провадження №0000425 від 25.11.2020 збереглися на електронному носії у старшого слідчого СУ ГУНП в Херсонській області.

Відповідно до Наказу ГУНП в Херсонській області №365 від 15.05.2023 змінено місце дислокації органу досудового розслідування СУ ГУНП в Херсонській області на територію Заводського району м. Миколаїв за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Біла, 44.

Відновлення матеріалів вищезазначеного кримінального провадження необхідне для всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, виявлення як тих обставин, що викривають, так і тих, що виправдовують підозрюваного, а також обставин, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Таким чином, враховуючи, що матеріали кримінального провадження втрачено, а відновити їх на даних час є в умовах воєнного стану неможливо, а їх відновлення необхідне для завершення досудового розслідування та дотримання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України, а за такого суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 615-1 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Відновити матеріали кримінального провадження №0000425 від 25.11.2020 за ч.1 ст.14 та п.11 ч.2 ст.115 КК України, втрачених в умовах воєнного стану, по копіям документів у тому числі не посвідчені в установленому порядку, що збереглися у прокурора, слідчого, а саме: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000425 від 25.11.2020 на 1 арк; копію доручення від 25.11.2020 проведення досудового розслідування старшому слідчому СУ ГУНП в Херсонській області майору поліції ОСОБА_3 на 1 арк.; копію повідомлення про початок досудового розслідування першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури від 25.11.2020 на 1 арк.; копію постанови про призначення комплексної дактилоскопічно-молекулярно-генетичної експертизи на 3 арк.; копію висновку експерта №1099 від 02.12.2020 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової криміналістичної експертизи на 6 арк.; копію висновку експерта №1434 від 21.01.2021 Миколаївського НДЕКЦ за результатами проведення судової молекулярно-генетичної експертизи на 7 арк.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1