Провадження № 1-кс/752/4277/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені №0000902 від 19.08.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000902 від 19.08.2023 у якому прокурор просить накласти арешт на майно, вилучене 17.05.2024 в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон «Iphone 11Pro» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , із забороною будь-яким особам його використовувати, перетворювати, розпоряджатись та відчужувати на користь третіх осіб.

Клопотання обґрунтоване тим, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000902 від 19.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванні час та місці, але не пізніше квітня 2021 року, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_6 , з яким у нього склались довірливі відносини, засновані на тривалому знайомстві та ведені спільної діяльності в сфері купівлі-продажу автомобілів.

Так, будучі продавцем-консультантом вживаних легкових автомобілів приватного автосалону «ІНФОРМАЦІЯ_1», ОСОБА_7 , у квітні 2021 року, більш точної дати та часу не встановлено, отримав від ОСОБА_8 пропозицію та погодився придбати у нього автомобіль марки «BMW M5 Competition» 2019 р.в. VIN: НОМЕР_3 за 120 000 доларів США для подальшого перепродажу та отримання прибутку.

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння грошовими коштами свого знайомого ОСОБА_6 , 27.04.2021 ОСОБА_7 зателефонував йому та запропонував придбати за 120 000 доларів США вказаний автомобіль «BMW M5 Competition» з метою подальшого перепродажу з націнкою. Використовуючи месенджер «WhatsАpp» ОСОБА_7 також надіслав ОСОБА_6 фотографії цього автомобіля та відомості про його комплектацію. За умовами угоди, ОСОБА_6 повинен був передати ОСОБА_7 грошові кошти у сумі вартості автомобіля, а ОСОБА_7 здійснити його безпосередньою купівлю та реєстрацію.

Отримавши згоду на придбання вказаного автомобіля, 27.04.2021, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 10 000 доларів у якості авансового платежу за автомобіль.

Після отримання від ОСОБА_6 завдатку, в той же день, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 , запропонував придбати цей же автомобіль «BMW M5 Competition» у ОСОБА_8 іншому своєму знайомому - ОСОБА_9 з метою подальшого його перепродажу з націнкою.

На пропозицію ОСОБА_5 щодо придбання автомобіля ОСОБА_9 погодився, при цьому було обумовлено, що реєстрація права власності на автомобіль відбудеться на третю особу, заздалегідь підшукану ОСОБА_5 . Під час спілкування ОСОБА_5 не повідомляв ОСОБА_9 про свої наміри по заволодінню грошовими коштами потерпілого.

Наступного дня, 28.04.2021, точного часу не встановлено, ОСОБА_5 , достеменно знаючи, що придбати у ОСОБА_8 за його посередництва автомобіль марки «BMW M5 Competition» погодився ОСОБА_9 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , використовуючи довірливі відносини, отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 110 000 доларів США, начебто у якості основної частини оплати вартості вищевказаного автомобіля, не збираючись при цьому фактично здійснювати за них покупку автомобіля та не повідомляючи йому про свої попередні домовленості з ОСОБА_9 .

З метою виклику у потерпілого усвідомлення справжності угоди щодо придбання автомобіля за його кошти, ОСОБА_5 пообіцяв ОСОБА_6 , що свідоцтво про право власності на вказаний автомобіль буде зареєстроване на його ім`я.

В цей же день, близько 21.00 год., ОСОБА_9 , не будучи обізнаним, що ОСОБА_5 вже отримав грошові кошти від ОСОБА_6 начебто для придбання вказаного автомобіля, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , у присутності ОСОБА_5 передав ОСОБА_8 , який діяв від імені власника автомобіля ОСОБА_10 , грошові кошти в сумі 120 000 доларів США у якості оплати вартості вищевказаного автомобіля.

Після отримання грошових коштів, ОСОБА_8 передав ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу BMW M5 Competition» 2019 р.в. VIN: НОМЕР_3 ОСОБА_9 .

У свою чергу ОСОБА_9 передав ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_5 на виконання попередніх домовленостей щодо його подальшого перепродажу та отримання прибутку. На момент угоди вказаний автомобіль фактично перебував вже на майданчику автосалону «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_4 .

Отриманими грошовими коштами від ОСОБА_6 у загальній сумі 120 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на той час становило 3 334 800 гривень, ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд.

Надалі, 29.04.2021, точного часу не встановлено, ОСОБА_5 , виконуючи умови угоди з ОСОБА_9 щодо оформлення права власності на сторонню особу та одночасно переслідуючи мету виклику у потерпілого дійсності своїх намірів, за посередництва невстановлених досудовим розслідуванням осіб, перебуваючи в Територіальному сервісному центрі № 8047 за адресою: м. Київ, Велика Кільцева, 110-А, здійснив реєстрацію вищевказаного автомобіля за ОСОБА_6 . Того ж дня, о 16 годині 48 хвилин, ОСОБА_5 через месенджер «WhatsАpp» надіслав фото про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_6 .

Вважаючи, що вказаний автомобіль придбаний за власні кошти, ОСОБА_6 почав використовував його у своїх особистих потребах до 17.07.2021 року.

У свою чергу ОСОБА_9 , дізнавшись про те, що фактично придбаний ним у ОСОБА_8 автомобіль «BMW M5 Competition» протягом тривалого періоду часу перебуває у користуванні незнайомої йому особи, став вимагати у ОСОБА_5 його повернення.

Надалі 17.07.2021 за ініціативи ОСОБА_9 відбулася його зустріч з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , під час якої автомобіль останнім було передано у володіння ОСОБА_9 , дії ОСОБА_5 по заволодінню грошових коштів ОСОБА_6 були фактично викриті.

В подальшому, 24.07.2021 невстановлена досудовим розслідуванням особа, за вказівкою ОСОБА_9 , який не був обізнаний, що вищевказаний автомобіль зареєстрований ОСОБА_5 за ОСОБА_6 , без участі останнього, перереєстрував автомобіль марки «BMW M5 Competition» 2019 року випуску VIN: НОМЕР_3 за ОСОБА_11 , який в подальшому відчужив його третім особам.

17.05.2024 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

17.05.2024, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone 11Pro» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Постановою слідчого від 17.05.2024 вилучений під час обшуку мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Метою арешту майна є збереження речових доказів.

На підставі зазначеного прокурор просить про задоволення клопотання.

Учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду клопотання про арешт майна повідомлялись належним чином.

Від прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд клопотання про арешт майна без його участі, клопотання підтримав, просив задовольнити, метою арешту майна зазначив збереження речових доказів.

Від представника власника майна ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_12 надійшла заява про розгляд клопотання без його участі, у заяві зазначив, що просить відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна у зв`язку з його необґрунтованістю.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників кримінального провадження, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Встановлено, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000902 від 19.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

17.05.2024, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, було проведено невідкладний обшук за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено мобільний телефон «Iphone 11Pro» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу обшуку.

Постановою слідчого від 17.05.2024 вилучений під час обшуку мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000902 від 19.08.2023.

У клопотанні ставиться питання накладення арешту на вилучений під час обшуку мобільний телефон з метою збереження речових доказів.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Правовою підставою арешту майна є положення ст. 170 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України. У цьому випадку за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У статті 98 КПК України визначені такі критерії щодо речових доказів: матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, на підставі наданих ініціатором клопотання матеріалів, повинен з`ясовувати обставини, визначені ч.2 ст.173 КПК України, зокрема, правову підставу для арешту майна.

Так, передумовою для звернення з клопотанням про арешт майна слугувало проведення 17.05.2024, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено мобільний телефон «Iphone 11Pro», що перебуває в користуванні ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч.3 цієї ж статті слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Нормами ч.1 ст. 234 КПК України визначено, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Подане прокурором клопотання про арешт майна не містить викладу підстав невідкладного проникнення до житла вказаної особи.

Долучені до клопотання матеріали не містять відомостей щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про легалізацію вказаного обшуку.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду клопотання про арешт майна, в судове засідання не з`явився, відомостей щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про легалізацію вказаного обшуку, не надав.

За вказаних обставин вбачається, що обшук було проведено без наявності у слідчого/прокурора на те правових підстав.

Матеріалами, доданими до клопотання, не було доведено, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Так, в постанові слідчого від 17.05.2024 про визнання вилученого під час обшуку мобільного телефону речовим доказом, наявне лише формальне посилання на положення ст. 98 КПК України, без будь-якої конкретизації відомостей щодо ознак вилученого майна.

За таких обставин, слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення клопотання про арешт майна, оскільки прокурором не доведено наявність обґрунтованих підстав і мети, відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, а також не доведено необхідності такого арешту та наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Керуючись статтями 132, 170-173, 175, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному проваджені №0000902 від 19.08.2023, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1