Провадження № 11-кп/824/5646/2024 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

12 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Даною ухвалою суду у клопотанні сторони захисту про зміну ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжного заходу відмовлено.

Клопотання прокурора задоволено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 05 грудня 2024 року включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 суд першої інстанції вказав, що хоча останні і є раніше не судимими, мають певні стійкі соціальні зв`язки, однак на даний час обвинувачуються у вчиненні злочинних дій проти основ національної безпеки України.

Суд звернув увагу, що в контексті повномасштабної збройної агресії російської федерації інкриміновані злочини мають надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій. Також суд взяв до уваги і покарання, яке може бути призначене обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими, можливі наявні зв`язки обвинувачених з представниками держави-агресора та дійшов висновку про існування реального ризику, що обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , будучи неізольованими на даному етапі кримінального провадження від суспільства в рамках такого запобіжного заходу як тримання під вартою, з метою уникнення кримінальної відповідальності, при першій можливості, можуть переховуватись від суду, а також можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне.

Крім того, враховуючи стадію кримінального провадження, беручи до уваги обізнаність обвинувачених про свідків у кримінальному провадженні, які мають надати свої показання в суді, суд зазначив, що обвинувачені можуть незаконно впливати на останніх з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року в частині подовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 до 05 грудня 2024 року включно. Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_14 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_12 .

Вважає, що підозра є необґрунтованою, а ризики, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України відсутні, а тому відсутні підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_12 .

Зазначає, що судом не було надано оцінки тому факту, що клопотання про продовження строку запобіжного заходу помилково подане не в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України. Зокрема, 02.09.2024 року до Печерського районного суду м. Києва було направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001288 від 04.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 110-2 КК України та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України. 03.09.2024 року судом було проведено підготовче судове засідання, вирішено питання щодо розгляду обвинувального акту колегією суддів. 05.09.2024 року прокурором подано клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 , в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України. Стороною захисту зазначено, що в даному кримінальному провадженні обвинувальний акт направлено до Печерського районного суду м. Києва і судом розпочато підготовче провадження, слідчий суддя не уповноважений згідно ч. 6 ст. 199, ч. 4 ст. 176 КПК України вирішувати питання про продовження строку запобіжного заходу, відповідне клопотання має вирішуватись судом під час судового провадження, яке вже розпочалось. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_15 від 06.09.2024 року було здійснено судовий контроль в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України та задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 до 04.11.2024 року.

Надалі 08.10.2024 року прокурором стороні захисту було вручено клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 . з урахуванням того, що вказане клопотання подається судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , вбачається, що клопотання подається в порядку ч. 3 ст. 315 КПК України. Вказане клопотання повинно бути подане до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а саме слідчому судді Печерського районного суду м. Києва в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України. Відтак, вказане клопотання не підлягає розгляду суддею Шевченківського районного суду м. Києва.

Окрім цього, вказує, що суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачення висунуте ОСОБА_12 , є необґрунтованим, а зазначена правова кваліфікація є некоректною з точки зору диспозиції ст. 110-2 КК України.

Разом з тим, зазначає, що в матеріалах кримінального провадження не міститься жодного належного доказу здійснення «фінансування» воєнізованому підрозділу окупаційної влади на території АР Крим на загальну суму 252 174,201 грн. Відсутність таких доказів свідчить про необґрунтованість обвинувачення та як наслідок відсутність підстав для подальшого тримання обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою.

Також, наголошує, що обвинувальний акт не містить зазначених дій, вчинення яких фінансувалося з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, або насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади.

Разом з тим, вказує, що оплата послуг охорони не є фінансуванням дій, вчинений з метою, що визначена ч. 1 ст. 110-2 КК України. А також у обвинувальному акті жодним чином не обґрунтовується спеціальна мета нібито фінансування дій.

Оплата послуг охорони незаконним воєнізованим формуванням може становити склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 111-1 КК України, яка введена до КК України лише 22.03.2024 року.

Окрім цього, обвинувальний акт не містить визначення форми співучасті ОСОБА_12 та інших осіб, що входять до групи осіб. Також не зазначено коли, як та за яких обставин учасники групи вступили у змову та досягли попередньої змови на здійснення дій щодо оплати послуг охорони об`єкту нерухомого майна з метою зміни меж території, зміни меж державного кордону України, насильницької зміни конституційного ладу, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади.

Отже, обвинувальний акт не є обґрунтованим та не містить фактів, на які посилається сторона обвинувачення, які можливо було розглядати як такі, що містять у собі наявність складу злочину, що передбачений ч. 3 ст. 110-2 КК України в діях ОСОБА_12 .

Зазначає, що судом не правильно встановлено наявність ризиків неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_12 , що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також неналежно оцінено виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Зокрема, клопотання обґрунтоване п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України. В той же час, в попередньому клопотанні заявлені ризики п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Прокурором помилково зазначено, що заявлені ризики збільшилися як за кількісним критерієм, так і за якісним. Підстав для такого збільшення у клопотанні не зазначено, а судом з`ясовано не було. Також з клопотання не вбачалося, які дії ОСОБА_12 , призвели до існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, враховуючи, що до останнього застосовано найсуворіший запобіжний захід - тримання під вартою, і особа постійно перебуває в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Суд помилково дійшов висновку щодо наявності ризику ухилення ОСОБА_12 від органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Вказує, що існування ризику, а саме залишення місця проживання чи перетину кордону, повністю не уможливлюється через запровадження на всій території України воєнного стану, що істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призивного віку. Під час триваючого досудового розслідування стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не залишав свого місця проживання, не перетинав державний кордон, а навпаки постійно відвідував судові засідання та процесуальні дії, що проводились за його участі.

Також, суд не оцінив, що доводи сторони обвинувачення у клопотанні є недоведеними про те, що перебуваючи на свободі ОСОБА_12 може знищити, сховати або спростувати будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Наявність даного ризику ставить під сумнів тією обставиною, що слідство в цій стадії завершено, усі зібрані у справі докази перебувають під контролем прокурора, отже доступ до них обмежений, а відповідно настання цього ризику є неможливим.

Окрім цього, судом помилково встановлено наявність ризику незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Зазначає, що у справі вже допитано усіх осіб, показання яких мають значення для кримінального провадження, а тому малоймовірно, що ці особи змінять свої показання на протилежні.

Разом з тим, припущення прокурора про те, що ОСОБА_12 може використовувати сталі зв`язки ОСОБА_11 або ОСОБА_16 із представниками судових та правоохоронних органів, які на їх думку прохання можуть вплинути на перебіг досудового провадження є помилковими. У даному випадку органи розслідування намагаються надати оцінку можливим діям третіх осіб, які на їх погляд дійсно можуть перешкоджати кримінальному провадженню, чим порушують презумпцію невинуватості щодо цих осіб.

Також, безпідставним є висновок суду про те, що наявний ризик можливого вчинення ОСОБА_12 іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 . Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про тримання під вартою ОСОБА_11 .

Вказує, що в діях ОСОБА_11 відсутні ознаки складу злочинів за ст. 111, ст. 110-2 КК України згідно обвинувального акту.

Крім того, зазначає, що ризик переховування обвинуваченого від суду не може обґрунтовуватися лише тяжкістю можливого покарання ОСОБА_11 за інкриміновані злочини.

Разом з тим, наголошує, що ризик знищити чи спотворити докази в кримінальному провадженні є надуманими, адже вказані кримінальні провадження стосуються інших невстановлених осіб, а не ОСОБА_11 .

Також вважає, що твердження щодо ризику впливати на свідків чи продовжувати злочину діяльність ОСОБА_11 , через взаємодію з ОСОБА_16 , який знаходиться на території росії є суто гіпотетичним припущенням.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року про продовження ОСОБА_11 строку тримання під вартою до 05.12.2024 року. Відмовити в задоволенні клопотання сторони обвинувачення від 08.10.2024 року про продовження ОСОБА_11 строку тримання під вартою.

Вказує, що в діях ОСОБА_11 відсутні ознаки складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 110-2 КК України.

Вважає, що висновки про можливість ухилення ОСОБА_11 від органів розслідування, прокуратури та суду є необґрунтованими й такими, що не відповідають фактичним обставинам, оскільки у ОСОБА_11 міцні та сталі соціальні зв`язки, які абсолютно унеможливлюють його наміри переховуватися від органів обвинувачення та суду. Тим більше, ризик переховування додатково можна запобігти шляхом покладення на ОСОБА_11 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Разом з тим, бездоказовим є твердження суду, що перебуваючи на свободі ОСОБА_11 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Зокрема, зібрані у справі докази перебувають під контролем прокурора зі слідчим, отже доступ до них ОСОБА_11 та членів його родини об`єктивно обмежений, а з урахуванням того, що ОСОБА_11 близько 13 місяців перебуває під вартою - настання цього ризику є фактично неможливим.

Також необґрунтованим вважає висновки про можливість ОСОБА_11 незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. У справі закінчено досудове розслідування, допитано усіх свідків, показання яких мають значення для кримінального провадження, а тому малоймовірно, що ці особи змінять показання на протилежні. Настання ризику незаконного впливу на ОСОБА_16 повністю виключається, через його перебування на території іншої держави, що підтверджується процесуальними рішеннями сторони обвинувачення про його розшук.

Окрім цього, вказує, що викликає сумнів наявність ризику перешкоджання кримінального провадження іншим чином, а також непереконливим є посилання на ризик вчинення ОСОБА_11 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких він підозрюється.

Окремо зазначає, що судом помилково обґрунтовано необхідність продовження ОСОБА_11 тримання під вартою тяжкістю та невідворотністю покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим.

Заслухавши доповідь судді, думки захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які підтримали подані апеляційні скарги, думки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження №0001288 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 110-2 КК України та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України.

Ухвалою колегії суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2024 року продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 05 грудня 2024 року включно.

Підставами для продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можуть: переховуватись від суду з огляду на особливу тяжкість обвинувачення та санкцію інкримінованих злочинів; вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема аналогічне; впливати на свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки обізнані про їх наявність у кримінальному провадженні, які мають надати свої показання в суді.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_12 взяв до увагу дані про особи обвинувачених, які раніше не судимі, мають певні соціальні зв`язки, однак на даний час обвинувачуються у вчиненні злочинних дій проти основ національної безпеки України. Так, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкримінується вчинення тяжкого злочину, пов`язаного з фінансуванням дій, вчинених з метою насильницької зміни та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, зміни меж території та державного кордону України, а попередньою змовою групою осіб. Крім того, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину - державної зради.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не представлено.

Також колегія суддів вважає, що при постановленні ухвали про продовження строку тримання під вартою, судом першої інстанції обґрунтовано не визначено розмір застави ОСОБА_11 та ОСОБА_12 оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

Щодо доводів сторони захисту про відсутність доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність вини у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих злочинів, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисника ОСОБА_10 на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мало бути подано в порядку ч. 6 ст. 199 КПК України до Печерського районного суду м. Києва є безпідставним з огляду на стадію кримінального провадження під №0001288 та зміну підсудності в ньому (https://reyestr.court.gov.ua/Review/121699647).

Відтак, зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 05 грудня 2024 року включно- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя