Справа № 141/1191/18
Провадження № 1-кп/141/3/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року с-ще Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2018 за № 0000046 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області, проживає по АДРЕСА_1 , освіта повна вища, не одружена, працює завідувачем терапевтичного відділення КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради, раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України,

У С Т А Н О В И В :

В провадженні суду перебуває зазначене кримінальне провадження.

Згідно із обвинувальним актом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька смт Оратів Вінницької області, маючи диплом за спеціальністю педіатрія, кваліфікацію лікаря, стаж роботи з 1986 року, вищу атестаційну категорію лікаря загальної практики сімейної медицини за спеціальністю «Загальна практика, сімейна медицина», працюючи на посаді лікаря-педіатра відділу екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні, яка відповідно до вимог посадової інструкції лікаря-педіатра відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні зобов`язана проводити прийом хворих дітей за направленнями пунктів швидкої допомоги, лікарів поліклініки та пацієнтів, які звернулись без направлення медичних працівників і які потребують невідкладної медичної допомоги; встановити та обґрунтувати діагноз, визначити необхідність проведення спеціальних методів обстеження, проводити негайну госпіталізацію при загрозливих для життя станах; здійснювати лікування хворих у відділенні невідкладної медичної допомоги; володіти прийомами реанімації та вміти надавати екстрену медичну допомогу при надзвичайних станах; направляти на госпіталізацію хворих дітей, яким необхідна екстрена стаціонарна медична допомога, при відмові батьків від госпіталізації організація активного нагляду за станом здоров`я хворих дітей, тобто будучи медичним працівником, вчинила злочин за наступних обставин.

Так, 29.01.2018 ОСОБА_4 заступила згідно графіку на чергування у відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні.

В ході чергування, 29.01.2018 о 18 год 45 хв у приймальне відділення екстреної невідкладної медичної допомоги Оратівської центральної районної лікарні звернулась ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_2 зі своїм сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зі скаргами на біль у животі, нудотою та блювотою у останнього. Обстеживши ОСОБА_8 , ОСОБА_4 встановила діагноз «ацетономічний синдром» та зробила ін`єкцію медичного препарату «Папаверин» та «Платифілін». Далі ОСОБА_4 промила шлунок ОСОБА_8 шляхом вживання останнім води. Після цього, ОСОБА_4 дала випити ОСОБА_8 медичний препарат «Атоксил» та, запевнивши батьків ОСОБА_8 в тому, що здоров`ю малолітнього нічого не загрожує, відпустила останнього спільно із батьками додому.

В подальшому, малолітній ОСОБА_8 , перебуваючи в дома спільно із батьками, ліг спати. Близько 04 год 00 хв 30.01.2018 батьки ОСОБА_8 помітили, що у малолітнього ОСОБА_8 холодні ноги та він не подає ознак життя, після чого поїхали до Оратівської ЦРЛ, де лікарями близько 04 год 40 хв констатовано смерть малолітнього ОСОБА_8 .

При цьому, при наданні медичної допомоги ОСОБА_8 . ОСОБА_4 всупереч вимогам ст. 49 Конституції України, якою кожному гарантується право на належну медичну допомогу; вимогам Протоколів надання медичної допомоги при невідкладних станах у дітей на шпитальному і дошпитальному етапах, затверджених наказом МОЗ України від 31.08.2004 №437, зокрема пункту 1 протоколу надання невідкладної медичної допомоги в педіатрії на дошпитальному етапі «ургентні захворювання органів черевної порожнини», відповідно до якого з огляду на вікові, анатомо-фізіологічні особливості розвитку дитячого організму, варто розцінювати будь-яку підозру на патологію органів черевної порожнини як показання до госпіталізації дитини до хірургічного відділення; ст. 78 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», згідно якої медичні працівники зобов`язані сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобігати і лікувати захворювання, подавати своєчасну і кваліфіковану медичну і лікарську допомогу, неналежно виконала свої професійні обов`язки як медичний працівник внаслідок несумлінного ставлення до них, що виразилось у неналежному наданні без поважних причин медичної допомоги неповнолітньому хворому ОСОБА_8 .

Зокрема, ОСОБА_4 , неналежно виконуючи професійні обов`язки як медичний працівник внаслідок несумлінного ставлення до них, не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу ОСОБА_8 , а саме за наявності для того підстав не ініціювала зібрання консиліуму лікарів за участі хірурга, не ініціювала проходження хворим ОСОБА_8 рентген дослідження, УЗД, аналізів крові, що зумовило ненадання останньому необхідної медичної допомоги, вплинуло на перебіг його захворювання та спричинило тяжкі наслідки смерть неповнолітнього хворого ОСОБА_8 внаслідок сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.

Відповідно до висновку комплексної судово-медичної експертизи обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради від 22.08.2018 №65 причиною смерті ОСОБА_8 було сполучення больового і інтоксикаційного синдрому, крововтрати внаслідок защемлення і послідуючого некрозу значної частини тонкого кишківника.

Правильний діагноз дитині був виставлений тільки після проведення судово-медичної експертизи трупа. Лікар, який оглядав дитину (дитина оглянута черговим лікарем ОСОБА_4 ) не прийняла відповідних заходів для встановлення правильного діагнозу не був зібраний консиліум лікарів з участю хірурга, не проведено рентген дослідження, УЗД, аналіз крові. Надана медична допомога дитині була неадекватною і не відповідала дійсному стану дитини по причині не встановлення правильного діагнозу.

Недоліки в обстеженні для діагностики і в лікуванні дитини були обумовлені тим, що в дитини не була запідозрена гостра хірургічна патологія, стан дитини був неправильно оцінений, а лікування її потребувало інших кардинальних заходів, які не були проведені.

Досудовим слідством дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 140 КК України, а саме неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок несумлінного до них ставлення, якщо воно спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому.

В судовому засіданні 10.09.2024 обвинувачена ОСОБА_4 заявила усне клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, на підставі статті 49 КК України, та зазначила, що на даний час закінчились строки давності притягнення її до кримінальної відповідальності, а тому просить кримінальне провадження закрити.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_5 підтримав усне клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024, просив суд закрити кримінальне провадження, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, оскільки оскільки подія кримінального правопорушення мала місце 29.01.2018, відтак вважає, що 29.01.2023 закінчились закінчились строки давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував щодо задоволення усного клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024 та зазначив, що кримінальне провадження відносно обвинуваченої може бути закрито та звільнено обвинувачену ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а також просив вирішити питання судових витрат на залучення експертів та долю речових доказів.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишили вирішення заявленого усного клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024 про звільнення її від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності, а також вирішення питання щодо поданого цивільного позову про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення на розсуд суду.

Суд, заслухавши сторін кримінального провадження, розглянувши усне клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024 та матеріали справи № 141/1191/18, доходить наступних висновків.

Частинами 1, 2, ст. 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ч. 1 ст. 5 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна норма закріплена у статті 62 Конституції України, відповідно до частини першої якої передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Тобто встановлювати вину особи можливо виключно в обвинувальному вироку суду.

У справі «Грабчук проти України» Європейський суд з прав людини визнав порушення ч. 2 ст. 6 (презумпція невинуватості) та наголосив, що при закритті провадження у суді за строками давності суд не повинен висловлюватись у термінах, які не залишають сумніву щодо погляду на те, що заявниця вчинила злочин. Зокрема, у рішенні від 4 грудня 2000 року слідчий використав слова: «в діях [заявниця] є склад злочину» та «моменту, коли [заявниця] вчинила злочин», а суд зазначив, що в діяннях заявниці «вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст. 167 КК України. Такі твердження суперечать презумпції невинуватості, а тому дії українського суду ЄСПЛ визнав такими, що порушують Конвенцію з прав людини.

Статтею 44 КК України визначено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Згідно вимог частини четвертої статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною першою статті 285 КПК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, їх відновлення, зупинення та переривання.

Так, згідно ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Отже, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч. 2, 3 ст. 49 КК України).

Частиною другою статті 4 КК України передбачено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи № 141/1191/18, зокрема з обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2018 за № 0000046 за обвинуваченням ОСОБА_4 , дії обвинуваченої ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 140 КК України, яке на час вчинення кримінального правопорушення (29.01.2018), так і на момент розгляду справи судом передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Відповідно до вимог статті 12 КК України (в редакції яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення) кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КК України, відносилось до злочину середньої тяжкості, однак після внесення змін до Кримінального кодексу України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності з 01.07.2020, вказане кримінальне правопорушення законодавцем віднесене до нетяжкого злочину.

Як убачається із обвинувального акту, подія кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 140 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , мала місце 29.01.2018, тобто на даний час минул о більше п`яти років, що є підставою для застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України.

Судом установлено, що строки давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, закінчились, прокурор не заперечує щодо звільнення обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження щодо неї, а обставин щодо вчинення обвинуваченою протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості чи ухилення обвинуваченої від слідства або суду не виявлено.

Параграфом 2 глави 24 КПК України регламентується порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, оскільки з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, закінчилися строки давності, їх перебіг не зупинявся і не переривався, що є підставою для звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, на що остання надала свою згоду, суд доходить висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо заявленого цивільного позову, суд керується наступним.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов в кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Водночас, у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Наведене обґрунтовано випливає з положень ч. 1 ст. 129 КПК, згідно з якими вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. У такому випадку суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Подібний правовий висновок викладено у постанові ККС ВС від 10 серпня 2021 року у справі № 161/694/20.

Верховний Суд у своїй постанові від 24.05.2018 (справа № 531/2332/14-к) зазначив: «…так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. У разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається, а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду…».

На підставі викладеного, враховуючи задоволення усного клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд доходить висновку про необхідність залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, в розмірі 1000000,00 грн.

Принагідно суд роз`яснює, що цивільні позивачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вправі звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання щодо розподілу процесуальних витрат суд зазначає наступне.

За приписами ст. 118 КПК України одним із видів процесуальних витрат є витрати, пов`язані із залученням експертів.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням, зокрема експерта, несе сторона кримінального провадження, яка його залучила, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким експертним установам з Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 126 КПК України).

Згідно із викладеною правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17), в разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрите на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

За вказаних обставин, оскільки ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 140 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо неї закрито, при цьому ініціатором проведення експертизи був орган досудового розслідування, тому відповідно до приписів статей 122, 124 КПК України витрати на проведення експертизи в розмірі 3020,51 грн. необхідно віднести на рахунок держави.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої під час досудового розслідування та судового розгляду не обирався.

Керуючись ст.ст. 12, 49 КК України, ст.ст. 284-286, 288, 369-372, 376, 392-395 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Усне клопотання обвинуваченої ОСОБА_4 від 10.09.2024 про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності, задовольнити.

2. Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності.

3. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.03.2018 за № 0000046 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

4. Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в розмірі 3020,51 грн віднести на рахунок держави.

5. Речові докази у кримінальному проваджені, а саме:

дві коробки від соку марки «Садочок» ємкістю 0.5 л. кожна та паперова коробка у якій знаходиться поліетиленові частини від «Бісквіт фірмовий коктейль малина з вершками», які поміщені у спец. пакет № 4453467 знищити;

медичну карту амбулаторного хворого № 003 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_2 та історію розвитку дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернути у КНП «Оратівська ЛПЛ» Оратівської селищної ради;

компакт диски із записом з відеокамер Оратівської ЦРЛ, що знаходиться при матеріалах кримінального провадження, залишити у матеріалах кримінального провадження.

6. Цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, залишити без розгляду.

7. Роз`яснити цивільним позивачам, що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає праву на їх звернення до суду із аналогічним відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Оратівський районний суд Вінницької області протягом семи діб з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1