В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 338/693/24

14 листопада 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани кримінальне провадження № 0000048 про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, з вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого, громадянина України,

за ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Злочин скоєно за таких обставин.

ОСОБА_6 , близько 10 години 15 хвилин 24 лютого 2024 року, керуючи автомобілем марки «Ford Focus», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався вулицею Гірника в селищі Богородчани у напрямку с. Похівка, де наблизився до нерегульованого перехрестя із головною дорогою - вул. Об`їзна в селищі Богородчани.

В цей час, вулицею Об`їзна у напрямку вказаного перехрестя, по правій смузі руху рухався автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який перевозив пасажира ОСОБА_4 .

Водій ОСОБА_6 , не зупиняючи свого транспортного засобу, не надавши перевагу в русі автомобілю, який рухався по головній дорозі, виїхав на перехрестя, де допустив зіткнення із автомобілем марки марки «Volkswagen Passat» під керуванням ОСОБА_8 .

При цьому, ОСОБА_6 порушив вимоги ПДР України, зокрема :

п. 1.10 в частині визначення поняття "небезпека для руху" - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися;

п. 2.3, яким визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1, який зобов`язує водія перед будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 12.1, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3, який зобов`язує водія в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 16.11, згідно з яким на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається другорядною дорогою, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота із розривом селезінки та крововиливом в черевну порожнину, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення.

В судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив викладені в обвинуваченні обставини та дав показання про те, щоблизько 10 години 15 хвилин 24 лютого 2024 року, власним автомобілем марки «Ford Focus», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався вулицею Гірника в селищі Богородчани у напрямку с. Похівка. Наближаючись до нерегульованого перехрестя із головною дорогою - вулицею Об`їзна в селищі Богородчани, він проявив неуважність, не пропустив автомобіль марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався головною дорогою, що призвело до зіткнення транспортних засобів. Відразу він вийшов зі свого автомобіля, викликав швидку допомогу, після приїзду працівників поліції повністю розповів про обставини ДТП, надалі допомагав слідству встановлювати дійсні обставини справи. Після ДТП він зв`язувався з потерпілою, надавав кошти для компенсації витрат на лікування, в ході досудового розслідування та судового розгляду повністю відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду, в потерпілої та водія автомобіля попросив вибачень. Розуміє, що його дії містять ознаки необережного тяжкого злочину, за який він готовий понести покарання, однак просить суворо його не карати. Зазначив, що він хоч неофіційно, але працює, допомагає своєму брату встановлювати опалення, для чого використовує свій автомобіль. За таких обставин просить не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Погоджується з тим, щоб не досліджувати докази стосовно фактичних обставин справи, які він не заперечує.

Відповідно до вимог ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому встановлено добровільність та істинність позиції обвинуваченого та потерпілої, а також роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оспорювати фактичні обставини справи, які не досліджуються судом, в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає вину обвинуваченого доведеною, а його дії кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України якпорушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку винного, яка свідчить про його прагнення згладити наслідки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, критичне ставлення до вчиненого, позицію потерпілої, бере до уваги необережну форму вини обвинуваченого.

Суд також враховує особу обвинуваченого, який не має судимості та вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с.48), має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно (а.с.52, 59), позитивно характеризується релігійною громадою парафії Храму святого Архистратига Михаїла с.Іваниківка (а.с.60, 61), а також те, що на обліку у лікаря психіатра та нарколога він не перебуває та за такою допомогою не звертався (а.с.50-51).

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд визнає : щире каяття, яке проявилося у повному визнанні своєї вини як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду кримінального провадження, надання оцінки своїм діям, зокрема щире висловлення жалю щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій; активне сприяння розкриттю злочину, зокрема надання показань, участь у слідчих діях, відсутність будь-яких перешкод з його сторони для провадження досудового розслідування, надання послідовних пояснень в ході судового розгляду.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд також враховує позицію потерпілої, висловлену в судовому засіданні про те, що враховуючи молодий вік обвинуваченого, здійснені ним компенсації матеріальної та моральної шкоди, вона не наполягає на його суворому покаранню.

Разом з тим, суд враховує тяжкість наслідків, які настали, через порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку із настанням наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень.

Суд також враховує досудову доповідь органу пробації (а.с.35-41) в частині того, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі, оскільки ймовірність вчинення повторного правопорушення є низькою.

За наведених обставин, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи покарання суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, згідно з якою покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, який є молодою людиною, не має судимості, характеризується виключно позитивно, зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, суд вважає, що застосувавши ст.75 КК України, ОСОБА_6 слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладанням на нього обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Разом з тим, суд не знаходить обґрунтованих підстав, за яких міг би не застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

У світлі цього суд зазначає, що згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. Суд не приймає до уваги твердження обвинуваченого про нагальну його необхідність у праві керування транспортними засобами через роз`їзний характер його праці, оскільки він не надав суду належних та допустимих доказів про те, що він працює водієм і така робота є єдиним джерелом його доходів.

Суд, підсумовуючи зазначене, приходить до висновку, що відповідно до ст. 50 КК України, у якості виховного механізму для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, до ОСОБА_6 слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Саме таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід обвинуваченому не обраний, клопотання про обрання запобіжного заходу стороною обвинувачення не заявлено й у суду відсутні підстави щодо обрання запобіжного заходу. Цивільний позов не заявлений.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України підлягає до скасування арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 26 березня 2024 року в справі № 338/433/24.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в :

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_6 звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази : автомобілі марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Ford Focus», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , повернути власникам.

Стягнути з ОСОБА_6 9087,36 грн процесуальних витрат за проведення експертиз на користь держави, а саме: 3029,12 грн за проведення Івано-Франківським НДЕКЦ інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-24/4488-ІТ від 10 квітня 2024 року,3029,12 грн за проведення Івано-Франківським НДЕКЦ інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-24/4489-ІТ від 11 квітня 2024 року, та 3029,12 грн за проведення Івано-Франківським НДЕКЦ інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-24/4487-ІТ від 12 квітня 2024 року.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Богородчанського районного суду від 26 березня 2024 року в справі № 338/433/24.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1