ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2469/24 Справа № 183/4771/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000100, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, розлучений, працює робітником фермерського господарства у ФГ «Олександрія», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст.135 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, у зв`язку із недоведеністю його вини у скоєному.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що оскаржуваний вирок с незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження, у зв?язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку висновок експерта від 20.02.2023 року лише у зв?язку із тим, що в матеріалах кримінального провадження більше не було жодного доказу, який би доводив вину ОСОБА_9 , що с грубим порушенням принципів верховенства права, законності, презумпції невинуватості.

3 огляду на викладене вбачається, що Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області поклав в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_9 неналежні, недостовірні докази та припущення свідків, які не були очевидцями ДТП, у зв`язку із чим обвинувачення не може вважатися доведеним за стандартом «поза розумним сумнівом».

Крім того вказує, що суддею ОСОБА_1 під час її перебування у нарадчій кімнаті, було розглянуто інші справи, зокрема 14 травня 2024 року було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП (справа № 183/1686/24). Таким чином, при ухваленні вироку у даному кримінальному провадженні відбулося порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне скасування оскаржуваного вироку.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Зазначає, що посилання сторони захисту на начебто порушення абз. 4 п. 2.3. Інструкції Міністерства юстиції України «Про призначення та проведення судових скепертиз та експертних досліджень» від 08.10.1998 року за №53/3, не можуть бути підставою для визнання висновку експерта неналежним та недопустимим доказом зважаючи на те, що неоднозначність вихідних даних для проведення експертизи нічим не підтверджується.

Крім того, жоден із свідків, допитаних в судовому засіданні, не спростував покази ОСОБА_12 про те, що саме ОСОБА_9 , перебував за кермом автомобіля під час скоєння ДТП, а той факт, що ОСОБА_9 нічого не пам?ятає, не свідчить про те, що судом першої інстанції не наведено переконливих аргументів щодо визнання обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом.

Зауважує, що стороною захисту неодноразово подавалися клопотання в судовому засіданні, і майже всі вони були задоволенні, втім ані обвинувачений, ані сторона захисту не просили суд допитати в якості свідків будь-яких осіб, залучити докази, які відсутні в матеріалах справи, що підтвердили б невинуватість ОСОБА_9 в скоєнні кримінальних правопорушень.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.03.2019 року, остаточно призначене ОСОБА_9 покарання у вигляді у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_9 залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з 26 липня 2023 року.

Зараховано ОСОБА_9 до строку відбування покарання строк його перебування під вартою з 23.03.2023 року до 16.05.2024 року включно.

Стягнуто з з ОСОБА_9 на користь Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України витрати на проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу, судової транспортно-трасологічної експертизи, судової автотехнічної експертизи, судової трасологічної експертизи, судової портретної експертизи, судової експертизи 12.095,96 гривень

Вирішено питання про долю речових доказів згідно вимог ст.100 КПК України.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто на користь останньої з ОСОБА_9 250.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 22 січня 2023 року приблизно о 16.50 годині, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керуючи легковим автомобілем «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , в темний час доби здійснював рух по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини АДРЕСА_2 , яка має по одній смузі для руху у кожному напрямку, з боку м. Новомосковська у напрямку с. Новоселівка Новомосковського району Дніпропетровської області, перевозячи на передньому пасажирському сидінні в якості пасажира ОСОБА_12 .

У ході подальшого руху в цих же умовах, 22 січня 2023 року приблизно о 16.50 годині, водій ОСОБА_9 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змін, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, внаслідок чого по АДРЕСА_2 , на заокругленні дороги праворуч, рухаючись зі швидкістю приблизно 80 км/год., втратив контроль над керуванням автомобілем, здійснив виїзд на праве узбіччя за напрямком свого руху, де поблизу будинку № 10 водій ОСОБА_9 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , яка рухалась по узбіччі праворуч у попутному напрямку. Після наїзду на пішохода ОСОБА_14 , у порушення п. 2.10 а) ПДР України, водій ОСОБА_9 продовжив свій рух та покинув місце пригоди на транспортному засобі автомобілі «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_9 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3.; 1.5.; 2.1.а), ґ); 2.3. б); 2.10 а),г), ґ), д); 12.1.; 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, де зазначено:

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган»;

п. 2.1. «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 2.10. «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;»;

г) «вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських».

п. 12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

п.12.9. «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил».

Порушення водієм ОСОБА_9 , вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України визнано таким, що знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди виїздом за межі проїзної частини дороги, із наступним наїздом на пішохода.

Невиконання водієм ОСОБА_9 вимог вищезазначеного п. 12.1. Правил дорожнього руху України, призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_14 були спричинені тілесні ушкодження: забійна рана в потиличній області голови, синець в області лівої вушного раковини, різані рани та садна на лівій половині обличчя, садна та подряпини на лівій боковій поверхні в животу в нижній третині, в поперековій області справа, з переходом на верхні квадранти сідниць, синець та садно на тильній поверхні кисті лівої руки, синці на задній поверхні стегон, колінних суглобів та гомілок, крововиливи в м`яких покривних тканинах лівої скроневої області та потиличній області голови справа, крововиливи під м`які мозкові оболонки м`яких, скроневих і потиличних часток головного мозку та півкуль мозочка, крововилив у шлуночки мозку, повний розрив атланто-потиличного з`єднання між потиличної кістки та 1-м шийним хребцем з темно-червоними крововиливами в оточуючи м`які тканини, розгинальні (місцеві) переломи 7, 8, 9, 10, 11-го ребер справа по лопатковій лінії і 5, 6, 7, 8, 9-го ребер між лопатковою та задньою пахвовою лініями зліва з розривами пристінкової плеври, забій легень, нирок, двобічний гемоторакс (крововиливи у плевральні порожнини), два розриви селезінки, гемоперитоніум (крововилив у черевну порожнину). Тілесні ушкодження, у своєї сукупності, по ступеню тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечні для життя, та привели до наступу смерті потерпілої.

Смерть ОСОБА_14 настала 22 січня через декілька хвилин після дорожньо-транспортної

пригоди, не більш як за 4-ри години до моменту огляду трупу на місці дорожньо-транспортної пригоди поблизу буд. АДРЕСА_2 , від закритої внутрішньочерепної травми, яка супроводжувалася утворенням таких тілесних ушкоджень: забійна рана в потиличній області голови справа, синець в області лівої вушної раковини, рані рани та садна на лівій половині обличчя, крововиливи під м`які мозкові оболонки тім`яних, скроневих і потиличних часток головного мозку та півкуль мозочка, крововилив у шлуночки мозку.

Крім того, 22 січня 2023 року приблизно о 16.50 годині водій ОСОБА_9 , знаходячись на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 , будучи особою, яка поставила потерпілу ОСОБА_14 в небезпечний для життя стан, що виразилось в тому, що він, керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , порушивши вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , якій спричинив тяжкі тілесні ушкодження, поширюючи аморальну поведінку, проявив байдужість і неповагу до права людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами, що передбачають надання допомоги людям, що знаходяться в небезпечному для життя стані, усвідомлюючи суспільну небезпеку своєї бездіяльності і те, що він залишає без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також усвідомлюючи те, що він має реальну можливість надати допомогу і що він сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, та, діючи умисно всупереч вимогам п. 2.10 а), г), ґ), д) Правил дорожнього руху, в якому зазначено:

п. 2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;»;

г) «вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських».

Однак, ОСОБА_9 розуміючи, що вчиненим ним діянням поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, нехтуючи своїми правовими обов`язками та маючи реальну можливість надати потерпілій допомогу, не вжив усіх можливих заходів для надання домедичної допомоги, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не вжив заходів для звернення по допомогу до присутніх і відправлення потерпілої до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, з місця події зник на автомобілі, залишивши потерпілу на проїзній частині дороги вулиці Шевченко в небезпечному для життя стані.

Дії ОСОБА_9 у вищезазанченій частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за:

-ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого;

-ч. 1 ст. 135 КК України за ознаками завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілу у небезпечний для життя стан.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги захисника та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; прокурора, потерпілого, представника потерпілого, які, кожен окремо, заперечували проти апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За змістом ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: 1) чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; 2) чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; 3) чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; 4) чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення та інші питання.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано не в повному обсязі. Аналізуючи доводи захисту щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів знаходить їх слушними з огляду на наступне.

Так, у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції 13 травня 2024 року, після заслуховування останнього слова обвинуваченого, вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення, яке проголосив після виходу з нарадчої кімнати 16 травня 2024 року.

Захисник в апеляційній скарзі вказує на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати з огляду на те, що 14 травня 2024 року тим самим складом суду було розглянуто по суті, з ухваленням постанови, справу №183/1686/24 про адміністративне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, на підтвердження чого надає копію вказаної постанову. Наведені захисником відомості у цій частині підтверджуються даними Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ст. 367 КПК України під час ухвалення вироку ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який здійснює судовий розгляд. Суд вправі перервати нараду лише для відпочинку з настанням нічного часу. Під час перерви судді не можуть спілкуватися з особами, які брали участь у кримінальному провадженні. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення вироку в нарадчій кімнаті.

Таємниця наради суддів є одним із найважливіших принципів правосуддя, що служить гарантом об`єктивності, незалежності, безсторонності, неупередженості і справедливості суду.

Незалежність судді забезпечується порядком здійснення правосуддя, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення (ст. 48 ч. 5 п. 4 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», далі Закон).

Законодавець суддю зобов`язує не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання (ст. 56 ч. 7 п. 5 Закону).

Отже, таємниця нарадчої кімнати є охоронюваною законом, і наведене положення стосується не лише дотримання таємниці наради суддів у кримінальному провадженні.

Зважаючи на відомості про ухвалення тим самим складом суду рішення в іншому провадженні у період перебування у нарадчій кімнаті при ухваленні оскаржуваного вироку, колегія суддів приходить до висновку про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону у виді порушення таємниці наради суддів.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є таке порушення вимог КПК України, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

Згідно із висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 лютого 2020 року у справі №128/2455/15-к, з урахуванням положень ст. 367 КПК України, вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах, слід вважати порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у разі коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обгрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення.

Обговорюючи питання про істотність допущеного судом порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів зважає на те, що важливість дотримання таємниці наради суддів не підлягає оспорюванню, та в разі її порушення нівелюється сам процес ухвалення законного судового рішення незалежним та неупередженим судом.

Так, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, після останнього слова обвинуваченого, суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що головуючий оголошує присутнім у залі судового засідання (ст. 366 КПК України).

В цьому випадку законодавцем недаремно вжито термін «негайно», оскільки має значення не лише нерозголошення інформації, обговорюваної в нарадчій кімнаті, але й зосередження суду на обставинах того кримінального провадження, яке він має завершити ухваленням судового рішення. Так, в нарадчій кімнаті ухвалюється рішення щодо формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним або доведеним, оцінюються докази, кожен окремо та у сукупності, вирішується питання допустимості доказів під час такої оцінки тощо.

Таким чином, враховуючи наведені положення закону, колегія суддів має достатні підстави констатувати, що під час перебування суду в нарадчій кімнаті для ухвалення судового рішення у відповідному кримінальному провадженні, розгляд інших судових справ у цей же час, проведення судових засідань з ухваленням як судових рішень по суті вимог, так і рішень з процесуальних питань, належить вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги той факт, що чинним КПК України до переліку істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ч. 1 ст. 415 КПК України, не входить вищезазначене порушення, втім одночасно воно не може бути усунуті у межах апеляційного розгляду, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п. 10, 15, 16 ч. 1 ст. 7 КПК України, відповідно до яких до загальних засад відноситься презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, вказаний вирок підлягає скасуванню, із призначенням нового судового розгляду.

Враховуючи, що вирок суду підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, яке не може бути усунуте у межах апеляційного провадження, а також зважаючи на обмеження, встановлені ч. 2 ст. 415 КПК України, апеляційний суд не вдається до детального обговорення решти апеляційних доводів захисту, які підлягають детальному дослідженню та перевірці у межах нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані недоліки, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати наявні докази, дати їм оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, ретельно дослідити доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі, надати їм оцінку та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення з дотриманням вимог закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені щодо останнього ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України продовжують існувати і не зменшилися. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_9 небезпідставно інкриміноване вчинення тяжкого злочину у період невідбутої частини покарання за попереднім вироком суду, а також щодо останнього у даному провадженні було ухвалено обвинувальний вирок суду, із призначенням покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, який скасовано в апеляційному порядку з процесуальних підстав, а відтак встановлені щодо останнього ризики є особливо вагомими і на даному етапі кримінального провадження не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб.

Керуючись ст. ст. 9, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - задовольнити частковою

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст.135 КК України, - скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою до 30 вересня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4