ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/458/21

Провадження № 11-кп/4820/632/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_5 ,

засудженого - ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Київський слідчий ізолятор» та Ізяславським районним судом Хмельницької області апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2024 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що вирок щодо ОСОБА_6 набрав законної сили і був звернутий до виконання у встановлені законодавством строки, а тому до нього не можуть бути застосовані положення ч. 5 ст. 80 КК України. Вимоги ст. 89 КК України до нього також не можуть бути застосовані, оскільки він відбуває основне покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, у даному випадку не дотримана процедура звернення до суду із клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке.

Непогоджуючись з ухвалою, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції. Також просив звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі; привести вирок щодо нього у відповідність з рішенням Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання; звільнити його від подальшого утримання коштів з його пенсії.

Ухвалу вважає незаконною, постановленою за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що на виконання вимог ст.ст. 537, 539 КПК України суд мав би вирішити його клопотання та замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, оскільки він на даний час відбув 22 роки 7 місяців і своєю поведінкою довів своє виправлення.

Посилається на те, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області 24 травня 2019 року особі було замінено покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на строк 20 років.

Вважає, що призначене йому покарання за вироком Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 30 листопада 2004 року у виді довічного позбавлення волі держава виконувати не може, тому, згідно з ч. 5 ст. 80 КК України йому має бути призначене покарання у виді 15 років позбавлення волі, яке він уже відбув.

Строк давності, визначений у п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, закінчився, тому його слід звільнити від подальшого відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Наведених вимог суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Так, ч. 1 ст. 533 КПК України визначено, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Частина 1 ст. 537 КПК України визначає перелік питань, які має право вирішувати суд під час виконання вироків.

Питання, які стосуються суті вироку, до вказаного переліку не входять.

Отже, під час виконання вироків суд не може вирішувати ті питання, які стосуються суті вироку. Тобто, повноважень переглядати (ревізувати) вирок, який набрав чинності та залишений без змін касаційним судом, суд не має.

Як вбачається із матеріалів провадження, 2 листопада 2003 року ОСОБА_6 спільно із ОСОБА_8 вчинили особливо тяжкі злочини. Вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року ОСОБА_6 засуджено за п. п. 1, 2, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4; 187 ; ч. 1 ст. 263; ч. 2 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; ОСОБА_8 засуджено за п. п. 1, 2, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 ; ч. ч. 2, 4 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю (Т. 1, а.с. 63-90).

Призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_8 таке покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме те, що вони вчинили особливо тяжкі злочини - розбійний напад і умисне вбивство за п`яти кваліфікуючих ознак, при здійсненні яких відігравали активну роль у вбивстві шести осіб з особливою жорстокістю, в тому числі трьох малолітніх дітей.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року вищевказаний вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін. Щодо ОСОБА_8 вирок змінено в частині призначеного покарання, пом`якшено таке з довічного позбавлення волі з конфіскацією майна на 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна (Т. 1, а.с. 91-103).

Змінюючи ОСОБА_8 покарання, Верховний Суд послався на те, що він є наймолодшим із співучасників злочину і саме ОСОБА_6 та ОСОБА_9 втягнули його у злочин, використовуючи матеріальну залежність від ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_8 намагався ухилитись від запропонованого. Тобто, суд врахував конкретні обставини, які стосувались ОСОБА_8 .

Вищезазначений вирок щодо ОСОБА_6 набрав законної сили 28 квітня 2005 року відповідно до розпорядження про виконання вироку (Т. 3, а.с. 87)

Засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, в порядку виконання вироку звернувся до суду із клопотанням, у якому просив привести вирок щодо нього у відповідність із покаранням, призначеним ОСОБА_8 ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 28 квітня 2005 року.

Тобто, ОСОБА_6 фактично просить переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили та залишений без змін у цій частині касаційним судом.

Відмовляючи у задоволенні клопотання місцевий суд своє рішення мотивував тим, що відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства в порядку виконання вироку суд не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, що набрали законної сили, а також не вирішує питання, що стосуються суті вироку, належності й допустимості доказів.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Натомість, законність вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року щодо ОСОБА_6 була предметом перевірки судом касаційної інстанції та було підтверджено законність його засудження та призначеного йому покарання, а суд позбавлений процесуальної можливості її повторної перевірки за результатами розгляду клопотання в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Такі висновки місцевого суду узгоджуються із позицією ЄСПЛ у справах «Брумареску проти Румунії», «Вєлєв проти України», згідно з якою одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи і її нового вирішення. Відхід від цього принципу виправданий, лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами.

З огляду на викладені обставини, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що твердження апелянта щодо необхідності зміни вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року в частині призначеного покарання та приведення його в частині покарання у відповідність із покаранням, призначеним ухвалою Верховного Суду ОСОБА_8 , є безпідставними, оскільки питання, які вирішуються судом, під час виконання вироків, не можуть стосуватися суті вироку та перевірки обґрунтованості призначеного покарання, з яким погоджується і апеляційний суд.

Що стосується вимоги про застосування до ОСОБА_6 ч. 5 ст. 80 КК України, то апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 80 КК України визначає правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Строк давності виконання обвинувального вироку починає спливати з моменту набрання вироком законної сили і триває весь час, доки вирок не виконується з причин, не пов`язаних з ухиленням особи від його виконання.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом п`ятнадцяти років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Тобто, ст. 80 КК України застосовується у тому випадку, коли обвинувальний вирок, який вступив у законну силу, але не був спрямований на виконання або звернений до виконання, не реалізований повністю або частково.

Отже, особа, засуджена до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, може бути звільнена від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, якщо протягом п`ятнадцяти років з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано.

Підстава цього виду звільнення складається з трьох обов`язкових елементів: а) закінчення (сплив) строків давності виконання обвинувального вироку; б) неухилення особи від відбування призначеного їй покарання; в) невчинення нею нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, то довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Як убачається із матеріалів провадження, зокрема, розпорядження про виконання вироку, вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 листопада 2004 року, яким ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі, набрав законної сили 28 квітня 2005 року і був звернутий до виконання у встановлені законом строки (Т. 3, а.с. 87).

Тобто, строки давності виконання вироку щодо ОСОБА_6 не закінчились.

Отже, у даному випадку до ОСОБА_6 не можуть бути застосовані положення ч. 5 ст. 80 КК України, тобто ОСОБА_6 не може бути звільнений від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку щодо нього, про що правильно вказав місцевий суд у своєму рішенні.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що суд не вирішив його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, тобто в порядку ст. 82 КК України, чим допустив неповноту судового розгляду, на увагу суду не заслуговують, враховуючи наступне.

У даному провадженні ОСОБА_6 звертався до місцевого суду із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Однак, у подальшому подав клопотання, у якому просив не розглядати справу на підставі ст. 82 КК України. 05 квітня 2024 року у судовому засіданні підтримав клопотання та просив припинити розгляд справи на підставі ст. 82 КК України.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року провадження у справі в частині вимог ст. 82 КК України закрите. Отже, суд не вирішував питання заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом з тим, місцевий суд правильно зазначив, що під час звернення до суду із клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке має бути дотриманий порядок звернення до суду із клопотанням. Порядок дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. ст. 81, 82 КК України визначений у ст. 154 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Отже, неповноти судового розгляду не допущено.

Посилання ОСОБА_6 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року, яким засудженому було замінено покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком 20 років, колегія суддів до уваги не бере, оскільки суд повинен у кожному конкретному випадку встановити підстави для такої заміни, які у даному випадку відсутні.

Що стосується вимоги апелянта про звільнення його від подальшого утримання коштів з його пенсії, то така не може бути вирішена апеляційним судом, оскільки це не є повноваженнями апеляційного суду та не є питаннями, які вирішуються в порядку ст. 537 КПК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що клопотання засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування, як того просить апелянт, відсутні.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2