Березівський районний суд Одеської області
16.07.2024
Справа № 494/1263/24
Провадження № 1-кп/494/112/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2024 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Березівка Одеської області матеріали кримінального провадження №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частиною третьою статті 436-2, частиною третьою статті 436-2 Кримінального кодексу України(далі -КК України), -

ВСТАНОВИВ:

04.07.2024 року до Березівського районного суду Одеської області надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених частиною першою статті 114-1, частиною третьою статті 436-2, частиною третьою статті 436-2 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2024 року вказану справу передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10.07.2024 року призначено підготовче судове засідання на 16.07.2024 року.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 11.08.2024 року.

В підготовчому судовому засіданні 16.07.2024 року прокурор висловив думку про можливість призначення судового розгляду, також просив продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб без визначення розміру застави.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник заперечували щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просила застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту. Щодо можливості призначення справи до судового розгляду не заперечувала, проте під час відповідності обвинувального акту вимогам статті 291 КПК України пояснила, що остання не була в повній мірі ознайомлена з матеріалами кримінального провадження. Під час надання пояснень слідчим у Миколаївській області, вона неодноразова зазначала про невстановлену особу, однак її свідчення не брали до уваги. Окрім цього, посилання в телеграм каналі брала з відкритих інших соціальних джерел та слідчі повідомляли, що це не є важливим. Вона не має юридичних знань та не знає, як себе захищати.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, доходить висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст.314 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини третьої ст. 314 КПК України «У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення: про повернення обвинувального акту…, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу».

Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статті 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_4 .

Згідно із ст. 291 ч.1 КПК України обвинувальний акт - це процесуальний документ про закінчення досудового розслідування, якій складається слідчим, після чого затверджується прокурором.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень п. 5 ч 2 ст. 291 КПК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-328-кс 16 обвинувальний акт має містити обов`язкові три складові: фактичні обставини кримінального правопорушення; правову кваліфікацію (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

Відповідно до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, судом встановлено, що відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_4 , кваліфіковано за ч.1 ст.114-1 КК України, як перешкоджання законній діяльності Збройних сил України та інших військових формувань в особливий період; за ч.3 ст.436-2 КК України, а саме виготовлення та поширення матеріалів, у яких міститься виправдовувано збройно агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, з використанням засобів масової інформації та за частино третьою статті 436-2 КК України, а саме виготовлення та поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, вчиненому повторно та з використанням засобів масової інформації.

Щодо дій ОСОБА_6 , яка обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення за ч.1 ст.114-1 КК України, то об`єктивна сторона вказаного злочину полягає в діянні (дії або бездіяльності), яким вчиняється перешкода Збройним Силам України чи іншим військовим формуванням у здійсненні ними законної діяльності.

Перешкода законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань може бути вчинена різними способами: 1) шляхом насильства; 2) погрози; 3) обману; 4) підкупом чи іншим способом.

При цьому, до інших способів належать інші дії, що спрямовані на створення перепон у діяльності або виконанні військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань України своїх службових обов`язків, зокрема: захоплення, викрадення, знищення засобів, необхідних для виконання поставлених перед Збройними Силами України та іншими військовим формуванням завдань; блокування, перекриття чи знищення доріг, мостів за маршрутом пересування підрозділів Збройних Сил України чи інших військових формувань.

Однак, відповідно до викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується фактично в організації розміщення у загальнодоступному телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » повідомлень про місця проведення мобілізаційних заходів, а тому викладені в обвинувальному акті обставини суперечать об`єктивній стороні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, оскільки не зрозуміло, яке саме діяння ставиться у провину обвинуваченій - перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи організація та/або сприяння незаконному ухиленню громадян від військового обов`язку, окрім того, в обвинувальному акті не конкретизовано законній діяльності якого органу в структурі Збройних Сил України та інших військових формувань перешкоджала обвинувачена, в чому виражалась законна діяльність цього органу та що обвинувачена здійснила таке перешкоджання, з огляду на об`єктивну сторону цього кримінального правопорушення, оскільки в обвинувальному акті зазначено про наявність умислу та корисливого мотиву на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України, однак не вказано про те, що саме було здійснено перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Так, суд не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_4 злочину, зокрема, з зазначеного формулювання не зрозуміло на що саме було спрямовані дії останньої на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи все ж таки на організацію та/або сприяння незаконному ухиленню громадян від військового обов`язку.

Таким чином, вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті та не конкретність висунутого обвинувачення порушують право обвинуваченої ОСОБА_4 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення вона обвинувачується, які саме її дії та за якою статтею Кримінального кодексу України кваліфікуються, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченої, про що остання заявила під час підготовчого судового засідання, що не має юридичних знань та належного ознайомлення з матеріалами справи.

Також, згідно обвинувального акта дії ОСОБА_4 , кваліфіковано за ч.3 ст.436-2 та ч.3 ст. 436-2 КК України, виготовлення та поширення матеріалів, у яких містяться виправдовування збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, з використання засобів масової інформації та виготовлення та поширення матеріалів, у яких містяться виправдовування збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, вчиненому повторно та з використання засобів масової інформації.

Проте, в направленому до суду обвинувальному акті містяться розбіжності в частині зазначення часу вчинення інкримінованих обвинуваченій кримінальних правопорушень. Зокрема, при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 436-2 КК України та частиною третьою статті 436-2 КК України, та формулюванні обвинувачення за вказаною статтею обвинувальний акт містить відомості про те, що «… у період щонайменше з 21.02.2024 року по 27.03.2024 року невстановлений представник держави агресора з обліковим записом « ОСОБА_7 », в ході особистого листування у месенджері «ТЕЛЕГРАМ» з ОСОБА_4 , надавав їй завдання щодо інформаційного наповнення телеграм-кналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » російською пропагандою та антиукраїнськими наративами…», однак при подальшому викладі обставин кримінального правопорушення обвинувальний акт містить зазначення того, що обвинувачена вчинила діяння саме 13.03.2024 року та 15.03.2024 року, тобто раніше ніж отримала можливе завдання, що, у свою чергу, вказує на суперечність викладених в обвинувальному акті обставин щодо часу вчинення інкримінованих обвинуваченій діянь, оскільки за обвинуваченням - останнє завдання отримала в період часу саме до 27.03.2024 року. При цьому, дані розбіжності щодо часу вчинення кримінального правопорушення свідчать про неконкретність обвинувачення.

Обвинувачення повинно бути чітко сформульоване, зрозуміле та конкретизоване, із зазначенням мотиву, мети, способу та інших елементів кримінального правопорушення.

Окрім цього, в обвинувальному акті, який переданий на розгляд суду, містяться відомості, які сторона обвинувачення ґрунтує на припущеннях, а саме… невстановлений представник держави агресора…, хоча обвинувачена зазначає, що вона повідомляла про нього слідству та просила перевірити його. .

В обвинувальному акті не зазначено прокурором в чому саме, проявився умисел обвинуваченої ОСОБА_4 на вчинення таких дій , мотив таких дій та мета, яку вона при цьому переслідувала.

Внаслідок не сформульованого належним чином обвинувачення не убачається можливість суду за результатами судового розгляду сформулювати обвинувачення за обвинувальним вироком у разі доведення вини обвинуваченої із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення (п. 2 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України). Таким же чином, не можливо і навести й формулювання обвинувачення, котре пред`явлене особі і визнане судом недоведеним у випадку ухвалення виправдувального вироку у разі визнання особи виправданою (п. 1 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України).

Верховний Суд у своїй постанові від 01 листопада 2021 року (справа № 161/7092/20, провадження № 51-5946кмо20) зазначив, що кримінальний процесуальний закон не містить вичерпного переліку порушень у складанні обвинувального акта, що обумовлює його повернення, норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК відсилає до ст. 291 цього Кодексу, що надає можливість визначити перелік порушень, які є похідними від закріплених у цій статті вимог до підсумкового документа досудового розслідування: порушення, які стосуються змісту та форми самого обвинувального акта (неправильність або відсутність в обвинувальному акті такої інформації, як дата і місце його складання та затвердження; формулювання обвинувачення; правова кваліфікація кримінального правопорушення тощо);порушення, які стосуються змісту та наявності додатків до обвинувального акта (недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування; недолучення розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2019 року (справа № 753/11543/17-к провадження № 51-5990км18) зазначив, що чітке відображення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Європейській конвенції з прав людини, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішими елементами кримінального переслідування, оскільки не тільки впливають на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

До таких висновків суд прийшов не вдаючись до оцінки доказів, а лише посилаючись на ті, обставини, які зазначені в обвинувальному акті, які в свою чергу є суперечними між собою, та на підставі яких, у разі призначення обвинувального акту до розгляду, суд позбавлений можливості виконати свій обов`язок, передбачений ст. 348 КПК України - роз`яснити суть обвинувачення, оскільки вона є не зрозумілою, неоднозначною і сумнівною, що призводить до можливості різного трактування та розуміння сутті обвинувачення.

Суд зазначає, що на стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.

Указані порушення, які допущені стороною обвинувачення при складанні обвинувального акта, на думку суду, є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів обвинуваченої і можуть суттєво вплинути на постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене ,суд вважає, що наведені істотні порушення вимог КПК України свідчать про невідповідність направленого обвинувального акта вимогам кримінально-процесуального закону та унеможливлюють призначення судового розгляду, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 314 КПК України за таких обставин наявний в суді обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам Кримінально-процесуального Кодексу України, необхідно повернути прокурору для усунення недоліків.

Щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то суд вважає за необхідне задовольнити його з наступних підстав.

КПК України визначено мету, підстави та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу.

Метою продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої ОСОБА_4 є забезпечення виконання покладених на неї процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню, вчиненню кримінальних правопорушень, ухиленню від слідства та суду.

При вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд також враховує, обставини передбачені ст.178 КПК України.

Без продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачена може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом, як зазначено в клопотанні, - переховування від слідства та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити правопорушення, у якому обвинувачується, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, що свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Суд, при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що ОСОБА_4 не одружена, безробітна, підтверджень наявності у неї захворювань, які перешкоджають їй утримуватися під вартою суду не надано. За таких обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд кримінального провадження, а перебування ОСОБА_4 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи вищевказане та те, що встановлені судом обставини при обранні та продовженні обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу не змінилися, беручи до уваги тяжкість інкримінованого обвинуваченій злочину, продовження існування ризиків, які існували на момент обрання запобіжного заходу, суд доходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 на строк 60 (шістдесят) днів.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України, та враховуючи, що Миколаївська область здійснює активну підготовку до оборони від збройної агресії російської федерації, а тому вважаю за можливе не визначати розмірі застави.

Враховуючи також, що підстави, за яких судом продовжено обвинуваченій запобіжний захід у вигляді тримання під вартою- не відпали, суд відмовляє в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зміну їй запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити стороні обвинувачення про необхідність перевірки обставин, викладених ОСОБА_4 під час судового засідання щодо її утримання у Миколаївському слідчому ізоляторі та надання медичного обслуговування.

Керуючись ст. ст. 8,100,170,174,177,183,314,315,370 - 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 114-1, частиною третьою статті 436-2, частиною третьою статті 436-2 КК України - повернути прокурору Миколаївської обласної прокуратури для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_4 задовольнити.

Застосований відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» - продовжити строком на 60 днів, тобто до 13.09.2024 року включно, без внесення застави.

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 щодо заміни запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

У зв`язку з надмірним навантаженням та постійним відключенням електроенергії, повний текст ухвали виготовлений та підписаний 18.07.2024 року.

Суддя ОСОБА_1