ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/279/24 Справа № 712/3141/23 Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора Черкаського відділу окружної прокуратури Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 20.12.2023 р. у кримінальному провадженні № 0002952 від 10.12.2022 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Чигирин, Черкаської обл., ук-

раїнець, громадянин України, який має вищу ос-

віту, одружений, має на утриманні малолітнього

сина - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не

судимий, працює ФОП, зареєстрований:

АДРЕСА_1 , про-

живає:

АДРЕСА_2 ,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, місця роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 10.12.2022 р. приблизно о 15:40 хв. потерпіла ОСОБА_11 з чоловіком ОСОБА_12 на власному автомобілі під`їхали до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , та зупинились на паркувальному майданчику. Потерпіла ОСОБА_11 , підіймаючись з переднього пасажирського сидіння та покидаючи салон автомобіля, непомітно для себе впустила на асфальтоване покриття власний гаманець зі шкірозамінника темно-синього кольору, всередині якого знаходились: банківські картки, водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_11 , товарні чеки, візитівки та грошові кошти на загальну суму 2000 грн. Після цього остання обійшла автомобіль ззаду, відкрила задні ліві дверцята та почала перебирати особисті речі, затримавшись у вказаному місці на деякий час.

В цей час, крокуючи тротуаром повз автомобіль сім`ї Сусідко, проходив ОСОБА_8 зі своєю дружиною ОСОБА_13 та малолітньою дитиною, яка знаходилася у візочку.

Побачивши на асфальті гаманець, який лежав поблизу автомобіля, у ОСОБА_8 виник кримінально протиправний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій, діючи в умовах воєнного стану, який введено Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 та неодноразово продовжено, зокрема Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», ОСОБА_8 таємно підняв з асфальтованого покриття гаманець, який належить ОСОБА_11 , та поклав його до внутрішньої нагрудної кишені своєї куртки.

Однак, дії ОСОБА_8 , розпочаті як крадіжка, були виявлені свідком ОСОБА_14 , яка в цей час проходила поруч, побачила момент заволодіння гаманцем, усвідомлюючи суспільно небезпечні дії ОСОБА_8 , та зробила йому зауваження з вимогою повернути викрадений гаманець власниці, при цьому вхопила останнього обома руками за рукав куртки, утримуючи на місці злочину. Однак, законні вимоги ОСОБА_14 , ОСОБА_8 проігнорував та вдаривши її ліктем руки в грудну клітину, переслідуючи мету заволодіти викраденим майном, вирвався та побіг, залишаючи місце злочину, тим самим, не відмовляючись від свого кримінально протиправного наміру, продовжив свої дії як відкрите викрадення чужого майна (грабіж). В свою чергу, ОСОБА_14 продовжила вслід ОСОБА_8 викрикувати слова з вимогою повернути гаманець та була почута свідком ОСОБА_15 , який в цей час проходив поруч. Одразу після слів ОСОБА_14 , свідок ОСОБА_15 , звернувся до потерпілої ОСОБА_11 , яка в цей час перебувала поблизу лівих задніх дверцят власного автомобіля, та поцікавився чи не втратила вона свій гаманець. Переконавшись зі слів потерпілої в тому, що вона втратила гаманець, свідок ОСОБА_15 передав ОСОБА_14 свої власні речі та кинувся наздоганяти ОСОБА_8 , який продовжував бігти вздовж АДРЕСА_4 , де усвідомлюючи, що не зможе реально розпорядитись викраденим майном, внаслідок переслідування свідком ОСОБА_15 , викинув гаманець на асфальт та продовжив втікати, однак через короткий проміжок часу зупинився на вимогу ОСОБА_15 неподалік від будинку АДРЕСА_3 , де і був затриманий ним.

Виконавши усі дії, які ОСОБА_8 вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, він не закінчив вчинення кримінального правопорушення з причин, які не залежали від його волі та не отримав реальної можливості розпорядитись викраденим майном.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Черкаського відділу окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України, до 6 років 8 місяців позбавлення волі. В решті вирок прокурор просив залишити без змін. Також просив під час апеляційного розгляду дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого, апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Так, рішення про призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом та про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, має бути належним чином вмотивоване.

У будь-якому разі встановлені у провадженні обставини, що пом`якшують покарання, мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні та взаємодії й у своїй сукупності настільки істотно (значно, суттєво) знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б у даному випадку явно недоцільним та несправедливим.

Обґрунтовуючи свій висновок про доцільність призначення покарання нижче нижчої межі, передбаченої у санкції інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції вказав лише на дві пом`якшуючі обставини, передбачені ч. 1 ст. 66 КК України - щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.

Судом встановлено, що на стадії досудового розслідування та на початку судового розгляду ОСОБА_8 заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення. Вже під час судового розгляду, після допиту свідків у кримінальному провадженні та зміні захисника, позиція захисту змінилась. Обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, підтвердив обставини вчинення злочину, критично оцінив свою протиправну поведінку, просив у потерпілої вибачення та відшкодував їй завдану моральну шкоду у сумі 1000 доларів США.

Таким чином, суд вважав, що факт щирого каяття особи у вчиненні злочину знайшов своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Натомість з вказаними висновками суду прокурор не погодився та вказав на наступне.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обвинувачений ( в тексті апеляції прокурора вказано «засуджений») ОСОБА_8 , під час досудового розслідування та на початку судового розгляду справи, заперечував обставини вчинення кримінального правопорушення, не визнавав умислу на заволодіння майном, заява про визнання вини та щире каяття зроблена ним лише після дослідження в судовому засіданні беззаперечних доказів, отже така заява, стверджує прокурор в апеляції - є формальною, оскільки не підтверджується поведінкою винного під час досудового розслідування та судового розгляду та спрямована на уникнення реальної міри покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд не вказав, які саме дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання та прийняте в цій частині рішення взагалі не мотивував.

В обґрунтування цієї вимоги прокурор послався на правові висновки Верховного Суду щодо обов`язкового мотивування застосування до обвинувачених зазначених норм закону України про кримінальну відповідальність, котрі, як він вказує, є однозначними та послідовними.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, призвело до неможливості призначити обвинуваченому реальну міру покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке не передбачене санкцією ч. 4 ст.186 КК України (навіть з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України) через надмірну м`якість не буде сприяти виправленню обвинуваченого ще й з тих причин, що таке значне пом`якшення покарання відносно того, яке передбачено нормою Особливої частини КК України, може викликати у нього впевненість у безкарності та спровокувати у майбутньому на вчинення нових кримінальних правопорушень.

За наведених обставин, прояв гуманності та поблажливості до обвинуваченого через одночасне застосування ст. ст. 69 та 75 КК України є необґрунтованим та безпідставним, не буде сприяти його виправленню, а навпаки, сприятиме уникненню справедливого покарання та вчиненню нових злочинів.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що суд ухвалив вирок всупереч вимогам ст. 370 КПК України, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому порушено норми матеріального права, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та не враховано правові позиції Верховного Суду щодо призначення покарання з одночасним застосуванням положень ст. ст. 69 та 75 КК України.

У запереченні потерпілої ОСОБА_11 на апеляційну скаргу прокурора вона висловлює свою думку з приводу необхідності залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. Також просить не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_8 покарання пов`язане з позбавленням волі. При цьому зазначила, що вона, як потерпіла у кримінальному провадженні, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_8 не має та в подальшому мати не буде, а спричинена їй шкода внаслідок даного кримінального правопорушення відшкодована в повному обсязі.

У запереченні захисника ОСОБА_7 висловлюється його думка про необхідність залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилась. У запереченні на апеляційну скаргу прокурора просила проводити розгляд справи без її участі (т. 2, а. пр. 21). Заяву про відкладення розгляду не надала. Справу було розглянуто без її участі, тому що відповідно до вимог ст. 405 КПК України її участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її із вказаних у ній мотивів, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, провівши часткове судове слідство в частині дослідження матеріалів, які характеризують обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону при прийнятті рішення у даному кримінальному провадженні.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням дійсних обставин події та ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально досліджені в судовому засіданні в їх сукупності та взаємозв`язку, яким у вироку дана правильна юридична оцінка.

Оскільки у даному кримінальному провадженні прокурор в апеляційній скарзі не заперечує доведеність вини обвинуваченого, а інші учасники кримінального провадження з цього приводу апеляційних скарг не подавали, то апеляційний суд переглядає законність вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_8 лише в частині можливого неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку та постановлення нового вироку, яким ОСОБА_8 визнати винним та засудити за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України, до 6 років 8 місяців позбавлення волі через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд, перевіривши відповідність міри покарання, встановив, що вона у даному кримінальному провадженні обґрунтовано призначена із застосуванням вимог ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років, оскільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, які були встановлені під час судового розгляду та наведені у вироку суду, з урахуванням всіх відомостей про особу обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за можливе на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, призначити покарання нижче від найнижчої межі встановленої у санкції ч. 4 ст. 186 КК України, і з таким висновком та таким обґрунтуванням також повністю погоджується апеляційний суд.

Суд першої інстанції в даному провадженні встановив, що щире каяття, в тій частині яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, а саме, що ОСОБА_8 повністю визнав свою вину, дав правдиві показання, він щиро жалкує про вчинене, негативно оцінив свої протиправні дії, вчинив свідомі дії спрямовані на виправлення ситуації, що склалася, висловив щирі співчуття потерпілій ОСОБА_11 , продемонстрував готовність понести заслужене покарання. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. ОСОБА_8 добровільно відшкодував завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Ці обставини були встановлені під час судового розгляду, викладені у вироку суду, знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду та узгоджуються з постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.10.2022 р. у справі № 523/4890/19.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином обґрунтовано врахував те, що на стадії досудового розслідування та на початку судового розгляду ОСОБА_8 заперечував свою вину у вчиненні кримінального правопорушення. Уже під час судового розгляду, після допиту свідків в кримінальному провадженні та заміни захисника, позиція сторони захисту та обвинуваченого змінилась. Обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, підтвердив обставини вчинення злочину, критично оцінив свою злочинну поведінку; попросив у потерпілої ОСОБА_11 вибачення, відшкодував їй завдану моральну шкоду в сумі 1000 доларів США. Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що факт щирого каяття ОСОБА_8 у вчиненні злочину знайшов своє підтвердження і з таким висновком повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

Ці обставини узгоджуються з судовою практикою, яка викладена у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, а також у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.04.2009 р. у справі № 750/11386/17, тому доводи апеляції прокурора в цій частині апеляційний суд визнає необґрунтованими.

Крім того, обираючи вид та міру покарання, суд дійшов вірного висновку про те, що покарання за своїм видом та розміром має відповідати загальним засадам призначення покарання, визначених ст. ст. 50 та 65 КК України, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з врахуванням обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, визнання вини, відсутністю обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України.

Також, при призначенні покарання суд належним чином врахував відношення ОСОБА_8 до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є фізичною особою-підприємцем та дійшов вірного висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливі в умовах без ізоляції від суспільства із застосуванням ст. ст. 75 та 76 КК України і дає підстави вважати, що суд першої інстанції обґрунтовано обрав покарання обвинуваченому ОСОБА_8 нижче від найнижчої межі в межах санкції закону, за яким його визнано винним, із звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, тобто в умовах контролю за його поведінкою, є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і не вбачає підстав для скасування вироку в частині призначення йому покарання та постановлення свого вироку з призначенням обвинуваченому покарання без застосування ст. 75 КК України, про що ставить питання в своїй апеляції прокурор, вважаючи ці доводи не обґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та інші обставини, відсутність майнової шкоди та цивільного позову у справі, позиція потерпілої стосовно призначення покарання, які були враховані судом при призначенні покарання, є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Щодо доводів апеляції прокурора про те, що прояв гуманності та поблажливості до обвинуваченого через одночасне застосування ст. ст. 69 та 75 КК України є необґрунтованим та безпідставним, не буде сприяти його виправленню, а навпаки, сприятиме уникненню справедливого покарання та вчиненню нових злочинів, то ці доводи, на переконання апеляційного суду, є безпідставними і не ґрунтується на вимогах Розділу ХI «Призначення покарання» КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд наголошує, що за обставинами справи, а саме закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна майнова шкода не була завдана, викрадений гаманець було повернуто потерпілій ОСОБА_11 .

Перевіряючи доводи апеляції прокурора, суд апеляційної інстанції також бере до уваги правову позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка просила не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_8 міру покарання, пов`язану з позбавленням волі.

Таким чином, посилання прокурора в апеляції на те, що суд першої інстанції врахував одні й ті самі обставини і при застосуванні ст. 69 КК України, і ст. 75 КК України є безпідставними, не відповідають точному змісту вироку.

Таким чином, суд першої інстанції виклав у вироку всі обставини, які кримінальний закон вимагає встановити та враховувати при призначенні покарання.

Також, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляції прокурора про те, що застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому не буде сприяти виправленню тому, що під час апеляційного розгляду, вислухавши пояснення обвинуваченого про його ставлення до вчиненого, апеляційний суд переконався, що він дійсно щиро кається, а тому обраний судом першої інстанції вид та розмір покарання за вчинене діяння буде цілком достатнім для його виправлення та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Посилання прокурора в апеляції на судові рішення Верховного Суду не є релевантними, тому що суд дотримався всіх вимог КК України при обранні покарання та навів вичерпні висновки стосовно його виду та розміру.

Таким чином, суд першої інстанції визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, призначив покарання, яке за своїм видом і розміром є відповідним характеру вчинених дій, їх ступеню небезпечності та даним про особу винного і дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, яке цілком відповідає вимогам КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б були безумовною підставою для зміни або скасування судового рішення, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, підстав для зміни вироку, передбачених ст. ст. 409, 413 та 414 КПК України, апеляційний суд не вбачає, тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 20.12.2023 р. р., яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Черкаського відділу окружної прокуратури Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді