Провадження № 1-в/592/503/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Суми

Ковпаківський районний суд міста Суми в особі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Окружної прокуратури міста Суми ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Суми у режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 стосовно нього у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024,

установив:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з заявою про приведення вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 стосовно нього у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024.

У ході судового розгляду засуджений ОСОБА_4 свою заяву підтримав та просив задовольнити.

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотання щодо приведення вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 у відповідність до вимог Закону України №3886-ІХ в тій частині, де це підпадає під дію вищезазначеного закону.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши доводи клопотання, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

09.08.2024 набрав чинності Закон України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Відповідно до вказаного Закону № 3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями частини 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги.

Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Таким чином, два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому законом на 1 січня звітного року.

Станом на 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 600 грн.

Судом установлено, щоДеснянський районний суд м. Чернігова вироком від 20.08.2018 визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, і засудив за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом, який мав місце 08.10.2017 на суму 800 грн, що станом на день вчинення незакінченого замаху на крадіжку складає суму менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 600 грн))до позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом, який мав місце 07.10.2017 на суму 900 грн, що станом на день вчинення крадіжки складає суму менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1 600 грн)) до позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань засудженому визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного ОСОБА_4 за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 01.09.2016 і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців без конфіскації майна.

Кримінальна протиправність діяння, а також його карність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки Кримінальним кодексом, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 3 ст. 3, ч. 2 ст. 4 КК України).

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК України).

Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, на теперішній час кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Таким чином діяння, передбачені ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 185 КК України, за вчинення яких засуджено ОСОБА_4 вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 наразі не можуть вважатися кримінально караними правопорушеннями, оскільки вартість майна, за викрадення яких останній засуджений, не перевищує граничної вартості майна, за викрадення якого наразі передбачено саме кримінальну відповідальність два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

За приписами п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

З огляду на викладене, кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 185 КК України з огляду на приписи п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України підлягає закриттю судом, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, заява ОСОБА_4 є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами Закону України № 3886-IX від 18.07.2024, ч. 1, 3 ст. 5 КК України, ст. 7, 9, 284, 372, 376, 537, 539 КПК України, суд

постановив:

Заяву засудженого ОСОБА_4 про приведення вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 стосовно нього у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024 задовольнити.

Привести вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 стосовно ОСОБА_4 у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024:

закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 185 КК України на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Вважати засудженим ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 01.09.2016 і остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 6 (шість) місяців без конфіскації майна.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд міста Суми протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1