КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/462/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

12 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001321 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Підгайчики Коломийського району Івано-Франківської області, громадянин України, українець, з вищою освітою, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, має двох неповнолітніх дітей, суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати у сумі 2672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 20.07.2022, приблизно об 11 год. 30 хв., перебував разом з колишньою дружиною ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_3 . На ґрунті неприязних стосунків між ними виник словесний конфлікт. Під час вказаного конфлікту обвинувачений, керуючись умислом, направленим на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , правою рукою притиснув потерпілу до стіни та завдав одного удару головою потерпілої об стіну, у результаті чого остання впала на підлогу. Після того як потерпіла підвелася, ОСОБА_6 правою рукою знову притиснув ОСОБА_9 до стіни та завдав три удари її головою об стіну.

Указаними діями обвинувачений завдав ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у вигляді синця у лівій тім`яній області голови, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, вказаними діями обвинувачений спричинив потерпілій ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2023 - скасувати та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що стороною обвинувачення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001321 від 23.07.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в якості доказів надано протокол проведення слідчого експерименту від 11.08.2022 року, однак протокол не відповідає вимогам чинного законодавства в частині отримання доказу, а тому є недопустимим доказом з наступних причин, а саме: до матеріалів кримінального провадження долучено заяву ОСОБА_9 про надання дозволу на проведення слідчої дії (слідчого експерименту) в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт вказує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до Договору дарування квартири від 27.12.2002 року (ВАС №428654), реєстраційний напис на право встановлювальному документі записаний у реєстрову книгу №д. 459-238 за реєстровим №4258, на праві приватної власності ОСОБА_6 , таким чином ОСОБА_9 не повноважена надавати дозвіл на проведення слідчого експерименту в квартири, яка їй не належить. З огляду на те, що власником квартири, ОСОБА_6 , в якій проводився слідчий експеримент про проведення якого складено протокол від 11.08.2022 року, не надавалася добровільної згоди, а ухвала слідчого судді - відсутня, проведення слідчого експерименту в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не відповідає вимогам статті 233 КПК України.

Крім того, апелянт вказує, що стороною обвинувачення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , в якості доказів надано протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 11.08.2022 року. У зв?язку з тим фактом, що протокол не відповідає вимогам чинного законодавства в частині отримання доказу, апелянт просив визнати останній недопустимим з наступних причин: у протоколі слідчого експерименту від 11.08.2022 року, який відбувався з 15 год. 28 хв. до 15 год. 35 хв., у якості понятої було залучено ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, зазначено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було допитано в якості свідка 11.08.2022 року в період часу з 15 год. 40 хв. до 16 год. 20 хв., про що складено протокол допиту свідка, тобто одразу після проведення слідчого експерименту, де та ж сама особа була залучена у якості понятої.

Апелянт зазначає, що всупереч положенням законодавства, а також, що докази були отримані з порушенням процедури, судом першої інстанції не було визнано протокол від 11.08.2022 року про проведення слідчого експерименту та протокол допиту свідка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 11.08.2022 року - недопустимим: не надано достатнього обгрунтування на підставі чого докази вважаються допустимими. Не було прийнято окремого рішення, щодо заявленого ним клопотання від 23.12.2022, про визнання доказів недопустимими, а також всупереч заявленому клопотанню, свідок ОСОБА_11 була допитана в судовому засіданні, а її покази враховані судом при ухвалені оскаржуваного вироку.

Також апелянт вказує, що 17.05.2023 року ним було подано клопотання про долучення доказів, в якому зазначалося про те, що: 01.03.2023 року ОСОБА_6 , у квартирі, яка належить йому на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій на теперішній час проживає ОСОБА_9 , було взято ноутбук, який належить ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності. Зазначений ноутбук ОСОБА_6 взяв з метою написання робочих документів дистанційно. В ході роботи на ноутбуці ним було виявлено папку під назвою «Док на суд» в якій знаходився документ під назвою «Пояснення від ОСОБА_19». В ході огляду властивостей документа, ОСОБА_6 довідався про те, що даний документ було складено 12 грудня 2022 року, тобто потерпілою було виготовлено проект свідчень, які ОСОБА_13 були надані в судовому засіданні 14.02.2023 року, що свідчить про попередню домовленість між потерпілою та свідками обвинувачення щодо надання показів в суді. Однак, відомості про зазначене клопотання взагалі відсутні у вироку від 18 жовтня 2023 року, а викладені в ньому обставини були повністю проігноровані судом.

Крім того, апелянт зазначає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції повністю проігнорувався той факт, що жоден із допитаних свідків не бачив, та не міг бачити факт заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій. 01.09.2023 року у судовому засіданні прокурор відмовився від допиту свідків: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . При цьому ОСОБА_15 - є фельдшером швидкої допомоги, яка є єдиною особою, яка спілкувалася та оглядала ОСОБА_9 та могла підтвердити чи спростувати наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 саме 20.07.22 року. Також проігноровано і те, що подія відбулася 20.07.2022 року, а звернення до поліції було 22.07.2022 року - це підтверджує намагання ОСОБА_9 шантажувати ОСОБА_6 зверненням до поліції. Також зазначене підтверджується документами, які були на ноутбуці яким користувалася ОСОБА_9 , а саме: проектом показів ОСОБА_19, які вони розробляли разом. Жодних належних доказів нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень крім її слів, а ні органу досудового розслідування, а ні суду - не надано.

Також апелянт вказує, що під час судових дебатів у справі 10.10.2023 року, він звернув увагу суду на те, що стороною обвинувачення було порушено вимоги ст. ст. 290, 301 КПК України. Тобто, після повідомлення завершення досудового розслідування кримінального провадження №00013121 від 20.10.2022, дізнавачем Шевченківського УП ГУНП в м. Києві не було викликано ОСОБА_6 та(або) його захисника для вручення матеріалів дізнання. ОСОБА_6 та(або) його захисник не відмовлялися від прибуття до приміщення Шевченківського УП ГУНП у м. Києві для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Повістку про виклик для виконання вимог ст. 290 КПК України не отримували. Не зважаючи на вищевказане, дізнавачем ОСОБА_16 було особисто прийнято рішення про відправку матеріалів кримінального провадження підозрюваному листом через АТ «Укрпошта». Апелянт зазначає, що 20.10.2022 року підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник були повідомлені про завершення досудового розслідування, а у листопаді 2022 року ОСОБА_6 отримав лист з копіями матеріалів та реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001321.

Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 364 КПК України після закінчення промов учасники судових дебатів мають право обмінятися репліками. Однак, під час судового засідання 10.10.2023 року присутній в судовому засіданні прокурор не надав ніяких заперечень на промову захисника обвинуваченого. В судовому розгляді було оголошено перерву, наступне засідання було призначено на 17.10.2023 року задля останнього слова обвинуваченого. 17.10.2023 року на початку судового засідання прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_17 заявив клопотання про долучення доказів, а саме акту відмови обвинуваченого від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 24 жовтня 2022 року за підписом прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_18 , хоча згідно положень ч. 5 ст. 301 КПК України про відмову від отримання копій матеріалів дізнання чи неотримання таких копій складається відповідний протокол, який підписується прокурором та особою, яка відмовилася отримувати, або прокурором, якщо особа не з?явилася для отримання копій матеріалів дізнання. Апелянт вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутня розписка підозрюваного та захисника про отримання копій матеріалів досудового розслідування, також в описі матеріалів у кримінальному провадженні №0001321 та в самих матеріалах відсутній акт відмови обвинуваченого від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 24 жовтня 2022 року, а також повістки про виклик ОСОБА_6 для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Апелянтом зазначалося, що всі докази, які отримано під час проведення досудового розслідування - недопустимими у зв?язку із невиконанням стороною обвинувачення положень ст.ст. 290, 301 КПК України, однак зі змісту вироку можна зробити висновок, що положення КПК України не обов?язкові для виконання для сторони обвинувачення, на думку суду першої інстанції.

Також апелянт вказує, що під час судових дебатів у справі 10.10.2023, прокурор у своїй промові просив визнаити ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарння у виді громадських робіт на строк 140 годин, однак судом першої інстанції було прийнято рішення про призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, що хоча і не виходить за межі, встановлені санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, проте набагато більше, ніж просила сторона обвинувачення, попри те, що ніяких обтяжуючих обставин судом встановлено не було. При цьому така суворість, не була ніяк обґрунтована у вироку суду.

Апелянт зазначає, що цивільний позов від 09.12.2022, поданий потерпілою, не підлягав задоволенню з огляду на порушення норм процесуального та матеріального права та не відповідає за своєю формою та змістом вимогам п.п. 3-10 частини 3 статті 175 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства, однак попри всі порушення вимог Кримінального та Цивільного процесуальних колексів України, судом першої інстанції було прийнято необґрунтоване рішення про часткове задовлення цивільного позову.

Під час апеляційного розгляду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав клопотання про звільнення його підзахисного від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у справі у зв`язку з цим.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється, згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ставилось питання про скасування вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2023 та закриття справи, судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 285 КПК України роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_6 підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд поданої його захисником апеляційної скарги, на що обвинувачений наполягав саме на розгляді клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла така підстава звільнення від кримінальної відповідальності.

Вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які просили розглянути клопотання та задовольнити його, прокурора, яка не заперечувала проти задоволення клопотання, позицію потерпілої та її представника, які заперечували проти задоволення клопотання, роз`яснивши повторно обвинуваченому наслідки задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні 20.07.2022 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і за вироком суду був визнаний винуватим саме у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого не визнав.

Санкцією частини 1 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК відноситься до кримінального проступку.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, положень ч. 2 ст. 12 КК України, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, станом на 12.09.2024 минуло понад 2 роки та закінчились, визначені ст. 49 КК України строки давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років і згідно із частиною третьою цієї статті перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

Стороною захисту під час розгляду клопотання надані документи, які свідчать про те, що ОСОБА_6 станом на 03.09.2024 незнатої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, до будь-якого виду відповідальності, окрім кримінального провадження, яке є предметом апеляційного розгляду не притягувався.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення, встановлених ч.1 ст. 49 КК України, строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно його згода на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадків, передбачених ч. 5 ст. 49 КК України.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини та згоду обвинуваченого, колегія суддів вважає, що наявні умови, які є правовою підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підстави для проведення судового провадження, що включає у себе, відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, клопотання адвоката ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 - у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності підлягає задоволенню, вирок суду - скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України - закриттю на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням на час апеляційного розгляду строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

У зв`язку з тим, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого - закриттю, цивільний позов у кримінальному провадженні потерпілої ОСОБА_9 , колегія суддів залишає без розгляду, з роз`ясненням потерпілій її права, відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17, провадження №51-4251кмо21, про те, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних із залученням експерта стороною захисту, колегія суддів дійшла висновку про віднесення процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні на рахунок держави.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 284 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2023 у кримінальному провадженні № 0001321 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України - скасувати.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження № 0001321 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України - закрити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди - залишити без розгляду.

Процесуальні витратипов`язані із проведенням судово-медичної експертизи у сумі 2672 грн 00 коп віднести на рахунок держави.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4