КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5072/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 рокузадоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 про арешт майна, а саме автомобіля марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, слідчим суддею не досліджено обставин справи, належним чином не з`ясовано особу щодо якої розглядається клопотання, не враховано зауважень сторони захисту, що і призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апелянт вказує на те, що арешт на вказаний автомобіль вже накладався ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.05.2024. Вказана ухвала була оскаржена та ухвалою Київського апеляційного суду від 25.06.2024 скасована та зазначений автомобіль мав бути повернутий його власнику.

Проте, з отриманої оскаржуваної ухвали, стало відомо, що прокурор повторно подав клопотання про арешт автомобіля, однак у клопотанні не зазначив, що органом прокуратури вже подавалось раніше подібне клопотання про арешт вказаного автомобіля, цим же судом і саме цим же слідчим суддею ОСОБА_1 воно розглядалось та було ухвалено рішення про арешт автомобіля, яке скасовано. Слідчий суддя при розгляді клопотання не перевірила судовий реєстр стосовно судових рішень відносно спірного автомобіля та відповідно не відобразила цих відомостей в своєму рішенні.

В цьому судовому рішенні так само як і в попередньому, не вказано про вилучення у власника автомобіля та поміщення його на арештмайданчик.

Також апелянт зазначає, що в судовому рішенні слідчий суддя посилається лише на припущення, які вказані у клопотанні прокурора. Посилання прокурора на ту обставину, що у справі 10.07.2024 призначено транспортно-трасологічну експертизу, об`єктом дослідження якої є згаданий автомобіль, є надуманим, оскільки жодних доказів у матеріалах кримінального провадження та суду з цього приводу не надано, а тому відсутні підстави вважати, що необхідно проводити таку експертизу. Таке твердження є нічим іншим, як знайти причину для арешту автомобіля, оскільки таку експертизу призначено лише 10.07.2024, в той день, коли слідча ОСОБА_9 прийняла рішення про повернення автомобіля ОСОБА_6 , але фактично виконання судового рішення не відбулося.

Апелянт вказує на те, що автомобіль було придбано, зареєстровано ОСОБА_10 відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, a також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів та марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМ України і 07.09.1998 р. № 1388 (з відповідними змінами) та вона є добросовісним набувачем.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на цеправа, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За таких умов, проведення розгляду питання про арешт майна без участі його власника чи представника; залишення поза увагою очевидної невідповідності правової кваліфікації та недостатності даних на підтвердження вчинення кримінального правопорушення та якого саме при умові здійснення заявником дій по відчуженню майна через доручення іншій особі, тривалого неповідомлення до правоохоронного органу за можливості безперешкодної перевірки статусу реєстрації автомобіля; формальне віднесення транспортного засобу, на який просив накласти арешт прокурор, до речового доказу на підставі нікчемного процесуального документа слідчого, без конкретизації можливості його використання як доказу у кримінальному провадженні; не врахування статусу ОСОБА_10 третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, та як добросовісного набувача - все перелічене у своїй сукупності вказує на допущені слідчим суддею істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того апелянт зазначає, що прокурор та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для апелянта. Накладення арешту на вказаний транспортний засіб не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна ОСОБА_10 потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали справи, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, що Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява адвоката ОСОБА_11 , в інтересах ОСОБА_12 , про те, що невідома особа на ім`я ОСОБА_13 під приводом організації здійснення за довіреністю продажу авто незаконно заволоділа автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 та розпорядився ним.

Так, громадянин ОСОБА_14 , залучивши до свого заздалегідь розробленого плану щодо заволодіння автомобілем шахрайським способом громадян ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , заволодів та розпорядився вищевказаним автомобілем за наступних обставин.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_12 , повідомила, що дійсно за домовленістю зі своїм чоловіком та знайомим на ім`я ОСОБА_13 , за прямою вказівкою останнього видала довіреність на право розпорядження автомобілем марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору державний номерний знак НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Згідно домовленості чоловік на ім`я ОСОБА_13 після продажу вказаного автомобіля повинен був передати грошові кошти за його продаж, однак, грошові кошти не передав, зник зі зв`язку та розпорядився автомобілем шляхом його перепродажу.

Як встановлено досудовим розслідуванням, що автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_3 VIN: НОМЕР_2 : 09.01.2024 на підставі договору купівлі продажу укладеному в ТСЦ 8046 був перереєстрований на громадянку ОСОБА_16 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_4 ; 10.01.2024 перереєстрований на підставі договору від 10.01.2024 на громадянку ОСОБА_17 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_5 ; 02.03.2024 перереєстрований за тим самим власником - ОСОБА_17 при видачі нового державного номерного знаку НОМЕР_6 ; 06.03.2024 перереєстрований на підставі договору від 03.03.2024 на громадянку ОСОБА_6 з присвоєнням державного номерного знаку НОМЕР_1 .

Відтак, аналізом проведених реєстраційних дій із вказаним автомобілем встановлено, що потерпіла ОСОБА_12 , отримавши від ОСОБА_18 вказівку видати довіреність на ім`я чітко визначених останнім осіб, а саме на ім`я ОСОБА_15 та ОСОБА_16 на право розпорядження автомобілем під приводом надання послуг з його продажу, видала вказану довіреність, будучи запевненою в законності та відкритості намірів ОСОБА_13 щодо продажу автомобіля потерпілої. В подальшому, громадянка ОСОБА_15 , пред`явивши в ТСЦ 8046 довіреність на продаж вказаного автомобіля від імені ОСОБА_12 , здійснила продаж автомобіля марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком VIN: НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_16 , ім`я якої вже було вписано в довіреність від імені ОСОБА_12 . Таким чином, прокурор зазначає в своєму клопотанні, що принаймні перша вказана реєстраційна дія з автомобілем, а саме продаж його від імені ОСОБА_15 на ім`я ОСОБА_16 була здійснена виключно з метою фактичної зміни власника автомобіля за державним реєстром, що підтверджує факт заздалегідь спланованих дій щодо шахрайського заволодіння автомобілем.

Крім того, встановлено, що громадянки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ОСОБА_17 відносяться до кола близьких осіб та діяли за прямими вказівками ОСОБА_14 , що попередньо встановлений як особа, причетна до організації шахрайської схеми щодо заволодіння автомобілем. Таким чином, наявність особистих тісних відносин між вказаними особами підтверджує той факт, що всі вказані реєстраційні дії з автомобілем в період з 09.01.2024 по 06.03.2024 були здійснені виключно з метою приховування незаконності цих дій та шахрайського заволодіння автомобілем.

Крім того, наявною оперативною інформацією, встановлено що громадянки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були присутні під час укладання договору купівлі продажу від 09.01.2024 в територіальному сервісному центрі МВС №8046, що так само підтверджує факт заздалегідь розробленого плану щодо заволодіння автомобілем.

08.05.2024 постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, постановою слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 від 10.07.2024 у межах даного кримінального провадження призначено транспортно-трасологічну експертизу, об`єктом дослідження якої є автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 , у зв`язку з чим автомобіль потребує детального дослідження експертною установою та проведення необхідних процесуальних дій.

11.07.2024 прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024.

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор зазначив, що у зв`язку з встановленням фактів очевидно нетипового для добросовісного володіння автомобілями неодноразового відчуження, перереєстрації в короткі проміжки часу вказаних транспортних засобів із заміною номерних знаків, є підстави вважати, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту із забороною володіння, користування та розпорядження вказаним майном призведе до приховування, зникнення, втрати, знищення автомобілів.

11.07.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на майно, а саме, на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що матеріалами клопотання обґрунтовано та встановлено необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, з метою уникнення можливості його відчуження, забезпечення збереження речових доказів, що залишили на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, з огляду на те, що у випадку його незастосування це може призвести до наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції частково погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК Українита судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України,у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вказаний в клопотанні автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказаний об`єкт рухомого майна у встановленому законом порядку визнаний речовим доказом в кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказаний автомобіль може бути об`єктом злочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог закону наклав арешт на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 .

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, всупереч твердженням апелянта, у матеріалах клопотання наявна постанова слідчого Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9 від 10.07.2024 у межах даного кримінального провадження призначено транспортно-трасологічну експертизу, об`єктом дослідження якої є автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору з державним номерним знаком НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 , що також було враховано слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали /а.с. 91-92/.

Щодо доводів апелянта, що органом прокуратури вже подавалось раніше подібне клопотання про арешт вказаного автомобіля, цим же судом і саме цим же слідчим суддею ОСОБА_1 воно розглядалось та було ухвалено рішення про арешт автомобіля, яке скасовано, колегія суддів зазначає, що вказані ухвали не є предметом даного апеляційного розгляду та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки не є визначальними для прийняття колегією суддів рішення.

Разом з тим, як встановлено колегією суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора у частині заборони користування вказаним автомобілем, слідчий суддя не дотримався вимог ч. 4 ст. 173 КПК України, не врахував наслідки для власника майна.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання не з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно із забороною користування вказаним майном його власником, не перевірив співрозмірність втручання у права власника майна.

Колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на вказане майно, в частині заборони користуватися ним.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п. 168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді щодо доцільності накладення арешту на вказане майно із забороною користування ним, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна із забороною користування, є втручанням у права і свободи власника майна, потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання і прокурором в клопотанні не доведено наявність обставин, визначених у ч. 11 ст. 170 КПК України.

Відтак, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, а клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, зокрема накладення арешту на майно, зазначеного у клопотанні, із забороною відчуження та розпорядження ним.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме на: автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0001909 від 06.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, про арешт майна, - задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover Sport» 2021 року випуску, чорного кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною відчуження та розпорядження ним.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4