ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/4784/18

Провадження № 11-кп/4820/204/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000241, внесеному до ЄРДР 31.10.2017 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, адвоката, раніше не судимого,

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 27 ч.4, ст. 15 ч.2, ст. 369 ч.3 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, крім житла,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду ОСОБА_6 , будучи адвокатом, упродовж жовтня - листопада 2017 року умисно, з корисливих мотивів, підбурював ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США особі, яка займає відповідальне становище, - судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, за прийняття нею рішення про звільнення ОСОБА_8 , яка обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України, від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, однак злочин не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Так, 25.10.2017 року в межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000014, відомості про яке 27.04.2016 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області слідчим слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області проведено обшук у приміщенні кіоску « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що по АДРЕСА_2 , - за місцем здійснення торгівельної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , під час якого виявлено та вилучено пляшки з рідиною коричневого та прозорого кольорів із запахом спирту.

26.10.2017 року ОСОБА_8 уклала з адвокатом ОСОБА_6 угоду про надання правової допомоги та юридичних послуг у вищевказаному кримінальному провадженні. Того ж дня близько 18 год. під час чергової зустрічі з адвокатом ОСОБА_6 у м. Хмельницькому ОСОБА_8 сплатила йому гонорар за надання адвокатських послуг в сумі 2000 грн., запитавши останнього чи можливо їй не мати судимості за наслідками розслідування кримінального провадження, у якому проведено обшук. ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 , що раніше упродовж тривалого часу працював у податковій міліції і знайомий з людьми, з допомогою яких справу щодо ОСОБА_8 можна закрити у суді. Також ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, під час вказаної розмови повідомив останню про необхідність передачі судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, яка буде розглядати кримінальне провадження відносно неї, неправомірної вигоди у сумі 1000 доларів США для вирішення питання про можливість прийняття рішення про закриття кримінального провадження в суді. При цьому ОСОБА_6 запевнив ОСОБА_8 , що суддів Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, в тому числі і суддю, яка буде розглядати її справу, він знає особисто і зможе після призначення справи до розгляду домовитися з суддею про прийняття вказаного рішення. В такому разі, як повідомив ОСОБА_6 , при умові визнання ОСОБА_8 своєї вини, справа надійде в суд, де після розподілу «потрібному судді», буде прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

30.10.2017 року близько 11 год. 00 хв. під час чергової зустрічі з ОСОБА_8 , яка відбулась поряд з будинком АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, продовжив неправомірні дії, направлені на підбурювання ОСОБА_8 , схиляючи її шляхом переконання на передачу неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США за вирішення питання про закриття кримінального провадження, після того, як справу щодо неї отримає «потрібний суддя».

31.10.2017 року в межах кримінального провадження № 0000014 слідчим в ОВС другого відділу розслідувань кримінальних проваджень СУ ГУ ДФС у Хмельницькій області вручено повідомлення про підозру ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України. Того ж дня ОСОБА_8 та її адвоката ОСОБА_6 повідомлено про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

03.11.2017 року обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 надійшов для розгляду до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. У відповідності до ст. 35 КПК України після реєстрації вказаних матеріалів у автоматизованій системі документообігу суду головуючим суддею по розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 визначено суддю ОСОБА_9 .

Того ж дня ОСОБА_6 під час чергової зустрічі з ОСОБА_8 , яка відбулась о 12 год. 08 хв. поблизу будівлі № 92 по вул. Вінницьке шосе в автомобілі «Dacia Solenza», д.н.з. НОМЕР_1 , останній продовжив підбурювати ОСОБА_8 шляхом переконання її в необхідності через нього передати 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження у суді. При цьому ОСОБА_6 наголосив ОСОБА_8 про необхідність негайної передачі йому таких коштів, так як ним вже здійснено домовленість із «потрібним» суддею.

Вислухавши позицію ОСОБА_6 з приводу необхідності надання неправомірної вигоди, ОСОБА_8 запропонувала останньому законно вирішити питання щодо закриття кримінального провадження, проте ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, наголосив ОСОБА_8 , що без передачі грошей питання щодо закриття кримінального провадження не вирішиться і що ним з суддею вже домовлено про позитивне вирішення питання щодо закриття провадження.

Таким чином ОСОБА_6 , недобросовісно використовуючи довірливі стосунки із ОСОБА_8 , шляхом переконань схиляв її до необхідності передачі неправомірної вигоди судді та фактично створив у свого клієнта ОСОБА_8 враження про вигідність і обов`язковість передачі 1000 доларів США особі, яка займає відповідальне становище судді, за прийняття рішення про звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Після цього ОСОБА_8 , знаходячись у автомобілі «Dacia Solenza», д.н.з. НОМЕР_1 , о 12 год. 20 хв., будучи вже переконаною ОСОБА_6 щодо необхідності передачі 1000 доларів США, діставши із власної сумочки кошти в розмірі 300 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 8073 грн., як частину неправомірної вигоди, передала їх ОСОБА_6 , поклавши в бардачок автомобіля, для подальшої передачі судді з метою прийняття рішення щодо закриття кримінального провадження стосовно неї.

ОСОБА_6 , отримавши частину коштів в розмірі 300 доларів США, продовжив схиляти ОСОБА_8 , шляхом переконань, про необхідність якнайшвидшого передання ним для судді іншої частини коштів в розмірі 700 доларів США, так як лише надання коштів в розмірі 1000 доларів США створить умови для позитивного вирішення питання щодо закриття кримінального провадження.

ОСОБА_8 , усвідомлюючи необхідність обов`язкової передачі решти коштів в якості неправомірної вигоди, погодилася на переконання ОСОБА_6 та повідомила, що їй необхідно деякий час щоб зібрати необхідну суму коштів.

В подальшому ОСОБА_6 07.11.2017 о 18 год. 28 хв. під час чергової зустрічі з ОСОБА_8 , яка відбулася в автомобілі «Dacia Solenza», д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу будівлі АДРЕСА_2 , діючи з корисливих мотивів, продовжив схиляти ОСОБА_8 до вчинення злочину, переконуючи її про необхідність через нього передати решту коштів в розмірі 700 доларів США судді, по тій причині, що дата розгляду справи вже визначена і необхідно негайно передати для судді решту обумовленої суми, так як з суддею, якому доручено розгляд справи, вже домовлено про позитивне для неї вирішення кримінального провадження. ОСОБА_8 , вислухавши ОСОБА_6 з приводу необхідності надання решти коштів в якості неправомірної вигоди, погодилася на його переконання.

Надалі 08.11.2017 року о 18 год. 39 хв. ОСОБА_6 , під`їхавши на автомобілі на площадку неподалік будівлі АДРЕСА_2 , попередньо домовившись по телефону з ОСОБА_8 про зустріч, у салоні автомобіля у завуальованій формі повторно наголосив останній про необхідність до початку судового засідання надати йому решту коштів в розмірі 700 доларів США для подальшої передачі їх судді. ОСОБА_8 , вислухавши переконання ОСОБА_6 , дістала з власної сумки кошти в розмірі 700 доларів США та за вказівкою останнього положила їх у бардачок автомобіля.

ОСОБА_6 з метою переконатися у відповідності суми коштів, які передала йому ОСОБА_8 , власноручно діставши їх з бардачка та перерахувавши, положив їх на те ж саме місце, тим самим одержав іншу частину обумовленої ним неправомірної вигоди в розмірі 700 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України становило 18 725 грн.

Після того як ОСОБА_8 покинула салон автомобіля ОСОБА_6 був затриманий працівниками правоохоронних органів.

За підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням її службового становища, ОСОБА_6 підлягає кримінальній відповідальності за ст.ст. 15 ч. 2, 27 ч. 4 і 369 ч. 3 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Хмельницького міськрайонного суду від 27 листопада 2023 року скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Свої вимоги аргументує тим, що вирок є незаконним та несправедливим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що суд не встановив та не довів вчинення ним підбурювання, тобто правової кваліфікації за ст.27 ч.4 КК України. Згідно диспозиції цієї статті підбурювач є співучасником кримінального правопорушення, а саме особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення. Отже, інкримінований обвинуваченому злочин за ст.369 ч.3 КК України має бути вчинений не менше як двома особами, один з яких повинен бути виконавцем та між ними має бути домовленість про вчинення спільних дій. Проте, із матеріалів кримінального провадження відсутні будь-які інші особи, залучені до вчинення даного злочину. А тому, на його думку, суд, достовірно встановивши відсутність діяння, вчиненого за попередньої змовою групою осіб, зробив висновок про роль обвинуваченого як співучасника - підбурювача, а тим самим припустився суперечностей у формулюванні своїх висновків щодо дійсних обставин кримінального правопорушення.

В той же час, зазначає, що прокурором в обвинувальному акті, а судом у вироку сформульоване обвинувачення за ст.27 ч.4, ст.15 ч.2, ст. 369 ч.3 України, не містить відомостей у який саме з передбачених ч.4 ст.27 КК України спосіб: умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином обвинувачений вчиняв підбурювання. При цьому, суд вказав на такий спосіб вчинення як переконання, проте, не конкретизував його. Стверджує, що у своїх показаннях ОСОБА_8 навпаки вказувала протилежне та не заперечувала того факту, що сама усвідомлювала неправомірність своїх дії, вважала це нормальним та бажала так вчинити, а тому, на його думку, спростовуються висновки суду про наявність у його діях ознак підбурювання до вчинення злочину, передбаченого ст.369 ч.3 КК України.

Крім того, вважає, що судом не доведено поза розумним сумнівом винність у тому, що саме він запропонував ОСОБА_8 надати неправомірну вигоду, що саме вона просила вчинити певні спонукаючі дії, та не бажала відмовитись від його подальших дій, оскільки вже співпрацювала із правоохоронними органами. Також, суд не дав належної правової оцінки провокаційним діям самої ОСОБА_8 , яка просила спочатку надати їй гарантії, що її кошти будуть використанні саме для закриття справи. При цьому у своїх показаннях вона стверджувала, що саме вона запропонувала йому віднайти спосіб, в який би вона не мала судимості. Разом з тим, у своїх показаннях вказувала, що робила все, що їй скажуть працівники СБУ та Хмельницької прокуратури.

Посилається і на невірність кваліфікації його дій саме за ст. 369 ч.3 КК України. На його думку, суд не підтвердив належними та допустимими доказами кожний із елементів складу даного злочину, виходячи із його диспозиції. При цьому, зазначає, що в протоколах про хід та результати проведених негласних слідчих (розшукових) дій - аудіо-, відео контролю за особою від 20, 21 та 22 листопада 2017 року та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 22 грудня 2017 року, на яких суд будує висновки про доведеність вчинення такого злочину, відсутні діалоги та слова обвинуваченого про те, що грошові кошти планувались передати конкретному судді ( ОСОБА_10 чи ОСОБА_9 ). Крім того, в суді першої інстанції він стверджував, що кошти має віддати певним особам, які мають можливість вплинути на зазначених суддів і ці люди чекають коштів. Водночас, і сама ОСОБА_8 в суді підтвердила вказані обставини, та розуміла, що ці кошти він мав передати не судді, не прокурору, а іншій особі, яка має вплинути на певних осіб, щоб справа відносно неї була закрита в суді.

Звертає увагу на те, що допитані в судовому засіданні свідки судді Хмельницького міськрайононого суду Хмельницької області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , прокурор Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_11 підтвердили відсутність його звернень до них з приводу закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , за вчинення нею злочину, передбаченого ст.204 ч.3 КК України.

А тому, на його думку, його дії охоплюються диспозицією ст. 369-2 ч.2 КК України.

Посилається на те, така негласна слідча (розшукова) дія як контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту була завершена його затриманням співробітниками УСБ України у Хмельницькій області в автомобілі після отримання передачі грошових коштів ОСОБА_8 , однак, відомостей про те, що вказаний протокол складався у присутності підозрюваного в протоколі не міститься, що є істотним порушенням вимог чинного КПК України .

Акцентує увагу на тому, що прокурором ОСОБА_12 , було винесено постанову про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, в якій він зазначив, що упродовж жовтня 2017 року я вимагав від ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США за вплив на прийняття суддею рішення про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_8 . При цьому, він постановив провести слідчий експеримент з використанням спеціальних хімічних речовин та заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів - коштів в іноземній валюті в сумі 1000 доларів США. Але такі висновки прокурора суперечать показанням самої ОСОБА_8 де вона вказувала, що 1000 доларів США розуміла як вартість послуги та на неї погодилась.

Також, вважає, що зазначена постанова прокурора не була виконана належним чином співробітниками відділу БКОЗ УСБ України в Хмельницькій області. З даних протоколу огляду та вручення грошей від 03.11.2017 року, вбачається, що грошові кошти в сумі 300 доларів США не помічались, а лише були оглянуті та вручені ОСОБА_8 .

Після передачі частини не помічених грошових коштів, правоохоронні органи не обмежились пасивним спостереженням за його діями, а шляхом надання ОСОБА_8 додаткових засобів у вигляді грошових коштів в сумі 700 доларів США, спровокували обвинуваченого на отримання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США. Стверджує, що під час їх розмов ОСОБА_8 неодноразово випитувала, що він має робити із наданими нею коштами, переносила зустрічі під приводом відсутності коштів, проводила консультування з адвокатами та розуміла, що сприяє документуванню злочину, також підтвердила виконання вказівок правоохоронних органів та те, що мала можливість відмовитись від його послуг, проте цього не зробила тому, що вже звернулась із заявою до правоохоронних органів, а отже не мала намірів отримати правову допомогу, а діяла з метою передачі коштів для його викриття. Суд не врахував, і те що в певній мірі ОСОБА_8 залежала від правоохоронних органів на час подій, з огляду на її статус обвинуваченої у кримінальному провадженні, а відтак вона була зацікавлена у добровільній співпраці.

Всі наведені обставини, на думку захисту, свідчать про сплановану провокацію щодо нього на вчинення злочину з боку ОСОБА_8 та правоохоронців.

Разом з тим, вважає, що недопустимими доказом є флеш-носій інформації №72/15/937, який сторона обвинувачення подає як додаток до протоколів від 20, 21 та 22 листопада 2017 року про хід та результати проведених негласних слідчих дій - аудіо відео контролю за особою, оскільки такий носій не відкривався стороні захисту, про що зазначено у протоколі від 26.02.2018 року про надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Також недопустимим доказом вважає і протоколи від 20, 21 та 22 листопада 2017 року про хід та результати проведених негласних слідчих дій - аудіо -, відео контролю за особою, оскільки в порушення вимог ст.252 КПК України, у них не зазначено технічні засоби, якими проводилась фіксація слідчої дії, умови та порядок їх застосування, відсутні додатки до цих протоколів, відсутні оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії.

Водночас, неналежним доказам є компакт-диск №72/15/938, оскільки в розумінні ст.99 ч.3 КПК України він не є оригіналом, що підтверджено висновком експерта від 15.08.2023 року №14932/23-35, згідно якого він є копією.

Крім того, апелянт в поданій апеляційній скарзі звертає увагу на те, що була порушена адвокатська таємниця, оскільки ОСОБА_8 добровільно уклала договір про надання правової допомоги та адвокатських послуг, однак остання надала згоду працівникам прокуратури та Служби безпеки України на розкриття адвокатської таємниці, тому здобуті в ході розслідування вказаного кримінального провадження докази не можуть бути допустимими.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційні доводи, викладені в апеляційній скарзі захисту, просили вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги захисту заперечив, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія судді приходить до таких висновків.

Мотиви ухваленого судом рішення з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Згідно ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Вирішуючи питання за апеляційними вимогами ОСОБА_6 про те, що судом не доведено вчинення ним підбурювання, тобто правової кваліфікації за ст. 27 ч.4 КК України, колегія суддів вважає не спроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», дії особи, яка одержуючи гроші начебто для передачі іншій службовій особі як хабар, мала намір не передавати їх, а привласнити, належить кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК України, а за наявності до того підстав і за відповідними частинами статтей 27,15 та 369 КК України, як підбурювання до замаху на надання хабара.

Вказана позиція також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 26 березня 2015 року, у справі №5-3кс15, згідно з яким, якщо винний отримує від іншої особи гроші чи інші цінності нібито для передачі службовій особі як хабар (неправомірна вигода), маючи намір не передавати їх, а привласнити, вчинене належить розцінювати як шахрайство і кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК України. Однак, якщо при цьому винний сам схилив хабародавця до передачі йому цінностей, його дії належить кваліфікувати як підбурювання до закінченого замаху на дачу неправомірної вигоди, тобто ще за ст.27 ч.4, ст. 15 ч.2 і відповідною частиною ст. 369 КК України.

Як вбачається із матеріалів провадження, ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2023 року ОСОБА_6 , який обвинувачувався за ст. 190 ч.1 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 ч.1 п.2 у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0000241 від 31 жовтня 2017 року в цій частині закрито.

Разом з тим, ОСОБА_6 ставиться у вину вчинення ним підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою і інтересах того хто надає неправомірну вигоду дій з використанням службового становища, тобто обвинувачення за ст. 27 ч.4, ст. 15 ч.2, ст. 369 ч.3 КК України.

Згідно з ст. 27 ч. 4 КК України підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 15 ч. 2 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Статтею 369 частиною 3 КК України передбачена кримінальна відповідальність зокрема за надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду дій з використанням її службового становища.

Відповідно до ч. 2 Примітки до ст. 368 КК України судді є службовими особами, які займають відповідальне становище.

Згідно позицій, наведених в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 січня 2021 року (справа №138/3717/16-к, касаційне провадження № 51-3194км19) та від 16 лютого 2022року (справа № 161/5626/20, касаційне провадження № 51-5991км20) у разі кваліфікації дій особи як підбурювання на вчинення злочину суди мають на підставі дослідження всієї сукупності доказів та оцінки всіх доречних фактичних обставин кримінального провадження зробити належним чином мотивований висновок щодо того, чи були дії обвинуваченого за своїм характером об`єктивно спрямовані саме на збудження в іншої особи бажання або на зміцнення рішучості й наміру вчинити злочин. Із суб`єктивної сторони підбурювач повинен усвідомлювати, що саме його дії мають схилити до вчинення злочину особу, яка до цього або не мала наміру його вчинити, або крім висловлення наміру не мала рішучості його реалізувати.

Вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 15 ч. 2, 27 ч. 4 і 369 ч. 3 КК України, тобто у вчиненні підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні судом першої і апеляційної інстанцій та наведеними у вироку доказами.

Зокрема з показань потерпілої ОСОБА_8 , даних в ході розгляду судом першої інстанції, вбачається, що вона уклала договір про надання правової допомоги із ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, в якому вона обвинувачується за ст. 204 ч.1 КК України. Під час їх зустрічей обвинувачений схиляв її шляхом переконань до передачі неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для вирішення питання про закриття кримінального провадження, зокрема останній неодноразово наголошував на тому, що потрібно якнайшвидше передати кошти судді, з якою вже є домовленість і тоді справа відносно неї буде закрита судом. 03.11.2027 року вона, перебуваючи у автомобілі «Dacia Solenza» та будучи вже переконаною ОСОБА_6 щодо необхідності передачі 1000 доларів США, передала обвинуваченому 300 доларів США, як частину неправомірної вигоди, поклавши їх в бардачок автомобіля, а 08.11.2017 року - решту частину коштів в розмірі 700 доларів США, для подальшої передачі їх судді.

З протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю за особою від 20, 21 та 22 листопада 2017 року, а також зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 22 грудня 2017 року та додатків до них (аудіо, відео записів) вбачається наступне.

Зокрема зафіксовано, як під час зустрічі 03.11.2017 року ОСОБА_6 переконував ОСОБА_8 в необхідності через нього передати 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження у суді. При цьому наголосив ОСОБА_8 про необхідність негайної передачі йому таких коштів, так як ним вже здійснено домовленість із «потрібним» суддею. На пропозицію ОСОБА_8 законно вирішити питання ОСОБА_6 наголосив ОСОБА_8 , що без передачі грошей питання щодо закриття кримінального провадження не вирішиться, і що ним з суддею вже домовлено про позитивне вирішення питання щодо закриття провадження. Після цього ОСОБА_8 дістала із власної сумочки кошти в розмірі 300 доларів США та поклала їх у бардачок (а.п. 91-95 т.3)

07.11.2017 року під час зустрічі в автомобілі ОСОБА_6 знову переконував ОСОБА_8 про необхідність через нього передати решту коштів в розмірі 700 доларів США судді, по тій причині, що дата розгляду справи вже визначена і необхідно негайно передати для судді решту обумовленої суми, так як з суддею, якому доручено розгляд справи, вже домовлено про позитивне для неї вирішення кримінального провадження. На ці переконання ОСОБА_8 погодилася (а.п. 96-99 т.3).

08.11.2017 року під час зустрічі в автомобілі ОСОБА_6 у завуальованій формі повторно наголосив ОСОБА_8 про необхідність до початку судового засідання надати йому решту коштів в розмірі 700 доларів США для подальшої передачі їх судді. ОСОБА_8 , вислухавши переконання ОСОБА_6 , дістала з власної сумки кошти в розмірі 700 доларів США та за вказівкою останнього положила їх у бардачок автомобіля. ОСОБА_6 з метою переконатися у відповідності суми коштів, власноручно діставши їх з бардачка та перерахувавши, положив їх на те ж саме місце, після чого ОСОБА_8 покинула салон автомобіля (а.п. 100-103 т.3)

Із протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 30.10.2017 року слідує, що ОСОБА_8 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 204 ч.1 КК України, уклала із ОСОБА_6 договір про надання правової допомоги у даному кримінальному провадженні. 26.10.2017 року під час зустрічі з ОСОБА_6 вона запитала в нього чи можна якимось чином вирішити питання, щоб вона не мала судимості, на що останній відповів, що це їй буде коштувати 1000 доларів США і тоді справа буде розподілена «потрібному суді», після чого закрита. 30.10.2017 року під час зустрічі із ОСОБА_6 , останній запитав у неї, що вона вирішила з приводу передачі йому коштів в сумі 1000 доларів США, при цьому наголосив, що кошти потрібні вже, щоб її справу, яка надійде до суду, взяв «потрібний суддя». Такі дії адвоката обурили її, оскільки перш за все він має надавати правову допомогу, а не пропонувати їй передати йому грошові кошти для судді для вирішення питання про закриття кримінального провадження, а тому просила притягнути його до кримінальної відповідальності (а.п. 1-3 т.3)

Зі змісту досліджених судом, в тому числі і під час апеляційного перегляду провадження, протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо, відео контролю за особою від 20.11.17 року, від 21.11.17 р., від 22.11.17 р. чітко вбачається, що ОСОБА_6 у розмовах з ОСОБА_8 відкрито повідомляє їй, що її гроші мають бути передані саме суддям Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у найкоротший термін. З проаналізованих судом розмов не вбачається, що ОСОБА_6 мав намір передавати гроші, отримані від ОСОБА_8 , іншим особам за вплив на відповідних суддів з метою винесення рішення на користь ОСОБА_8 . Отже, апеляційні твердження захисту де обвинувачений стверджує протилежне, повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження. З аналогічних підстав колегія суддів вважає неспроможними і апеляційні твердження захисту про правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 369-2 КК України як зловживання впливом. Доводи, наведені в апеляційній скарзі захисту про те, що в суді свідки - судді ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_11 не підтвердили фактів звернення до них ОСОБА_6 з пропозиціями ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_8 по кримінальній справі за ст. 204 ч.3 КК України, наведених висновків суду не спростовують і на правову кваліфікацію дій обвинуваченого не впливають.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності, на переконання колегії суддів, дає підстави зробити висновок про те, що ОСОБА_6 , будучи адвокатом, упродовж жовтня - листопада 2017 року умисно, з корисливих мотивів, підбурював (схиляв шляхом переконань) ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США судді та сформував у потерпілої хибне уявлення, що лише за таких умов кримінальне провадження відносно останньої може бути закрите судом. Отже, такими діями обвинувачений викликав у потерпілої рішучість і бажання до надання зазначеної неправомірної вигоди, чим підбурив останню до надання неправомірної вигоди судді, не маючи при цьому наміру передавати вказані кошти останній, а діяв з метою привласнення майна потерпілої для власного збагачення. При цьому обвинувачений усвідомлював, що саме його дії схилять до вчинення злочину (надання неправомірної вигоди судді) потерпілу ОСОБА_8 , яка до цього не мала наміру його скоїти.

За таких обставин, на думку колегії суддів, факт підбурювання ОСОБА_8 обвинуваченим ОСОБА_6 до надання неправомірної вигоди судді, є доведеним належними та безпосередньо дослідженими як судом першої, так і апеляційної інстанцій, доказами.

Твердження захисту про те, що прокурором в обвинувальному акті, а судом у вироку сформульоване обвинувачення за ст.27 ч.4, ст.15 ч.2, ст.369 ч.3 КК України, не містить відомостей, у який саме з передбачених ст. 27 ч.4 КК України спосіб: умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином обвинувачений вчиняв підбурювання, суд до уваги не приймає, оскільки даний закон передбачає різні способи вчинення підбурювання, а саме: умовляння, підкуп, погроза, примус або інший спосіб вчинення підбурювання, при цьому не конкретизує сам спосіб їх вчинення.

Як вбачається із обвинувального акту, ОСОБА_6 підбурював ОСОБА_8 , саме шляхом переконання її в необхідності, через нього передати 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду для позитивного вирішення кримінального провадження у суді.

Саме такі обставини були встановлені і вироком суду, виходячи з мотивувальної частини якого було встановлено те, що ОСОБА_6 підбурював ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду, за прийняття нею рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст. 204 ч.1 КК України, а саме, схиляв її шляхом переконань, таким чином сформував у потерпілої хибне уявлення, що лише за таких умов кримінальне провадження відносно останньої може бути закрите судом.

Отже, на думку колегії суддів, як в обвинувальному акті, так і у вироку суду чітко вказаний спосіб вчинення ОСОБА_6 підбурювання ОСОБА_8 до надання неправомірної вигоди для судді, а саме вчинення шляхом переконань у необхідності через нього передати грошові кошти в сумі 1000 доларів США.

Апеляційні твердження захисту в частині того, що в діях ОСОБА_6 не вбачаються ознаки співучасті, оскільки, на його думку, інкримінований йому злочин має бути вчинений не менш як двома особами, між якими має бути домовленість про вчинення спільних дій, на увагу колегії є неспроможними за наступних підстав.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 26 березня 2015 року, у справі №5-3кс15, якщо завдяки обману винуватий викликає бажання у особи вчинити кримінально-протиправне діяння, вчинення якого вона вважає для себе вигідним, то його діяння необхідно розглядати в аспекті положень інституту співучасті. Обдурюючи іншу особу, винуватий схиляє її до вчинення кримінально-правового діяння і в такий спосіб виконує роль підбурювача до злочину.

Відповідно до ст. 26,27 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. Співучасниками злочину, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник. Аналіз вказаних правових норм вказує на те, що підбурювання є формою співучасті. Відповідно, для наявності співучасті у злочині необхідні мінімум два суб`єкти злочину, що є відповідною правовою конструкцією за цим кримінальним законом.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 , попередньо переконавши ОСОБА_8 у наданні неправомірної вигоди у розмірі 1000 доларів США, отримав таку від ОСОБА_8 за сприяння у вирішенні питання про можливість прийняття рішення про закриття кримінального провадження у суді. При цьому, суд встановив факт вчинення ОСОБА_6 підбурювання до надання неправомірної вигоди, з чим і погоджується колегія суддів.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_8 у своїй заяві надала згоду на конфіденційне співробітництво (а.с. 46 т.3). Постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Хмельницької області ОСОБА_13 від 01.11.2017 року її було залучено до конфіденційного співробітництва у кримінальному провадженні №00000241 (а.с.50-51 т.3).

За таких обставин, враховуючи те, що ОСОБА_14 , була залучена як «агент», діяла з метою викриття даного кримінального правопорушення, її не можна вважати іншим співучасником у злочині. Колегія суддів виходить з того, що її умислом не охоплювалося вчинення злочину, вона не мала кримінальної спрямованості, і діяла з метою викриття ОСОБА_6 у вчиненні злочину. Тому апеляційні твердження захисту в частині порушення слідством та судом кримінального закону при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_6 правової кваліфікації за співучастю за ст. 27 ч.4 КК України колегія суддів вважає помилковими.

На переконання колегії суддів доведено, що саме ОСОБА_6 вчинив інкримінований злочин за ст. 15.ч.2, ст.27 ч.4, ст. 369 ч.3 КК України, використовуючи ОСОБА_8 , не будучі обізнаним про її конфіденційне співробітництво з правоохоронцями, підбурив її, шляхом переконань, до надання неправомірної вигоди в розмірі 1000 доларів США для вирішення питання про закриття кримінальної справи. ОСОБА_8 передала гроші ОСОБА_6 , а обвинувачений їх отримав для досягнення обумовленої мети.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисту про провокацію ОСОБА_6 органами досудового розслідування та потерпілою ОСОБА_8 на вчинення злочину, передбаченого ст. 369 ч.3 КК України, та виходить з наступного.

Статтею 271 частиною 3 КПК України передбачено, що під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

При здійсненні апеляційного перегляду провадження в цій частині, колегія суддів також керується Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, ст.ст. 2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ.

В рішенні ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви», Суд висловив правову позицію про те, що Конвенцією не заборонено використовувати на стадії попереднього розслідування такі джерела, як анонімні інформатори, відомості надані особами, що причетні до злочинної діяльності та перебувають під контролем правоохоронців, якщо це виправдано характером злочину. Однак використання надалі таких джерел інформації судом для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями (аналогічні правові позиції викладені в рішеннях від 26 жовтня 2006 р. у справі «Худобін проти Росії», № 59696/00, п. 135; рішення від 6 вересня 1978 р. у справі «Клаас та інші проти Німеччини», № 15473/89, пункти 5256). Суд, розбираючи таку правову проблему, неодноразово зазначав, що діяльність негласних агентів можлива за наявності чітких обмежень та гарантій від зловживань. Використання доказів, отриманих унаслідок підбурювання з боку поліції, не можна виправдати суспільним інтересом, оскільки в такому випадку обвинувачений із самого початку може бути позбавлений права на справедливий судовий розгляд справи (див. зазначені рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», пункти 35, 36; «Худобін проти Росії», п. 128; рішення від 15 грудня 2005 р. у справі «Ванян проти Росії», № 53203/99, пункти 46, 47). Судом у рішеннях визначено, що підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений, провокація злочину має місце, коли дії правоохоронців, чи осіб які перебувають під їх контролем, виходять за межі функцій негласних агентів і стосуються випадків, коли без їх втручання не було підстав вважати, що злочин дійсно було б вчинено особою.

В рішеннях від 2 грудня 2015 року у справі «Таранекс проти Латвії» та від 30.10.2014 року у справі «Носко и Нефедов проти Росії» Європейський суд також відзначав, що негласні операції повинні проводитися пасивним шляхом за відсутності тиску на заявника для вчинення ним злочину за рахунок таких засобів, як прийняття на себе ініціативи в контактах із заявником, наполегливе спонукання, звернення до почуття жалю заявника. Нарешті, Європейський суд зазначив що, якщо обвинувачені висувають аргумент про підбурювання, внутрішньодержавні суди зобов`язані розглянути його в рамках змагальної, ретельної, всебічної і переконливої процедури, при цьому на сторону обвинувачення покладається тягар доведення відсутності підбурювання. Межі судової перевірки повинні включати мотиви прийняття рішення про негласний захід, про ступінь участі правоохоронного органу в скоєнні злочину, а також про характер будь-якого підбурювання або тиску, якого зазнав заявник.

Отже, провокацією є «пособництво» особі вчинити кримінальне правопорушення, яке вона б не вчинила, якби правоохоронні органи або особи, що діють за їх дорученням, цьому не сприяли або не впливали з тією ж метою на поведінку особи насильством, погрозами, шантажем; якщо дії працівників правоохоронних органів або закупника, спонукали людину вчинити кримінальне правопорушення і ніщо не передбачало, що злочин був би скоєний без цього втручання, то такі дії виходять за рамки допустимих і є провокацією.

Разом з тим, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові від 28 березня 2024 року, у справі №397/430/20, Верховний суд звертає увагу на те, що для визначення провокації злочину Європейський суд з прав людини установив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність, чи була ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

Виходячи з практики ЄСПЛ захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення ним інкримінованих йому дій, але стверджує, що їх скоєння було наслідком незаконного підбурювання з боку працівників поліції, отже заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги на те, що його спровокували вчинити цей злочин, вважається непослідовним і не підпадає під категорію «справ про провокацію злочину» (справа «Берлізев проти України»).

У даному кримінальному провадженні, обвинувачений ОСОБА_6 заперечив факт вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, наголошує на тому, що отримував від ОСОБА_8 гроші для інших осіб, які б мали вплинути на суддів Хмельницького міськрайонного суду з метою вирішити справу на користь ОСОБА_8 , та одночасно висловлює апеляційні вимоги про провокацію з боку ОСОБА_8 та правоохоронців. Тому доводи, наведені в апеляційній скарзі, про те, що мала місце провокація злочину, апеляційний суд вважає непослідовними та не переконливими.

Разом з тим, аналізуючи конкретні обставини кримінального провадження, в контексті доводів апеляції ОСОБА_6 про провокацію злочину, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, правоохоронними органами було проведено контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту з використанням спеціальних хімічних речовин та заздалегідь ідентифікованих помічених засобів через неможливість отримання відомостей про вчинення злочину ОСОБА_6 в інший спосіб через те, що будь-яким відкритим шляхом отримати данні щодо підтвердження обставин, на які вказує заявниця ОСОБА_8 , здобути неможливо. Відсутність під час проведення негласної слідчої (розшукової) дії провокування ОСОБА_6 на вчинення злочину обумовлюється спрямованістю дій учасників негласної слідчої (розшукової) дії на фіксування реакції ОСОБА_6 на конкретну обстановку злочину, а не з метою штучного створення умов для вчинення ним злочинів, які б він без дій правоохоронців та підконтрольної їм ОСОБА_8 , не вчинив.

Колегія суддів виходить також з того, що в матеріалах кримінального провадження містяться ухвали слідчого судді Апеляційного суду Хмельницької області від 01.11.2017 року про надання дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових дій) щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які постановлено компетентним судом (уповноваженою особою) в порядку ст.ст. 246, 248, 249, 260, 263, 269 КПК України (а/с 111-112, 116-117 т.3).

Зі змісту протоколів про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії (аудіо, відеоконтролю особи) від 20.11.2017 року (а/с 91-95 т.3), 21.11.2027 року (а.с. 96-99 т.3), 22.11.2017 року (а.с. 100-103 т.3) вбачається, що 03.11.2017 року, 07.11.2025 року та 08.11.2017 року ОСОБА_6 зустрічається із ОСОБА_8 у автомобілі «Dacia Solenza», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Вінницьке шосе, в м. Хмельницькому. Їх розмови стосувалися в необхідності через ОСОБА_6 передати 1000 доларів США судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження у суді відносно ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_6 , неодноразово наголошував ОСОБА_8 про необхідність негайної передачі йому таких коштів, так як ним вже здійснено домовленість із «потрібним» суддею. На пропозицію ОСОБА_8 законно вирішити питання ОСОБА_6 переконував її, що без передачі грошей питання щодо закриття кримінального провадження не вирішиться і що ним з суддею вже домовлено про позитивне вирішення питання щодо закриття провадження. Надалі, ОСОБА_8 03.11.2017 року передала 300 доларів США та 08.11.2017 року - 700 доларів США, поклавши їх за вказівкою ОСОБА_6 у бардачок автомобіля, в якому вона знаходилась.

Крім того, із протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії (зняття інформації із транспортних телекомунікаційних джерел) від 22 грудня 2017 року вбачається, що саме ОСОБА_6 був ініціатором зустрічей із ОСОБА_8 , вказував час та місце, куди він би міг під`їхати, щоб зустрітися із останньою, наголошував на якнайшвидшому вирішенні питання щодо передачі йому коштів, на питання ОСОБА_8 заперечував можливість вирішення справи за її обвинуваченням без надання судді грошей, у передбаченому законом порядку. (а.с. 124-127 т.3).

Аналізуючи зміст розмов, досліджених апеляційним судом під час апеляційного перегляду провадження, отриманих під час проведення НСРД між обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає з боку ОСОБА_8 , яка знаходилась під контролем правоохоронців, тиску, погроз, наполегливого спонукання, звернення до почуття жалю або надмірної ініціативи в контактах з ОСОБА_6 , які б свідчили про ознаки провокації, тобто, її поведінка була пасивною. Натомість, поведінка обвинуваченого була ініціативно спрямованою на отримання неправомірної вигоди, зокрема саме він вказав на конкретний розмір неправомірної вигоди, визначав час та місце, куди він би міг під`їхати щоб зустрітися із останньою для передачі йому коштів танеодноразово наголошував та наполягав на їх негайній передачі.

Вирішуючи питання про провокацію злочину, порушене в апеляційній скарзі, колегія суддів також виходить з протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 30.10.2017 року вбачається, що ОСОБА_8 звернулася до прокуратури Хмельницької області із заявою про вимагання адвокатом у кримінальному провадженні ОСОБА_6 неправомірної вигоди у сумі 1000 доларів США за вирішення із суддями Хмельницького міськрайонного суду питання щодо закриття кримінального провадження відносно неї за реалізацію фальсифікованих алкогольних напоїв (а.с.1-4 т.3).

Таке повідомлення ОСОБА_8 містило конкретні фактичні дані, які могли бути перевірені та вимагали відповідного реагування зі сторони правоохоронних органів (повідомлено конкретні обставини та особу, яка вимагала надати неправомірну вигоду за вирішення питання щодо закриття кримінального провадження).

Отже, колегія суддів констатує, що станом на 30.10.2017 року у правоохоронних органів були об`єктивні дані про ймовірно злочинні дії обвинуваченого, які підлягали негайному внесенню до ЄРДР та вимагали перевірки засобами кримінального процесу.

Таким чином, правоохоронні органи у даному кримінальному провадженні не володіли будь-якою інформацією щодо можливої злочинної діяльності обвинуваченого ОСОБА_6 та не здійснювали будь-яких процесуальних дій по відношенню до останнього до початку досудового розслідування, що виключає, на переконання колегії суддів, заздалегідь упереджене ставлення правоохоронних органів до обвинуваченого.

Будучи допитана в суді 22.05.2017 року ОСОБА_8 зазначила, що підставою для її звернення із заявою до прокуратури слугувало сприйняття нею дій обвинуваченого як злочинних, так як останній вимагав у неї неправомірну вигоду за закриття кримінального провадження. При цьому, ОСОБА_8 категорично заперечила своє відношення до таємних агентів правоохоронних органів, повідомивши, що в даній ситуації реалізовувала лише своє право на захист від протиправних посягань.

Колегія суддів враховує, що у даному кримінальному провадженні письмова згода ОСОБА_8 на конфіденційне співробітництво з правоохоронними органами датована 30.10.2017 року (а.с. 46 т.3). Відповідні дозволи слідчого судді на проведення НСРД були видані 31.10.2017 року, тобто на другий день з моменту початку досудового розслідування (а.с.108-110, 113-115 т.3), а постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту 02.11.2017 року.

Таким чином, залученню до конфіденційного співробітництва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні передувала її заява про злочин, відомості якої перевірялися за допомогою комплексу НСРД, що, на переконання колегії суддів, додатково свідчить про отримання інформації, яка стала підставою для початку кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , саме від третьої особи, а не заздалегідь таємного агента правоохоронних органів. В результаті проведення синхронізованого комплексу НСРД, відомості, викладені ОСОБА_8 в заяві про злочин, знайшли своє підтвердження.

Всі негласні слідчі (розшукові) дії були спрямовані виключно на викриття злочинної діяльності обвинуваченого та проводились на підставі відповідних процесуальних рішень, прийнятих із дотриманням вимог КПК України та процесуальних строків. Кримінальна діяльність ОСОБА_6 ґрунтувалась виключно на його волі й не була наслідком провокації з боку працівників поліції чи їх агентів, що також узгоджується з правовими позиціями Європейського Суду з прав людини у справі «Секейра проти Португалії».

Що стосується доводів апеляції ОСОБА_6 про провокацію злочину з боку потерпілої, то колегія суддів також звертає увагу на результати аудіо-контролю вчинення злочину.

Аналізуючи спілкування ОСОБА_8 та обвинуваченого, зафіксоване у матеріалах НСРД, колегія суддів не встановила ознак притаманних провокації, а саме надмірної наполегливості заявника у спілкуванні; схилянь до приватності спілкування; тиску чи вмовлянь обвинуваченого. Натомість, навпаки підтверджується, що саме обвинувачений у наполягав потерпілій на якнайшвидшій передачі коштів, тобто приймав активні дії у спілкуванні з нею. При цьому, жодних заходів щодо припинення зустрічей із ОСОБА_8 обвинувачений не вживав та будь-яких заперечень під час розмов не висловлював.

Посилання сторони захисту на те, що під час спілкування ОСОБА_8 із ОСОБА_6 , остання просила надати їй гарантії, що її кошти будуть використані саме для закриття справи у кримінальному провадженні, де вона є обвинуваченою, не свідчать про провокацію з її боку, оскільки цілком природнім є те, що вона звернулася про правову допомогу до адвоката з метою «позитивного» вирішення питання щодо закриття кримінального провадження щоб уникнути кримінальної відповідальності у провадженні відносно неї.

Колегія суддів також враховує і те, що ОСОБА_6 є адвокатом, тривалий час надавав правову допомогу, а тому є юридично обізнаний про неприпустимість подібних домовленостей із ОСОБА_8 , спілкування щодо них та наслідки їх досягнення. ОСОБА_6 мав право вибору відмовитись від отримання будь-яких матеріальних вигод чи прийняти їх. До обвинуваченого не застосовувались будь-які засоби впливу, зокрема, шляхом використання прийомів шантажу чи погроз, наполегливого його схиляння до протиправних дій. Твердження обвинуваченого про те, що ОСОБА_8 була під контролем правоохоронних органів та робила все, що їй скажуть працівники СБУ та Хмельницької прокуратури, не спростовують факту вчинення ОСОБА_6 даного злочину, оскільки визначальним є усвідомлення обвинуваченого того, що саме його дії схилять до скоєння злочину особу, яка до цього наміру не мала його вчинити.

У підсумку, колегія суддів приходить до висновку, що вказані обставини виключають будь-яку провокацію як з боку працівників правоохоронних органів, так і ОСОБА_8 , яка була ними залучена до проведення контролю за вчиненням злочину, а тому спростовують доводи апеляції захисту про провокацію злочину.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі в частині того, що дії ОСОБА_6 за ст. 369 ч.3 КК України кваліфіковано не вірно і підлягають кваліфікації за ст. 369-2 ч.2 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та виходить з наступного.

Відповідно до ст. 369 ч.3 КК України передбачена кримінальна відповідальність, зокрема за надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду дій з використанням її службового становища.

Об`єктивною стороною вказаного кримінального правопорушення є надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду дій з використанням її службового становища.

Визначення понять «службова особа, яка займає відповідальне становище» наведено у п.2 примітки до ст. 368 КК України. Службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368, 368-2, 369 та 382 цього Кодексу є особи, зазначені у пункті 1 примітки до статті 364 цього Кодексу, посади яких згідно із статтею 6 Закону України Про державну службу належать до категорії Б, судді, прокурори і слідчі, а також інші, крім зазначених у пункті 3 примітки до цієї статті, керівники і заступники керівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх структурних підрозділів та одиниць.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_15 вчинив підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, (судді) за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища. Його дій кваліфіковано за ст.ст. 15 ч. 2, 27 ч. 4 і 369 ч. 3 КК України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції. Вина ОСОБА_6 у наданні неправомірної вигоди саме судді для вирішення питання про закриття провадження підтверджується дослідженими в судовому засіданні судом першої і апеляційної інстанцій та наведеними у вироку доказами.

Із показань потерпілої ОСОБА_8 , які є послідовними та не змінювались протягом розгляду кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 під час їх зустрічей схиляв до передачі неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США саме судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для вирішення питання про закриття кримінального провадження, неодноразово наголошував на тому, що потрібно якнайшвидше передати кошти тому судді, з якою він вже домовився і таким чином справа відносно неї буде закрита, називав прізвище судді, яка мала б розглядати її справу. Апеляційні твердження захисту про те, що потерпіла вважала 1000 доларів США оплатою його адвокатських послуг не відповідають встановленим судом обставинам та є надуманими.

Показання потерпілої узгоджуються з протоколом прийняття її заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.10.2017 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 повідомила в прокуратуру Хмельницької області про висунуті їй обвинуваченим ОСОБА_6 умови для закриття порушеного відносно неї кримінального провадження, а саме необхідності надання грошових коштів в сумі 1000 доларів США для вирішення цього питання в суді, де справа буде розподілена «потрібному» судді (а.с.1-4 т.3).

Правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується також протоколами про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю за особою від 20, 21 та 22 листопада 2017 року. З них вбачається, що ОСОБА_6 під час зустрічі із ОСОБА_8 . 03.11.2017 року переконував ОСОБА_8 в необхідності через нього передати 1000 доларів США саме судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області для позитивного вирішення кримінального провадження у суді, називав прізвище та ім`я судді, а також місце, де буде розглядатись справа. Такі дії обвинуваченого були послідовними і при зустрічах з Олійник 07 та 08 листопада 2017 року (а.с. 91-95 т.3), (а.с. 96-99, 100-103 т.3 т.3).

За таких обставин, колегія суддів вважає вірною правову кваліфікацію дій ОСОБА_6 викладену в обвинуваченні та у вироку суду за ст. 15 ч. 2, 27 ч. 4 і 369 ч. 3 КК України, яке полягає у вчиненні підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням її службового становища.

Відповідно, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про доцільність правової кваліфікації його дій за ст. 369-2 КК України колегія суддів вважає неспроможними.

Зі змісту досліджених судом, в тому числі і під час апеляційного перегляду провадження, протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо, відео контролю за особою від 20.11.17 року, від 21.11.17 р., від 22.11.17 р. чітко вбачається, що ОСОБА_6 у розмовах з ОСОБА_8 відкрито повідомляє їй, що її гроші мають бути передані саме суддям Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у найкоротший термін. З проаналізованих судом розмов не вбачається, що ОСОБА_6 мав намір передавати гроші, отримані від ОСОБА_8 , іншим особам за вплив на відповідних суддів з метою винесення рішення на користь ОСОБА_8 .

Отже, апеляційні твердження захисту де обвинувачений стверджує протилежне, повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження. За таких підстав колегія суддів вважає неспроможними і апеляційні твердження захисту про правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 369-2 КК України як зловживання впливом. Доводи, наведені в апеляційній скарзі захисту про те, що в суді свідки - судді ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_11 не підтвердили фактів звернення до них ОСОБА_6 з пропозиціями ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_8 по кримінальній справі за ст. 204 ч.3 КК України, наведених висновків суду не спростовують і на правову кваліфікацію дій обвинуваченого не впливають.

Посилання ОСОБА_6 на те, що така негласна слідча дія як контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту був завершений його затриманням, однак протокол про хід та результати проведення негласних слідчих дій аудіо-, відеоконтролю за особою складався не у його присутності, апеляційний суд відкидає, враховуючи наступне.

Стаття 271 частина 4 КПК України передбачає, що якщо контроль за вчиненням злочину закінчується відкритим фіксуванням, про це складається протокол у присутності такої особи.

В даному випадку контроль за вчиненням злочину складався з двох частин: негласних слідчих (розшукових) дій і наступних огляду, обшуку та освідування, які проводилися відкрито після того, як ОСОБА_6 покинув автомобіль, тобто не становили собою негласних дій. Ці дії і їх результати були зафіксовані відповідними протоколами, складеними у присутності ОСОБА_6 .

Колегія суддів виходить з того, що протокол контролю за вчиненням злочину відображає відомості лише про події, які відбувались приховано від ОСОБА_6 . Відображення у протоколі цих подій не вимагає його присутності, оскільки він не може засвідчити чи спростувати жодних фактів, які в ньому відображені.

Отже, на думку колегії суддів, складання цього протоколу за відсутності ОСОБА_6 не суперечить нормам КПК.

Крім того, не заслуговують на увагу апеляційні твердження сторони захисту про те, що відповідно до протоколу огляду та вручення грошей від 03.11.2017 року грошові кошти у сумі 300 доларів США не помічались, а лише були оглянуті та вручені ОСОБА_8 , з огляду на те, що чинний КПК України не передбачає обов`язкової умови зазначення у протоколі огляду вручення грошових коштів інформації щодо обробки грошових купюр спеціальними хімічними речовинами. В даному кримінальному провадженні грошові кошти у сумі 1000 доларів США, які передавались обвинуваченому, були оброблені спеціальними хімічними речовинами та заздалегідь ідентифіковані (помічені), що підтверджується постановою прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 02.11.2017 року (а.с.50-51 т.3) та протоколом освідування особи від 08.11.2017 року (а.с. 87-90 т.3). Виходячи з висновку судової хімічної експертизи від 06.12.17 року № 1527 ( а/с 141 147 т.3), дослідженим апеляційними судом, нашарування хімічної речовини на семи купюрах по 100 доларів США, переданих ОСОБА_8 для вручення ОСОБА_6 08.11.17 року з наданими експерту зразками хімічної люмінесцентної речовини є ідентичними, що в свою чергу безумовно доводить отримання ОСОБА_6 грошей, використаних під час проведення НСРД.

Посилання сторони захисту щодо недопустимості такого доказу як флеш-носія інформації №72/15/937, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки суд першої інстанції не посилався на нього при формулюванні своїх висновків у доведеності вини ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні, а тому не відкриття його стороні захисту не призводить до визнання такого недопустимим.

Що стосується твердження ОСОБА_6 про недопустимість протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю за особою від 20, 21 та 22 листопада 2017 року, з посиланням на відсутність у них інформації про застосовані технічні засоби та додатків оригіналів аудіо-, відеозаписів, а також компакт-диска №72/15/938, оскільки в розумінні ст.99 КПК України, він не є оригіналом, то колегія суддів відхиляє їх, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 252 КПК України фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки Проведення негласних слідчих (розшукових) дій може фіксуватися за допомогою технічних та інших засобів.

Згідно зі ст. 107 КПК України рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування приймає особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. У матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, резервні копії яких зберігаються окремо.

За змістом ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані); 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії. Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Факт долучення до вищевказаних протоколів оптичних дисків № 72/15/938 та № 72/14/980, на яких містяться фонограми та відеофонограми файлів, які відповідно до висновку експерта № 14923/23-35 від 15.08.2023 є копіями, і подання їх суду як доказів не позбавляє їх статусу додатків до протоколів і не може свідчити про недопустимість як доказу записаної на них інформації, оскільки у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

До такого висновку щодо підстав визнання оригіналами примірників електронного документа, записаних на різних носіях, дійшов Верховний Суд у справі № 751/6069/19.

Разом з тим, при дослідженні долучених до протоколів про хід та результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеозаписів в судовому засіданні обвинувачений правильності відображених у них подій не оспорював, а не зазначення в протоколах інформації про технічні засоби, застосування яких обвинуваченим також не оспорюється, не свідчить про недостовірність зазначених у них відомостей.

Також, колегія суддів вважає неспроможними посилання ОСОБА_6 на недопустимістьдоказів здобутих в ході розслідування вказаного кримінального провадження у зв`язку з розголошенням ОСОБА_8 . адвокатської таємниці, за таких підстав.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правничої допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності. Інформація або документи можуть втратити статус адвокатської таємниці за письмовою заявою клієнта (особи, якій відмовлено в укладенні договору про надання правничої допомоги з передбачених цим Законом підстав). При цьому інформація або документи, що отримані від третіх осіб і містять відомості про них, можуть поширюватися з урахуванням вимог законодавства з питань захисту персональних даних (частини 1, 2 статті 22 Закону).

Як вбачається із заяви ОСОБА_8 від 31.10.2017 року, остання надала дозвіл та згоду на розголошення адвокатом ОСОБА_6 в порядку ст. 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» усієї інформації та документації, що може містити адвокатську таємницю щодо надання їй послуг адвокатом ОСОБА_6 (а.с.14 т.3).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_6 мав право відмовитись від дачі показів під час досудового розслідування даного кримінального провадження, проте цього не зробив.

За наслідками апеляційного перегляду провадження, колегія суддів виходить з того, що слідством у повному обсязі були встановлені обставини, які підлягають доведенню у кримінальному провадженні згідно положень ст. 91 КПК України подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. У вироку суду були ретельно перевірені доводи захисту та наведені докладні мотиви на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, форма вини та мотив вчинення злочину та інші обставини, встановлення яких є обов`язковим згідно положенням ст. 91 КПК України.

Обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, такі як на не відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення кримінального процесуального закону на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів ніяким чином не спростовують висновків викладених у вироку на підтвердження доведення вини ОСОБА_6 в інкримінованому злочині і не є підставою для зміни або скасування вироку суду в порядку ст. 409 КПК України.

У підсумку, приймаючи рішення за апеляційними доводами ОСОБА_6 про недоведеність його вини, колегія суддів, виходить також з положень ст.2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, якими передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ. Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України є обов`язковими, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Правова концепція доведення вини особи «поза розумним сумнівом» сформульована та обґрунтована у рішеннях ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини», «Кобець проти України» від 14.02.08 року, «Козинець проти України» від 06.12.17 року та ін. За цією концепцією сукупність зібраних слідством та безпосередньо досліджених судом доказів з додержанням критеріїв їх належності, допустимості, достатності, виваженості та взаємозв`язку між собою з урахуванням особливостей національного кримінального та кримінально-процесуального закону повинна відповідати загальним принципам права особи на справедливий суд, закріпленим в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам процес та результат доведення вини особи має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Колегія суддів констатує, що докази, зібрані слідством та надані суду у даному кримінальному провадженні не викликають сумнівів з приводу їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню.

За результатами апеляційного перегляду провадження, колегія суддів вважає, що під час досудового слідства було зібрано та судом під час судового розгляду досліджено достатньо доказів на підтвердження доведеності вини ОСОБА_6 «поза розумним сумнівом» у вчиненні підбурювання до закінченого замаху на дання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду дій з використанням її службового становища. Дії обвинуваченого за ст.ст. 15 ч.2, 27 ч.4, 369 ч.3 КК України кваліфіковані правильно.

Будь-який правових підстав для скасування вироку суду через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, передбачених ст. 412 КПК України або підстав для зміни або скасування вироку суду, передбачених ст. 409 КПК України, апеляційна скарга ОСОБА_6 не містить і колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.404,405,407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3