ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/493/24

Провадження № 11-кп/4820/400/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000219 від 20.01.2024 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого:

- 29.09.2005 року Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області за ст. 185 ч. 3, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, умовно-достроково звільнений 05.09.2006 року постановою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 05.09.2006 року, (невідбута частина покарання 5 місяців 3 дні);

- 08.07.2008 року Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області за ст. 121 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років;

- 04.05.2018 року Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області за ст. 185 ч. 3 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим терміном на строк 1 рік 6 місяців;

- 20.09.2018 року Ярмолинецьким районним судом за ст. 185 ч. 2 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 20.11.2018 року Городоцьким районним судом Хмельницької області за ст. 185 ч. 3 КК України, із застосуванням ст.70 ч.4 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- 01.07.2019 року Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області за ст. 185 ч. 2, ст. 360 ч.1, ст. 70 ч. 1 КК України, ст.70 ч.4 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.4 КК України, та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 28 березня 2024 року. Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 досудове перебування його під вартою з 20 січня 2024 року по 27 березня 2024 року.

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, ОСОБА_7 , маючи не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний корисливий злочин за наступних обставин. Так, 20 січня 2024 року, приблизно об 11 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання, що за адресою АДРЕСА_2 вирішив вчинити крадіжку майна за місцем проживання знайомого ОСОБА_8 . Тоді ж, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, розуміючи та усвідомлюючи, що в країні діє воєнний стан, який введений на всій території України указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», та який продовжено згідно Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 734/2023 від 06 листопада 2023 року, затвердженого Законом України № 3429-IX від 08 листопада 2023 року, строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 16 листопада 2023 року, строком на 90 діб, скориставшись відсутністю інших осіб та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, переліз через металевий паркан та незаконно проник на територію домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_3 . В подальшому, перебуваючи на території домоволодіння, переслідуючи корисливий мотив, застосувавши сокиру, яку приніс із собою, ОСОБА_7 розбив вікно, яке розташоване ліворуч від вхідних дверей приміщення будинку АДРЕСА_3 , після чого через розбите вікно незаконно проник до вказаного будинку, де впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, викрав грошові кошти у сумі 128 020 гривень, купюрами номіналом 1000, 500, 200 гривень та 300 євро купюрами різним номіналом, що станом на 20.01.2024 згідно курсу НБУ становило 12 304,28 гривень, що знаходились у шухляді тумбочки в одній із кімнат будинку та належать ОСОБА_8 , які в подальшому помістив у карман куртки, в якій був одягнений. Після чого, утримуючи при собі викрадені грошові кошти, ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд. Вказаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 140 324 гривні 28 копійок.

Обвинуваченого ОСОБА_7 судом визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 4 КК України, у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану, повторно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на суворість призначеного покарання, просить вирок суду змінити та пом`якшити призначене покарання, призначивши таке нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ст. 185 ч.4 КК України. На йому думку, суд безпідставно не взяв до уваги те, що він повністю визнав свою вину, сприяв активному розкриттю злочину та щиро розкаявся.

В доповненні до апеляційної скарги, ОСОБА_7 стверджує, що під час його перебування в ІТТ працівники поліції погрожували йому, застосовували до нього фізичну силу та наполягали на тому, щоб він повернув потерпілому гроші.

Також, зазначає, що відтворення обстановки та обставин події в будинку ОСОБА_8 не було проведено до кінця через відсутність власника будинку, при цьому він хотів показати, що викрадені гроші знаходились саме на полиці у шафі кімнати, де його затримали, а не на столі, під клейонкою, при вході до будинку потерпілого, як виходить з протоколу цієї слідчої дії.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, подану обвинуваченим, просили змінити вирок суду та пом`якшити призначене обвинуваченому покарання.

Прокурор заперечував проти апеляційних вимог, вважав вирок законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження у межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів.

Згідно ст. 84 КПК України - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.85 КПК України - належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 за ст.185 ч.4 КК України цих вимог закону дотримався, а тому доводи апеляційної скарги про певні суперечності у доказах, наявних в матеріалах справи є безпідставними та спростовані дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

На думку колегії суддів, доводи ОСОБА_7 про те, що слідчий експеримент в будинку потерпілого не було проведено до кінця через відсутність власника будинку, не відповідає матеріалам провадження.

Відповідно до ст. 240 КПК України, слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 20.02.2024 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , спеціаліста ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_8 із застосуванням відеозапису встановлено що, ОСОБА_7 погодився відтворити події, які відбулися 20.01.2024 року. Зокрема, він продемонстрував місце, де він перелазив через паркан, в подальшому проник на подвір`я та переліз ще через один паркан, тоді ж почав рухатись на ганок будинку, де скориставшись сокирою, розбив ліве від вхідних дверей вікно, через яке в подальшому переліз та проник до будинку, після чого, перебуваючи в одній із кімнат, продемонстрував, як підійшов до тумбочки та відчинив верхню шухляду, де виявив та викрав грошові кошти, які помістив у кишеню куртки. Надалі, направився до розбитого вікна, через яке в подальшому переліз та покинув приміщення будинку та територію подвір`я та відразу попрямував до магазину, де за викрадені гроші придбав продукти харчування, після чого направився до місця свого проживання, де в подальшому був затриманий працівниками поліції (а.с.134-138 м.д.п.).

До всіх учасників слідчої дії були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчого експерименту від учасників цієї слідчої дії не надходило.

Результати слідчого експерименту повністю зафіксовані слідчим у відповідному протоколі з диском відеозапису, складеними з додержанням вимог ст. 240 КПК України.

Отже, колегія суддів зауважує, що під час слідчого експерименту, який був проведений слідчим відповідно до ст. 240 КПК України, в тому числі і за участю потерпілого ОСОБА_8 , були повністю відтворені обставини події з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Зміст обставин вчинення злочину обвинуваченим, викладений в протоколі слідчого експерименту підтверджується сукупністю інших досліджених судом доказів.

Зокрема з показань обвинуваченого ОСОБА_7 , даних в ході розгляду судом першої інстанції, вбачається, що 20 січня 2024 року він, проходячи повз будинок потерпілого ОСОБА_8 , вирішив вчинити крадіжку майна останнього. Для цього він переліз через паркан, розбив скло у вікні поблизу вхідних дверей та через вікно проник в житловий будинок, в одній із кімнат саме в шухляді він знайшов грошові кошти, в тому числі і в іноземній валюті. Взявши грошові кошти, він вийшов із будинку, через розбите вікно.

Із показань потерпілого ОСОБА_8 слідує, що 20 січня 2024 року, коли він повернувся додому, то виявив крадіжку грошових коштів, які зберігалися у спальній кімнаті саме у верхній шухляді комоду.

Свідок ОСОБА_10 , яка є тещею ОСОБА_8 , також підтвердила крадіжку із шухляди комоду, де знаходилися грошові кошти.

Крім того, із протоколу проведення слідчого експерименту від 20.02.2024 року із застосуванням відеозапису вбачається, що ОСОБА_7 викрав грошові кошти саме із верхньої шухляди тумбочки, яка знаходилась в одній із кімнат будинку (а.с.134-138 м.д.п.).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що факт вчинення крадіжки саме із шухляди тумбочки, яка знаходилась в одній із кімнат будинку потерпілого ОСОБА_8 , є доведеним належними та безпосередньо дослідженими судом першої доказами.

Твердження обвинуваченого про те, що під час перебування його в ІТТ працівники поліції погрожували йому, застосовували до нього психологічний та фізичний тиск, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду провадження в присутності захисника в суді першої інстанції, а також під час апеляційного перегляду провадження, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнавав факт вчинення ним злочину, істотні обставини, встановлені слідством не заперечував, не повідомляв правоохоронні органи та суд про застосовування до нього недозволених заходів ведення розслідування. Колегія суддів вважає, що вимоги працівників правоохоронних органів до ОСОБА_7 під час затримання про повернення викрадених грошей потерпілому ОСОБА_8 не можна вважати протиправними, гроші фактично були видані обвинуваченим. З урахуванням наведених обставин, на думку колегії суддів, посилання обвинуваченого на застосування щодо нього психічного та фізичного насильства працівниками ІТТ, є надуманими.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами. Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п. 2, 3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

З урахуванням наведених норм кримінального закону, колегія суддів вважає, що суд, враховуючи тяжкість злочину, зокрема, вчинення його повторно, поєднаного з проникненням та в умовах воєнного стану, а також враховуючи думку потерпілого, обставини, передбачені ст. 66, 67 КК України та відомості характеризуючі особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий та негативно характеризується по місцю реєстрації, обґрунтовано та достатньо вмотивовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст. 185 ч.4 КК України в середній межі санкції Особливої частини КК України.

А тому, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст.65 КК України та постанові Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З аналізу положень зазначеної статті КК України вбачається, що її застосування є правом, а не обов`язком суду, і можливе у виключних випадках - за наявності кількох (як мінімум двох) обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20, наявність двох та більше пом`якшуючих обставин не є безумовною підставою для застосування ст.69 КК України, сукупність таких обставин повинна істотно знизити тяжкість вчиненого злочину.

Отже, колегія суддів вважає, що для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Як вбачається із обвинувального акту і вироку суду першої інстанції та не заперечується учасниками провадження, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 ч.1 п.1 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Проте, колегія суддів зауважує, що ні ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі, ні його захисником, не наведено жодних мотивів та обґрунтувань, тих виключних обставин, які б, в силу ст.69 ч.1 КК України, у сукупності істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Також, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних умисних злочинів проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі, однак на шлях виправлення не став і вчинив новий аналогічний злочин, який є тяжким, поєднаний із проникненням у житло та у період воєнного стану. Крім того, обставиною, обтяжуючою покарання ОСОБА_7 згідно ст. 67 КК України є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в середній межі санкції ст. 185 ч. 4 КК України у виді 6 років позбавлення волі відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів, що відповідає основним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України, а тому не є занадто суворим. Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 ч.1 КК України та призначення покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті інкримінованого злочину.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, апеляційна скарга захисту не містить та колегією суддів не встановлено. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3