Провадження №1-кс/523/2755/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2024 року

Суворовський районний суд м. Одеси в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , клопотання адвоката ОСОБА_3 діючого в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, а саме автомобіля «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , в рамках кримінального провадження №0001144 від 23.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До провадження надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 діючого в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, а саме автомобіля «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , в рамках кримінального провадження №0001144 від 23.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Автомобіль «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 23.07.2024 був визначений речовим доказом у кримінальному провадженні. 01.08.2024 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси на нього накладено арешт шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_4 має намір користуватися автомобілем, а арешт вищевказаного автомобіля порушую права на користування ним.

В ході судового розгляду адвокат ОСОБА_3 та власниця авто ОСОБА_4 просили задовольнити клопотання та повернути авто для користування.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика ЄСПЛ, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до ЄСПЛ забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України під арештом майна слід розуміти тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ухвалою слідчого судді накладений арешт на вищезазначене майно, що унеможливлює його відчуження.

У відповідності до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких спів мірні їх вартості, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю), або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Суд враховує, що автомобіль оглянутий, тому суд відповідно до ст. 173 ч. 4 КПК України вважає можливим передати автомобіль «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 , на відповідальне зберігання, з метою користування із забороною відчуження.

Керуючись ст.ст. 170 - 174, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 діючого в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, а саме автомобіля «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , в рамках кримінального провадження №0001144 від 23.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, задовольнити частково.

Передати транспортний засіб автомобіль «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 ОСОБА_4 , на відповідальне зберігання для користування із забороною відчуження.

Попередити ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України про необхідність збереження арештованого майна автомобіля «автомобіля «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 .

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1