Справа № 541/2885/24
Провадження № 1-кс/541/803/2024
У Х В А Л А

20 серпня 2024 рокум.Миргород

Слідчий суддя Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання про арешт майна по кримінальному провадженню, внесеному 06 серпня 2024 року до ЄРДР за № 0000218за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 290, ч. 1 ст. 358 КК України,

встановив:

19 серпня 2024 року прокурор Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2022 року, власником якого є ОСОБА_4 , з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування власником, фактичним користувачем до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що у провадженні СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області перебувають об`єднані матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 серпня 2024 року за № 0000218 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 290, ч. 1 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06 серпня 2024 року в АДРЕСА_1 за порушення правил дорожнього руху зупинено мотоцикл марки «Honda Hornet», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 . В ході огляду вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2022 року, яке згідно висновку експерта № СЕ-19/117-24/13675-ДД від 12 серпня 2024 року не відповідає аналогічним бланкам документів, які знаходяться в офіційному обігу.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2022 року мотоцикл марки «Honda Hornet», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_4

16 серпня 2024 року постановою дізнавача СД Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_6 вилучене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2022 року визнано речовим доказом, передано на зберігання до кімнати речових доказів Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області (вул. Я.Усика, буд. 34, м. Миргород).

Прокурор зазначив, що арешт вищезазначеного майна є необхідним для забезпечення його зберігання до закінчення проведення відповідних слідчих та процесуальних дій з метою всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження та проведення відповідних експертиз.

Прокурор в судове засідання не з`явився, в клопотанні про арешт майна просив вказане клопотання розглянути без його участі.

Користувач та власник майна в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду клопотання були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали, додані до клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Положенням ст. 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ч. 2 ст. 170 КПК передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Враховуючи, що майно, про арешт якого заявлено клопотання, є речовим доказом по кримінальному провадженню, метою застосування арешту майна є зокрема збереження речових доказів, а також запобігання можливості їх приховування, знищення, пошкодження, псування, втрати, передачі, пересування, відчуження, слідчий суддя вважає, що твердження прокурора про необхідність арешту майна як речового доказу відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна, слідчий суддя враховує судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Враховуючи зазначене, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора, наклавши арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , а фактичним користувачем ОСОБА_5 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження, користування його власником, користувачем.

Вищезазначений захід забезпечення кримінального провадження, на думку слідчого судді, є в даному випадку співрозмірним з тими обмеженнями, які існують під час досудового розслідування, необхідними для всебічного, повного встановлення обставин кримінального правопорушення.

Керуючись ст.ст. 8, 86, 89, 94, 98, 170, 171-173 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Клопотання прокурора Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно задовольнити.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження, користування власником та користувачем тимчасово вилученого майна, а саме - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 25 жовтня 2022 року, власником якого є ОСОБА_4 , фактичним користувачем є ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ).

Копію цієї ухвали для виконання направити прокурору, який звернувся з цим клопотанням.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддяОСОБА_1