Справа № 301/1902/20
У Х В А Л А

"23" вересня 2024 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню № 0000449 від 21.05.2020 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Осій Іршавського району Закарпатської області та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України,

в с т а н о в и л а:

В провадженні Іршавського районного суду перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000449 від 21.05.2020 за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 Кримінального кодексу України.

Під час судового засідання прокурор ОСОБА_5 подав клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання прокурора вмотивовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який згідно санкції ч.3 ст. 152 КК України, передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, а тому існують ризики, що ОСОБА_8 знаходячись на волі може здійснити дії, передбачені пунктами першим, третім, четвертим, п`ятим статті 177 КПК України, а саме: може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому ж провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчиняти інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, що в подальшому може призвести до не виконання завдань кримінального судочинства та забезпечення судового розгляду. Також вказує, що ризик впливу на потерпілого та свідків, зберігається до отримання їхніх показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із потерпілим, свідками, яким відомі обставини вчинення злочину, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є дійсним з огляду на обставини встановлені ст. 178 КПК щодо обвинуваченого в т.ч. з огляду на сам характеру та тяжкості інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення. Ризик перешкоджання проведенню досудового розслідування іншим чином слідує з того, що обвинувачений шляхом підкупу, погроз, тиску на учасників кримінального провадження, створення інших умов та обставин з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заперечував щодо клопотання прокурора та просив відмовити у задоволенні такого, оскільки ризики є недоведеними, а підозра необгрунтованою.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку захисника.

Потерпіла ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд кримінального провадження без її участі.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд констатує наступне.

Кримінальним процесуальним кодексом України вибір запобіжних заходів, що обираються у кримінальному провадженні, довірено двом різним судовим інстанціям: слідчому судді під час досудового розслідування та судді, який розглядає справу, під час судового розгляду. Тому розподіл компетенцій між вищезазначеними особами чітко позначений моментом, коли розслідування закінчено, обвинувальний акт затверджено і кримінальну справу передано на розгляд суду.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 152 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Судом, на час порушеного у клопотанні питання, про обвинуваченого встановлено такі відомості: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, неодружений, раніше не судимий. Обвинувачений, на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має незначні соціальні зв`язки.

Як убачається з матеріалів клопотання необхідність його застосування прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 об`єктивно підозрюється, у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим останній будучи обізнаним з мірою покарання за вчинене діяння, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при визначенні запобіжного заходу (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати докази обставин, на які вони посилаються.

Тож, суд враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

За таких умов, суд дослідивши матеріали клопотання, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України, свідчать про обґрунтованість підозри обвинуваченого, оскільки надані докази об`єктивно зв`язують його з ним, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити дане правопорушення.

Суд враховує, що всі свідки та потерпілий в даному кримінальному провадженні судом ще не допитувалися, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації злочинів, визначеної ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді відсеми до дванадцяти років, у світлі чого, з урахуванням наведених даних суд уважає, що обставини регламентовані п.п.1, 3 ч.1 ст. 177, п. п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України є дійсними.

У судовому засіданні, обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_7 всупереч положень ч. 5 ст. 132 КПК України, не було надано суду допустимих доказів, які б свідчили про відсутність ризиків встановлених стороною обвинувачення, у зв`язку з чим, суд вважає доведеною наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному провадженні, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, встановлено, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Також суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував під вартою значний час (відповідно до ч.3 ст. 515 КПК України такий строк зараховується у строк відбування покарання), тобто перебував в умовах ізоляції від суспільства тривалий час.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , де проживає разом зі своїм батьками, тобто має певні соціальні зв`язки, раніше не судимий, за час розгляду справи до суду не надано доказів про наявність у нього негативної репутації.

Крім того, судом враховується та обставина, що за час перебування кримінального провадження на розгляді у суді останній не вчиняв та не намагався вчиняти жодну з дій передбачених ст. 177 КПК України.

Враховуючи усе вищенаведене, на думку суду, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню чи суду у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи вище наведене запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам, а тому у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити та застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporukandyonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; YagciandSargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 1410.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або іншого органу державної влади, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, необхідність яких доведена прокурором.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 369 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні клопотання прокурора Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - відмовити.

Обрати щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби, заборонивши ОСОБА_6 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв. наступної доби, на строк 60 днів, тобто до 22.11.2024.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, строком на два місяці до 22 листопада 2024 року включно, а саме:

1) прибувати до прокурора та суду за першою вимогою;

2) не відлучатись за межі Хустського району Закарпатської області, без дозволу прокурора та суду.

Попередити обвинуваченого ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати на виконання до ВП №1 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 26.09.2024 о 15:00 год..

Головуюча суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3