Справа № 465/599/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/792/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 17.06.2024 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять гривень) грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду. Крім того, визначено роз`яснити право потерпілого на подачу позову в порядку цивільного судочинства.

Вироком суду обвинувачений визнаний винними у тому, що він 21.10.2016 року, близько 19:00 год., прибув за адресою: АДРЕСА_2 , натиснув на дзвінок квартири АДРЕСА_3 , в якій проживають потерпілий ОСОБА_9 , його співмешканка ОСОБА_12 та мати ОСОБА_13 . На запитання ОСОБА_9 : «Хто там?», ОСОБА_7 представився працівником комунального підприємства «Львівобленерго» і, таким чином, потрапив в коридор даної квартири, де перебував потерпілий ОСОБА_9 .

Маючи умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 одразу наніс удар потерпілому ОСОБА_9 правою рукою в праве око, внаслідок чого розбив праве скло окуляр. В результаті отриманого удару потерпілий ОСОБА_9 почав втрачати рівновагу, а ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, схопив ОСОБА_9 обома руками за тулуб та штовхнув, в результаті чого потерпілий ОСОБА_9 впав на стілець на праву бокову поверхню тіла, який знаходився в кімнаті при вході, і в кінцевому результаті опинився на підлозі. ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, наблизився до лежачого на підлозі ОСОБА_9 та наніс декілька ударів ногами та руками по всьому тілу.

Після цього, схопив ОСОБА_9 за футболку, в яку він був одягнений цього дня, та заволік останнього на кухню, де продовжив наносити удари кулаками обох рук по голові та ногами по тілу. В процесі того, коли ОСОБА_9 намагався підвестись, ОСОБА_7 наніс потерпілому удар правою ногою в ліве око, після чого покинув приміщення вищезазначеного помешкання.

В результаті вказаних дій у ОСОБА_9 , згідно з висновком експерта № 2100 від 24.10.2016, виявлено: рану в ділянці правої брови, синці на обличчі, на тулубі, на правій руці, на лівій нозі, в ділянках обох кульшових суглобів, садна на обличчі, на правій руці, на лівій нозі, які утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 21 жовтня 2016 року та відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

В мотивах апеляційної скарги, не оспорюючи фактичні обставини справи, покликається на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, за відсутності згоди обвинуваченого на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності ОСОБА_7 було незаконно звільнено від такої відповідальності. Зазначає, що у даному випадку суду першої інстанції необхідно було визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, призначити покарання та звільнити останнього від його відбування. Крім того, звертає увагу, що судом, всупереч вимогам ч. 1 ст. 129 КПК України, було безпідставно залишено без розгляду цивільний позов, що є істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, думку потерпілого та його представника, які не заперечили проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, серед іншого, є застосування закону, який не підлягає застосуванню, та незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Водночас, вимогами ч. 1 ст. 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності здійснюється виключно судом.

Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, визначені ст. 49 КК України.

Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити засудженого від покарання.

З наведеного вбачається, що особа, за наявності її згоди, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а за відсутності такої - звільненню від відбування покарання. У разі звільнення особи від кримінальної відповідальності постановляється процесуальне рішення - ухвала, а в разі звільнення від покарання - процесуальне рішення у формі вироку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що стороною захисту будь - які клопотання стосовно звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 не заявлялися, а згоди на таке звільнення обвинувачений не надав.

Відтак, відсутня така умова звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, як згода обвинуваченого на звільнення.

Таким чином, суд в резолютивній частині вироку безпідставно зазначив, що ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

У даному випадку ОСОБА_7 , щодо якого ухвалено обвинувальний вирок та якому призначено покарання, підлягав звільненню від покарання на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, чим допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, та не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Поряд з цим, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Так, положеннями п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України передбачено, що суд, ухвалюючи вирок, повинен, серед іншого, вирішити питання чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь в якому розмірі і в якому порядку.

Частиною 4 статті 374 КПК України визначено, що у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається рішення про цивільний позов. Якщо обвинувачений визнається винним, але звільняється від відбування покарання, суд зазначає це у резолютивній частині вироку.

Крім того, нормами ч. 1 ст. 129 КПК України також передбачено, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16 серпня 2021 року у справі № 644/7193/17, від 10 січня 2022 року у справі № 661/2681/18 та від 10 липня 2021 у справі № 161/694/20.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто ухвалено обвинувальний вирок.

Однак, судом першої інстанції цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишено без розгляду, що суперечить положенням ч. 1 ст. 129 КПК України та можливо лише у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

В даному випадку, постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України, повинен був залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольнити цивільний позов повністю або частково чи відмовити в ньому.

Враховуючи вищенаведене, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законний та обґрунтований вирок та унеможливлює, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, перевірку цих обставин судом апеляційної інстанції, а тому колегія суддів вважає, що вирок суду слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати ухвалу суду апеляційної інстанції, перевірити в судовому засіданні доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 412, 413, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 17.06.2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3