Провадження по справі №1-кс/522/3739/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засідані клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000273 віде 02.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Близько 23 год. 35 хв.01.07.2024 невстановлена особа, з метою перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила підпал автотранспортного засобу Nissan Pathfinder номерний знак " НОМЕР_1 " який перебувае на балансі військової частини НОМЕР_2 , в результаті чого вогнем пошкоджено передню частину авто.

Проведеними оглядами місця події від 02.07.2024, проведеними у періоде часу перший з 01:20 до 01:58 годин та другий з 12:15 до 12:25 години вилучено: автотранспортний засіб Nissan Pathfinder номерний знак " НОМЕР_1 " VIN-код: НОМЕР_3 ; змив на 1 марлевий тампон з поверхні кришки дефлектора між лобовим склом та кришкою відсіку двигуна; пожежне сміття з правого боку між лобовим склом та дефлектором авто; зіскоб з верхньої правої частини капоту.

Враховуючи, викладене, прокурор звернувся з клопотанням про накладення арешту.

В судове засідання прокурор не з`явився.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що в задоволенні клпотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку необхідності збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що вказане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги ч.2 ст.171 КПК України передбачають вичерпний перелік відомостей, які повинні бути зазначені у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, а саме: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Проте з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, вважаю, що досягнення цілей і мети досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не має відношення до предмету доказування по даному кримінальному провадженню.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні УСБУ в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000273 віде 02.07.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Проте матеріали клопотання слідчого не містять переконливих доказів того, що вказане майно має значення для органу досудового розлсдіування.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку що клопотання прокурора про арешт майна не містить належного обґрунтування, щодо можливості використання вказаних об`єктів нерухомості в якості доказів у вказаному кримінальному провадженні.

Прокурор в своєму клопотанні обмежився лише цитуванням норм КПК, без зазначення того, яким чином вказані положення КПК України стосуються зазначеного нерухомого майна.

Проте, будь-яких інших підстав щодо необхідності накладення арешту на зазначене майно, прокурором в клопотанні не вказано.

Слідчий суддя вважає, що клопотання про арешт майна не відповідає вимогам КПК України, у зв`язку з чим в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 170-173, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволені клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні №0000273 віде 02.07.2024, на майно вилучене 02.07.2024 в ході проведення огляду місця події, а саме на:

- автотранспортний засіб Nissan Pathfinder номерний знак " НОМЕР_1 " VIN-код: НОМЕР_3 :

- змив на 1 марлевий тампон з поверхні кришки дефлектора між лобовим склом та кришкою відсіку двигуна;

- пожежне сміття з правого боку між лобовим склом та дефлектором авто;

- зіскоб з верхньої правої частини капоту - відмовити з підстав, вказаних в мотивувальній частині ухвали слідчого судді.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_4

14.11.2024