ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/354/24 Справа № 711/7940/23 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0003159 від 06.10.2023 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Приютове м. Белебея Республіки Башкортостан, РФ, громадянина України, українця, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком в 1 (один) рік та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 20 000 (двадцять тисяч) грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а :

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він, 09.09.2023 близько 09 год 30 хв, перебуваючи біля секції № 336 торговельного павільйону АДРЕСА_2 , під час конфлікту, який виник раптово на ґрунті особистих неприязних відносин, підійшов позаду до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який присів відімкнути замок на ролетах і, тримаючи обома руками автомобільний насос, умисно наніс ним один удар по голові потерпілому, після чого останній підвівся, а він умисно наніс йому ще два удари насосом по лівій нозі. У результаті своїх умисних дій він заподіяв потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: травми голови з переломом кісток склепіння черепа, забоєм головного мозку, раною м`яких тканин голови, які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/926 від 23.10.2023, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя; садна лівого колінного суглобу, крововиливу лівої гомілки, які, відповідно до вказаного висновку експерта, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , не зазначаючи конкретно, яке рішення має прийняти суд апеляційної інстанції за наслідком апеляційного розгляду, констатує, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості.

Вказує, що обвинувачений несудимий в силу ст. 89 КК України, не працюючий, постійно перебуває в стані алкогольного сп`яніння і торгує алкоголем на розлив. В день подій він жодним чином не спровокував ОСОБА_7 на вчинення злочину, однак він безпідставно почав замахуватися на нього насосом. Він оборонявся, а потім відскочив на безпечну відстань, вважаючи, що конфлікт вичерпався, втратив пильність і почав займатися власними справами. У той час коли він присів для відкриття замка, ОСОБА_7 почав наносити йому удари насосом по голові. Коли він розвернувся і почав оборонятися, ОСОБА_7 покликав на допомогу своїх «товарищів по чарці», які підбігли і почали хапати його за руки, а ОСОБА_7 продовжив наносити удари. Внаслідок таких дій обвинуваченого йому було проламано, в тому числі череп по довжині 4 см, як наслідок проведено операцію в реанімаційному відділенні, а потім він проходив реабілітацію.

Вважає, що, з огляду на тяжкість та обставини вчиненого злочину, призначення ОСОБА_7 мінімального покарання за ч. 1 ст. 121 КК України із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням, не відповідає принципу гуманізму і є несправедливим.

Ставить під сумнів наявність у ОСОБА_7 щирого каяття, оскільки він не вибачився перед ним за вчинене як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Додатково зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі виконано вимоги процесуального закону та позбавлено його можливості докладно і точно описати події, які мали місце 09.09.2023.

До апеляційної скарги потерпілим долучено висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи від 29.09.2023, виписку з медичної карти стаціонарного хворого та талон-повідомлення єдиного обліку № 40261 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Заслухавши суддю-доповідача, думки потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити в повному обсязі з наведених доводів та уточнив, що ОСОБА_7 має відбувати реальне покарання і з нього підлягає стягненню моральна шкода в сумі 200 000 грн, прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 про законність, обгрунтованість рішення суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_8 до задоволення не підлягає, з огляду на таке.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі таких вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України, учасниками судового провадження не оспорюється та не заперечується.

З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, колегія суддів погоджується.

Процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції дотримана.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з положень ст. 50, 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, відповідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Із вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК України та положень постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, де характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є особою похилого віку, визнавши щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання, а обставиною, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкцією ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на певний строк.

Розмір призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання учасниками кримінального провадження не оскаржується, з розміром такого покарання погоджується і колегія суддів.

Підстав для застосування до призначеного ОСОБА_7 покарання положень ст. 69, 69-1 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено, як і не встановлено даних про наявність додаткових обставин, що є пом`якшуючими, з огляду на положення ст. 66 КК України.

Колегія суддів визнає непереконливими доводи потерпілого ОСОБА_8 про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання останнього та зазначає про таке.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Встановлено, що ОСОБА_7 під час судового розгляду свою вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, що дало суду підстави для розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, щиро розкаявся, вибачився та висловлював жаль за вчинене, критично оцінив свої дії, зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність.

Така позиція обвинуваченого є сталою, оскільки він визнавав винуватість у вчиненому, щиро разкаювався і під час досудового розслідування, про що вказує зміст обвинувального акта, де стороною обвинувачення вказано про доцільність, в якості пом`якшуючої покарання обставини, врахування щирого каяття.

Наведене вказує на обгрунтованість визнання щирого каяття ОСОБА_7 обставиною, що пом`якшує покарання, а доводи потерпілого ОСОБА_8 про протилежне, колегія суддів визнає непереконливими.

Те, що ОСОБА_7 , визнавши пред`явлене обвинувачення в повному обсязі, заперечив заявлений потерпілим цивільний позов, за встановлених під час судового та апеляційного розгляду обставин, не ставить під сумнів критичну оцінку ним своєї протиправної поведінки і готовність нести відповідальність за власні незаконні дії. При цьому враховується, що позиція обвинуваченого щодо невизнання цивільного позову пов`язана виключно із відсутністю джерел для відшкодування заявленої суми.

Вирішуючи доводи потерпілого ОСОБА_8 щодо безпідставного звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, колегія суддів враховує положення ст. 75 КК України та роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2004, «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12 та приходить до таких висновків.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, в тому числі наслідки, що настали для потерпілого - тяжкі тілесні ушкодження, дані про особу обвинуваченого, а також позицію потерпілого ОСОБА_8 , який під час судового розгляду погодився із запропонованим прокурором покаранням у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України, яка хоча і не є визначальною, однак підлягає врахуванню при призначенні покарання у сукуності з іншими даними.

З урахуванням наведеного, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегія суддів уважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений строк із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, є необхідним і достатнім для його виправлення і колегія суддів не визнає його явно несправедливим.

Колегія суддів визнає помилковими посилання потерпілого ОСОБА_8 про те, що застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України вказує на залишення безкараним його злочинних дій, оскільки вони суперечать самому інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи доводи потерпілого ОСОБА_8 про неврахування судом при призначенні покарання ОСОБА_7 його попередньої судимості, колегія суддів зауважує, що судимість має строковий характер і Закон визначає, коли вона виникає та встановлює підстави її припинення (погашення судимості та зняття). Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. При цьому припинення судимості анулює всі кримінально правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, а покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

З вимог про судимість, наявних в матеріалах кримінального провадження, вбачається, що ОСОБА_7 є особою, яка відповідно до ст. 89 КК України не має судимості, отже, врахування при призначенні йому покарання того, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності є неприпустимим.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не були враховані судом, а також свідчили б про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, потерпілим в апеляційній скарзі не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

Також колегія суддів погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування завданої злочином шкоди, вважаючи визначену до відшкодування суму моральної шкоди такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

Статтями 127, 129 КПК України передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення за судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, у розмірі 200 000 грн. В такому позові потерпілим також констатовано про заподіяння йому матеріальної шкоди внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , яку він будь-якими належними та допустимими доказами обгрунтувати позбавлений можливості, однак про її відшкодування вимогу не заявлено.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стосовно розміру суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розуміння задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова КЦС ВС від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20).

Як встановлено під час судового розгляду, протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 завдано тяжкі тілесні ушкодження, як такі, що небезпечні для життя.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень, які перебувають у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_8 зазнав фізичного болю, зокрема внаслідок отриманих травм проходив лікування та реабілітацію, що позначилося на загальному стані його здоров`я. Несприятливі зміни обставин його життя, пов`язані із лікуванням внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень, безумовно призвели до погіршення психоемоційного стану потерпілого, до душевних страждань, страху, переживань за здоров`я та порушили звичайний уклад його життя.

Враховуючи характер вчиненого обвинуваченим правопорушення, ступінь його вини, глибину фізичних та душевних страждань ОСОБА_8 , пов`язаних із наслідками заподіяних йому тілесних ушкоджень, інших обставин, які мають істотне значення, а також майновий стан самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який є особою похилого віку, не працює, позбавлений можливості оформити пенсію внаслідок втрати трудової книжки, отримує дохід за рахунок добровільної допомоги міжнародних гуманітарних організацій, визначений судом до відшкодування ОСОБА_8 розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого в сумі 20 000 грн, є виваженим та співмірним.

Підстав для збільшення визначеної до відшкодування суми моральної шкоди, яка належить стягненню з обвинуваченого, не вбачається, а доводи потерпілого ОСОБА_8 про протилежне, наведених висновків не спростовують.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 звертає також увагу на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі виконано вимоги процесуального закону та позбавлено його можливості докладно і точно описати події, які мали місце 09.09.2023.

Колегія суддів зауважує, що за змістом ст. 321 КПК України головуючий керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, усуваючи з судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження, в тому числі вживає необхідних заходів для забезпечення в судовому засіданні належного порядку.

Те, що головуючий, керуючи ходом судового засідання та усуваючи із судового розгляду все, що не має значення для кримінального провадження, обмежував потерпілого ОСОБА_8 у повідомленні обставин, які не стосуються пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, не вказує на порушення судом першої інстанції прав потерпілого, в тому числі давати показання та пояснення, або обмеження в інших правах, передбачених ст. 56 КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в цілому відповідає вимогам статей 370 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення не встановлено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2024 - без зміни.

Керуючись ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді