ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/537/24 Справа № 322/637/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000102 від 05 серпня 2015 року, за апеляційною скаргою прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.332 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочинів за наступних обставин.

Наказом голови Державної міграційної служби України № 973-к від 19.10.2012 року та наказом начальника Управління ДМС України в Запорізькій області № 205-к від 19.10.2012 року ОСОБА_7 призначено на посаду завідувача Новомиколаївського районного сектору УДМС України в Запорізькій області.

Згідно посадової інструкції від 02.01.2013 року ОСОБА_7 є державним службовцем та виконує організаційно-розпорядчі функції, пов?язані з виконанням завдань та заходів, що проводяться ДМС України. При цьому у період з січня по липень 2014 року ОСОБА_7 фактично був єдиною службовою особою і співробітником даного органу.

На початку січня 2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи у смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, будучи службовою особою завідувачем Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області, вступив у злочинну змову з ОСОБА_10 , направлену на сприяння громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_11 у незаконному переправленні громадян Ісламської Республіки Іран: Шаріфі ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , через державний кордон України, шляхом надання засобів, а саме незаконного оформлення та видачі вказаним іноземцям, в тому числі і ОСОБА_11 , паспортів громадян України на ім?я неіснуючих осіб, достовірно знаючи про дійсну мету їх використання для оформлення їм паспортів громадян України для виїзду за кордон з метою подальшого незаконного переправлення цих осіб через державний кордон України.

Надавши згоду на участь в реалізації вказаного злочинного плану, ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_10 фотокартки трьох вищезазначених іноземців встановленого зразку, які останньому у свою чергу надав ОСОБА_11 , що були необхідні для подальшого незаконного оформлення їм у Новомиколаївському РС УДМС України в Запорізькій області паспортів громадян України.

У подальшому з метою виконання взятих на себе обов?язків та ролі у спільному з ОСОБА_10 . вказаному злочинному плані ОСОБА_7 розробив злочинний план щодо незаконного документування зазначених громадян Ісламської Республіки ОСОБА_14 паспортами громадян України на ім?я неіснуючих осіб, а також приховання своєї злочинної діяльності і надання своїм протиправним діям законного вигляду, яким передбачалась видача вказаних паспортів замість нібито утрачених місцевими мешканцями.

У період часу з 16.01.2014 року по 19.06.2014 року ОСОБА_7 , втілюючи розроблений ним злочинний план, будучи єдиною службовою особою Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області та його завідувачем, використовуючи своє службове становище і діючи умисно, на виконання обумовленого раніше з ОСОБА_15 . спільного злочинного плану, направленого на сприяння ОСОБА_11 у незаконному переправленні іноземних громадян через державний кордон України, шляхом надання засобів у вигляді паспортів громадян України на ім?я неіснуючих осіб з фотокартками вказаних іноземців, та достовірно знаючи мету їх подальшого використання для отримання відповідних паспортів громадян України для виїзду за кордон, в порушення вимог чинного законодавства, яким регламентовано обмін паспорту громадянина України замість утраченого та реєстрацію місця проживання особи, всупереч своїх службових обов?язків та з метою прикриття своєї протиправної діяльності і надання своїм злочинним діям законного вигляду, завів відповідні справи по втраті паспортів: № 2 від 16.01.2014 року по втраті паспорту неіснуючою особою на ім?я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 8 від 19.02.2014 року по втраті паспорту неіснуючою особою на ім?я ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , № 21 від 10.04.2014 року по втраті паспорту неіснуючою особою на ім?я ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також відповідні справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. ст. 197, 198 КУпАП, за вигаданими ним фактами втрати паспортів вказаними неіснуючими особами: № 12 від16.01.2014 року відносно ОСОБА_16 , № 45 від 19.02.2014 року відносно ОСОБА_17 , № 82 від 10.04.2014 року відносно ОСОБА_18 , в офіційні документи яких вніс завідомо неправдиві відомості.

У вказаний період часу ОСОБА_7 , реалізуючи вказаний злочинний план, із залученням невстановленої слідством особи за невстановлених обставин та місці, оформив від імені неіснуючих осіб ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 відповідні заяви про нібито втрату ними своїх паспортів, що стало підставою для заведення ним зазначених справ по втраті паспортів та про адміністративні правопорушення. При цьому вказаних неіснуючих осіб він оформив як місцевих мешканців з метою проведення відповідної перевірки в рамках лише свого територіального підрозділу ДМС України, завідувачем і єдиним співробітником якого він був, що надавало йому змогу особисто приймати рішення про видачу паспортів, не звертаючись до інших підрозділів для перевірки законності документування цих осіб попередніми паспортами.

Після цього, продовжуючи свою злочинну діяльність із залученням невстановленої слідством особи, ОСОБА_7 також вніс до офіційних документів зазначених справ та до інших офіційних документів неправдиві відомості про прізвище, ім?я, по батькові, даті і місце народження, адресу реєстрації місця проживання, місце роботи, номери мобільних телефонів, серії та номер втрачених паспортів, а також сам факт та обставини їх втрати, а саме у:

Протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 043938 від 16.01.2014, постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 043938 від 16.01.2014, висновок за заявою про втрату паспорту ОСОБА_16 від 11.02.2014, картку реєстрації особи на ім?я ОСОБА_16 , картку реєстрації особи на ім?я ОСОБА_17 , протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 043971 від 19.02.2014, постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МЗП 043971 від 19.02.2014, висновок за заявою ОСОБА_17 про втрату паспорту від 18.03.2014, картку реєстрації особи на ім?я ОСОБА_18 , висновок за заявлю про втрату паспорту ОСОБА_18 від 03.05.2014, протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 054408 від 10.04.2014, постанову про накладення адміністративного стягнення ПР МЗП 054408 від 10.04.2014.

Всі зазначені документи ОСОБА_7 завірив своїми підписами, як службова особа Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області, з метою подальшої незаконної видачі паспортів громадян України на ім?я вказаних неіснуючих осіб, від імені яких вони були заповнені невстановленою слідством особою, залученої ОСОБА_7 , з метою прикриття своєї протиправної діяльності, чим також створено враження законності їх оформлення.

При цьому для проведення звірки, передбаченої порядком обміну паспортів, та складання висновку за результатами розгляду заяви про втрату паспорту, що фактично є підставою для подальшої видачі нового паспорту, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою приховання своєї протиправної діяльності та реалізуючи розроблений ним злочинний план із залученням невстановленої слідством особи та використовуючи відповідні бланки заяв (форма № 1) старого зразка, надруковані ще у 1996 році, оформив відповідні заяви на отримання попередніх нібито втрачених паспортів на ім`я вказаних неіснуючих осіб, а саме від 05.11.1998 року на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , нібито зареєстрованого в смт. Новомиколаївка, куди вклеїв отриману від ОСОБА_15 фотокартку громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_19 ; від 22.10.2001 року на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , нібито зареєстрованого в смт. Новомиколаївка, куди вклеїв отриману від ОСОБА_15 фотокартку громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_11 ; від 20.11.2001 року на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нібито зареєстрованого у смт. Новомиколаївка, куди вклеїв отриману від ОСОБА_15 фотокартку громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_21 , з підробленими підписами колишніх посадових осіб вказаного органу, що працювали у той період часу, створивши тим самим враження дійсного існування цих осіб і законність їх документування нібито втраченими паспортами, що дало йому змогу скласти відповідні зазначені недостовірні висновки за результатами розгляду заяв про втрату паспортів та прийняти рішення про видачу цим неіснуючим особам нових паспортів.

В той же період часу з 16.01.2014 по 19.06.2014 ОСОБА_7 за невстановлених слідством місці та обставин із залученням невстановленої слідством особи, будучи службовою особою та використовуючи своє службове становище, діючи умисно та реалізуючи спільний з ОСОБА_15 вказаний вище злочинний план, створивши всі необхідні умови для незаконного документування трьох зазначених громадян Ісламської Республіки ОСОБА_14 паспортами громадян України, оформив офіційні документи, передбачені відповідним порядком, у які вніс завідомо неправдиві відомості про прізвище, ім`я, по батькові, дату і місце народження, адресу реєстрації місця проживання, прізвище, ім`я, по батькові, серії і номер попередніх паспортів, перевірку правильності заповнення, затвердження підпису особи, яка звернулась, підстави і правильність оформлення паспорту, та його отримання особисто цією особою, а саме у наступні заяви про видачу паспорту: від 16.01.2014 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди вклеїв фотокартку громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отриману від ОСОБА_15 ;

від 19.02.2014 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , куди вклеїв фотокартку громадянина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , отриману від ОСОБА_15 ;

від 10.04.2014 на ім`я неіснуючої особи ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , куди вклеїв фотокартку громадянина Ісламської Республіки ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отриману від ОСОБА_15 .

Всі зазначені заяви ОСОБА_7 , маючи всі необхідні вказані вище офіційні документи, до яких він вніс зазначені завідомо неправдиві відомості, наявність яких створювало враження законності його дій і давало підстави для подальшого оформлення і видачі паспортів громадян України на ім?я фактично неіснуючих осіб ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , діючи умисно та реалізуючи спільний з ОСОБА_15 злочинний план по сприянню ОСОБА_11 в організації незаконного переправлення зазначених громадян Ісламської Республіки Іран через державний кордон України, використовуючи своє службове становище, видав завідомо неправдиві офіційні документи, а саме паспорти громадян України:

12.02.2014 громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вклеївши на першу сторінку відповідну фотокартку даного іноземця, отриману від ОСОБА_24 ;

25.03.2014 громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вклеївши на першу сторінку відповідну фотокартку даного іноземця, отриману від ОСОБА_24 ;

03.05.2014 громадянину Ісламської Республіки ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім?я неіснуючої особи ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вклеївши на першу сторінку відповідну фотокартку даного іноземця, отриману від ОСОБА_24 ; які особисто завірив своїм підписом як завідувач Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області.

Крім того, у вказані паспорти на ім?я неіснуючих осіб ОСОБА_7 також вніс завідомо недостовірні відомості щодо адрес реєстрації місця проживання цих осіб, а саме: ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_4 , які також завірив своїм підписом як службова особа Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області, достовірно знаючи про те, що вказані особи ніколи не реєстрували там свого місця проживання та фактично не проживали.

Вищевказані дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ст. 366 ч. 1 КК України як видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Після цього приблизно наприкінці червня 2014 року, знаходячись у смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, ОСОБА_7 , продовжуючи сприяти ОСОБА_11 в організації незаконного переправлення двох вказаних громадян Ісламської Республіки Іран через державний кордон України та реалізуючи спільний з ОСОБА_15 злочинний план, передав зазначені вище підроблені паспорти громадян України на ім?я неіснуючих осіб безпосередньо ОСОБА_15 , який у свою чергу передав їх ОСОБА_11 для подальшого оформлення ним відповідних паспортів громадян України для виїзду за кордон, достовірно знаючи, що вони будуть використані останнім для незаконного переправлення вищезазначених іноземців через державний кордон України під виглядом громадян України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та повторно дослідивши докази ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 332 КК України - у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням займати посаду, пов`язану з організаційно-розпорядчими функціями на 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України - у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права займати посаду, пов`язану з організаційно-розпорядчими функціями на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посаду, пов`язану з організаційно-розпорядчими функціями на 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що суд не прийняв до уваги в якості доказу протокол впізнання ОСОБА_7 свідком ОСОБА_15 . Разом з тим, під час дослідження даного протоколу стороною захисту не заявлено жодних заперечень, що могли поставити під сумнів належність та допустимість зазначеного доказу. Крім того, свідок ОСОБА_15 був допитаний під час досудового розслідування і він пояснив де і за яких обставин він познайомився з обвинуваченим. При цьому в протоколі впізнання за фотознімками свідком ОСОБА_15 зазначено, що він впізнає особу за сукупністю рис обличчя (овальне обличчя, специфічна форма носу та губ, розріз очей, світле волосся, зачіска). Неявка свідка ОСОБА_15 в судові засідання була обумовлена тим, що свідок є пенсіонером та інвалідом 2 групи і який фактично мешкає в м.Дніпро. У зв`язку з чим, участь даного свідка забезпечувалась власними технічними засобами та за допомогою відеоконференцзв?язку. Під час судового засідання, яке відбулося 19.01.2021, судом було відмовлено в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про перенесення розгляду справи для виклику свідка ОСОБА_15 та продовжено судове засідання. Тим самим, суд фактично прийняв позицію сторони захисту, чим допустив однобічність та порушив принцип змагальності. Також суд, не взявши до уваги висновки службового розслідування УДМС України в Запорізькій області щодо законності документування паспортом громадян України ОСОБА_17 , ОСОБА_26 та ОСОБА_18 , позбавив сторону обвинувачення можливості спростувати доводи сторони захисту щодо дотримання ОСОБА_7 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України № НОМЕР_4 від 13.04.2012 року при оформленні документів на вищевказаних осіб. Крім того, судом безпідставно не прийнято до уваги висновок експерта №111/16 від 11.04.2017 у зв`язку з ненаданням первинних матеріалів, які слугували предметом дослідження під час проведення експертизи, хоча під час судового розгляду не було заявлено жодних клопотань щодо їх безпосереднього огляду в судовому засіданні. Відтак, суд не мотивував прийняття одних доказів і відхилення інших і така вибірковість перевірки доказів попри аналіз низки інших доказів перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав скаргу обвинувачення, обвинуваченого та захисника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Перевіривши доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, повторно частково дослідивши в судовому засіданні докази за клопотанням прокурора, які на думку останнього отримали неналежну оцінку судом першої інстанції, апеляційний суд приходить висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Свої висновки про необхідність виправдання ОСОБА_7 суд обґрунтував тим, що стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами та поза розумним сумнівом, що у діях ОСОБА_7 наявний склад злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України.

Так, суд не врахував в якості доказів на підтвердження обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_7 копії висновків за результатами службового розслідування, адже судом не досліджувались безпосередньо ті першоджерела, які стали підставою для відповідних висновків. Крім того, висновки працівників УДМС України в Запорізькій області не мають доказового значення у кримінальному провадженні.

Разом із цим, суд не врахував в якості доказу протокол огляду телефону, вилученого під час обшуку житла ОСОБА_11 , за відсутності в цьому протоколі конкретної інформації, яка б мала значення по цій справі.

Судом також не взято до уваги в якості преюдиційних обставини, встановлені вироком суду щодо ОСОБА_15 , адже ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні статусу обвинуваченого не мав, а відповідно і був позбавлений можливості реалізувати відповідні права.

Окрім цього, суд не прийняв до уваги в якості доказу на користь версії обвинувачення протокол впізнання ОСОБА_7 свідком ОСОБА_15 , оскільки зазначена слідча дія проведена без дотримання положень ст. 228 КПК України, оскільки перед проведенням впізнання свідок не був опитаний про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку впізнають, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, не було складено про це відповідного протоколу. При цьому, по суті викладених у протоколі пояснень ОСОБА_15 повідомив слідчому відомості про відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_27 , не зазначивши при цьому звідки йому ті обставини стали відомі.

Також, стороною обвинувачення суду не було надано можливості допитати свідка ОСОБА_15 , хоча для забезпечення явки цієї особи до суду у прокурора було достатньо часу, а суд сприяв стороні обвинувачення у забезпеченні можливості допиту свідка (шляхом застосування приводу, забезпечення відеоконференцзв?язку за допомогою власних технічних засобів, тощо), що у свою чергу позбавило можливості безпосередньо з`ясувати обставини, про які зазначено в протоколі впізнання.

Враховуючи, що суду не були надані первинні матеріали, які слугували предметом дослідження експертом в ході проведення експертизи № 111/16, а також не надані протоколи отримання умовно-вільних та експериментальних зразків почерку ОСОБА_7 , до вказаних документів не мала доступу і сторона захисту, суд не прийняв до уваги висновок експерта про те, що рукописні тексти у формах № 1 на ім`я ОСОБА_17 , ОСОБА_16 виконані ОСОБА_7 , враховуючи також і те, що експертом зазначено лише про ймовірність виконання таких написів саме обвинуваченим.

Окрім наведеного, проаналізувавши вимоги Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом МВС України 13.04.2012 року № 320, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження того, що громадян України ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 фактично не існувало, а під документами на імена цих осіб фактично жили громадяни Ісламської Республіки ОСОБА_14 , що вказувало б на обґрунтованість версії обвинувачення.

Суд також погодився і з тим, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження того, що громадянами Ісламської Республіки ОСОБА_19 ; ОСОБА_11 ; ОСОБА_21 був здійснений незаконний перетин державного кордону України. При цьому стороною обвинувачення взагалі не надано доказів фактичного існування громадян Ісламської Республіки Іран Саджані ОСОБА_28 та ОСОБА_21 , їх в`їзду на територію України, оформлення ними паспортів громадян України для виїзду за кордон та фактичний перетин державного кордону України з використанням цих паспортів.

Разом із цим, не було надано й жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 були виготовлені форми № 1 на вказаних осіб, а також що саме ним були оформлені заяви про видачу паспортів замість втрачених.

Стороною обвинувачення не спростовані доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 діяв у відповідності до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженим наказом МВС України 13.04.2012 року № 320, адже в обвинуваченні не наведено жодних порушень вказаного порядку, які б, за версією обвинувачення, були б допущені ОСОБА_7 .

При цьому, суд зауважив, що висновки експертизи про те, що форми № 1 були виготовлені ймовірно пізніше вересня 2011 року, висновків суду не спростовують, адже по-перше, експертом не надано чіткої відповіді щодо часу виготовлення цих документів, по-друге, відсутні докази того, що форми № 1 виготовлені саме ОСОБА_7 , який розпочав роботу лише з жовтня 2012 року.

Досліджені ж в судовому засіданні докази у своїй сукупності не підтверджують наявності в діях ОСОБА_7 будь-яких порушень покладених на нього службових обов`язків, його обізнаності про діяльність ОСОБА_15 , щодо якого наявний вирок суду, що набрав законної сили.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З наведеного слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити всі докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд;

Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням суду і відповідно до ст. 94 КПК України, повинна ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та керуючись законом має бути оцінений кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які істотно вплинули на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші.

Відповідно до ч. 2 ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Повторно здійснивши часткове дослідження доказів, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність в діях обвинуваченого складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України.

Так, сторона обвинувачення посилається як на доказ винуватості ОСОБА_7 , зокрема, на:

- ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015, якою у кримінальному провадженні № 0000123 від 11.06.2014 за ст. 332 ч. 2 КК України надано дозвіл на обшук квартири у АДРЕСА_5 за місцем фактичного мешкання громадянина Ісламської республіки Іран ОСОБА_11 , з метою відшукання та вилучення паспортів громадян України на ім`я ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , їх копій або документів щодо їх отримання, паспортів та інших документів невстановлених громадян Ісламської республіки ОСОБА_14 , тощо (т. 1 а.с. 224);

- копію протоколу обшуку від 15.06.2015, яким були вилучені документи, зокрема паспорт громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_17 , паспорт громадянин ОСОБА_29 республіки ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_11 , посвідка на постійне проживання на ім`я ОСОБА_30 , картка платника податків на ім`я ОСОБА_17 , нотаріально посвідчені довіреності, фотографії, папірці з рукописними написами, інші документи (т. 2 а.с. 63);

- додатки до протоколу огляду від 16.06.2015, яким оглянуто паспорт громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_17 , паспорт громадянин ОСОБА_29 республіки ОСОБА_14 на ім`я ОСОБА_11 , посвідка на постійне проживання на ім`я ОСОБА_30 , картка платника податків на ім`я ОСОБА_17 , нотаріально посвідчені довіреності, фотографії, папірці з рукописними написами, інші документи (т. 1 а.с. 151-187);

- протокол огляду від 17.06.2015 у кримінальному провадженні № 0000123 від 11.11.2014, яким зафіксовано огляд слідчим планшетного комп`ютера, в ході огляду якого були виявлені зображення (т. 1 а.с. 238-239);

- протоколом огляду без додатків від 17.06.2015 у кримінальному провадженні № 0000123 від 11.11.2014, яким зафіксовано огляд слідчим мобільного телефону, вилученого під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_11 , в ході якого були виявлені фотографії (т. 2 а.с. 77);

- ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2015, якою у кримінальному провадженні № 0000123 від 11.11.2014 надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у Новомиколаївському відділенні Вільнянської ОДПІ ГУ ДФС України оригіналів документів, що стали підставою для оформлення та отримання ОСОБА_17 картки платника податків (т. 1 а.с. 241-242);

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 16.07.2015, згідно з яким яким у приміщенні Новомиколаївського відділення Вільнянської ОДПІ ГУ ДФС Запорізької області було вилучено облікову картку фізичної особи платника податків від 26.06.2014 на ім`я ОСОБА_17 (т. 2 а.с. 1);

- ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2015, якою у кримінальному провадженні № 0000123 від 11.11.2014 надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у володінні Державного реєстру виборців щодо ОСОБА_17 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 (т. 2 а.с. 74-76);

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 02.07.2015, згідно з яким у приміщенні районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району було вилучено виписку з Державного реєстру виборців (т. 2 а.с. 71-72);

- ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2015, якою у кримінальному провадженні № 0000102 від 05.08.2015 надано дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів, що перебувають у Новомиколаївському відділенні Вільнянської ОДПІ ГУ ДФС України оригіналів документів, що стали підставою для оформлення та отримання ОСОБА_16 та ОСОБА_18 картки платника податків (т. 2 а.п. 4-5);

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 08.09.2015, згідно з яким у приміщенні Новомиколаївського відділення Вільнянської ОДПІ ГУ ДФС Запорізької області були вилучені облікові картки фізичної особи платника податків на імена ОСОБА_16 та ОСОБА_18 .. а також копії довіреності від імені ОСОБА_18 та ОСОБА_16 (т. 2 а.с. 6);

- висновок експерта від 18.12.2015, згідно з яким у заявах про видачу паспорту форми № 1 на імя ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 фотокартки не замінювались (т. 2 а.с. 56);

- висновок експерта № Д/260 від 26.10.2015, згідно з яким рукописні записи на поштовому конверті та інші рукописні записи, а також підпис посадової особи на другій та одинадцятій сторінці паспорту на ім`я ОСОБА_17 виконані ОСОБА_7 , рукописні записи на першій, другій та одинадцятій сторінці паспорту на ім?я ОСОБА_17 виконані ОСОБА_33 (т. 1 а.с. 112 -117);

- висновок експерта № Д/271 від 31.10.2015, згідно з яким підписи у заявах про видачу паспорту форми № 1 на імена ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 виконані відповідно не певними особами, а саме не ОСОБА_34 , не ОСОБА_35 , не ОСОБА_36 , а іншою особою. Підпис у графі «паспорт оформив паспортист» у заяві про видачу паспорту на ім?я ОСОБА_18 виконаний ОСОБА_33 (т. 1 а.с. 122-128);

- висновок експертів від 11.08.2016, згідно з яким у заявах про видачу паспорту (форма № 1) на імена ОСОБА_18 , датованій 05.11.1998, ОСОБА_17 , датованій 22.10.2001, ОСОБА_16 , датованій 20.11.2001, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Записи з лицьової сторони заяв про видачу паспорту на імена ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 виконані ймовірно пізніше вересня 2011 року (т. 2 а.с. 14);

- висновок експерта № 111/16 від 11.04.2017, згідно з яким рукописний текст у заявах про видачу паспорту форма № 1 від 05.11.1998 на ім`я ОСОБА_18 , на ім`я ОСОБА_17 від 22.10.2001, на ім`я ОСОБА_16 від 20.11.2001, виконаний не ОСОБА_7 , підпис у формах № 1 на ім`я ОСОБА_17 та ОСОБА_16 виконаний ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 37);

- протокол впізнання від 15.06.2016, згідно з яким свідок ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка на прохання ОСОБА_30 виготовила три паспорти громадян України на ім`я ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які власноруч передавав ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 61-62);

- вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.10.2015, яким ОСОБА_15 визнано винним та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 332 ч. 2 КК України (т. 1 а.с. 143-145);

- копії висновків за результатами службового розслідування щодо законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 200-223).

На переконання колегії суддів, наведеним доказам надана належна оцінка, а тому доводи прокурора не заслуговують на увагу.

Так, у вироку суд дійшов правильного висновку про неврахування в якості доказу протоколу огляду від 17.06.2015, відповідно до якого було оглянуто телефон, вилучений під час обшуку житла ОСОБА_11 .

З матеріалів провадження вбачається, що під час проведення вказаної слідчої дії було завантажено та збережено на оптичний носій всю інформацію, що містилась на карті пам`яті телефону, в тому числі графічне зображення photo0191. Жодних відомостей про зміст вилучених даних, в тому числі і вказаного зображення, в протоколі зазначено не було, однак вказано про долучення до нього роздрукованого файлу photo0191, який фактично у матеріалах провадження відсутній та прокурором у суді наданий не був.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що вказаним протоколом не зафіксовано інформації, яка має доказове значення, що свідчить про неналежність цього доказу в контексті вимог ст. 85 КПК України.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується й з неврахуванням судом в якості доказу й висновку експерта №111/16 від 11.04.2017 у зв`язку з тим, що первинні матеріали, які були предметом дослідження експертом в ході проведення експертизи, а також протоколи отримання умовно-вільних та експериментальних зразків почерку ОСОБА_7 , суду не надавались та до цих документів не мала доступу і сторона захисту.

З описової частини вказаного висновку вбачається, що для проведення дослідження експерту було надано, зокрема: вільні зразки почерку ОСОБА_7 , наявні в журналі реєстрації заяв про втрату або викрадення паспорта № 2333-31 Новомиколаївського РС УДМС від 04.08.2012 та книзі обліку надходження і витрачення бланків паспортів № НОМЕР_5 Новомиколаївського РС УДМС від 16.08.2012; умовно-вільні зразки почерку ОСОБА_7 , наявні в протоколах допиту підозрюваного від 08.02.2016 та 31.03.2016; експериментальні зразки почерку та підпису ОСОБА_7 з постановами та протоколами їх відібрання від 13.07.2015 та 08.09.2015.

Між тим, зазначені документи, які були предметом дослідження при проведенні експертизи, у матеріалах провадження відсутні та стороною обвинувачення надані не були. Більш того, не надавались суду й докази правомірності їх вилучення.

Наведені обставини унеможливили перевірку допустимості вказаного доказу в розумінні вимог ст. 87 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що під час судового розгляду клопотань про дослідження цих доказів заявлено не було.

Однак, суд звертає увагу на те, що вказаний висновок експерта є доказом сторони обвинувачення, на яку в силу вимог ст. 92 КПК України покладається обов`язок доказування обставин, що становлять предмет доказування, на слідчого, прокурора.

З матеріалів провадження вбачається, що вказані мотиви суду були відомі прокурору з часу ухвалення вироку судом першої інстанції, на стадії його первинного апеляційного розгляду, а так само й касаційного.

Незважаючи на це, протягом цього часу, а також під час апеляційного розгляду провадження Дніпровським апеляційним судом, прокурором відомостей про законність здобуття доказів, що були предметом дослідження під час проведення експертизи, надано не було.

За цих умов, враховуючи відсутність можливості у інший процесуальній спосіб перевірити допустимість вказаного висновку, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про його неврахування в якості доказу.

З наведених мотивів неможливо врахувати в якості доказів й решту наданих стороною обвинувачення висновків експертів.

Колегією суддів встановлено, що експертами проводились дослідження заяв про видачу паспортів форми № 1 на ОСОБА_18 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , поштові конверти та аркуші паперу з рукописним текстом, а також самі паспорти, проте наведені докази у матеріалах провадження відсутні.

Більш того, суд звертає увагу на те, що ці висновки засвідчують лише факти:

- відсутності ознак заміни фотокарток у заявах про видачу паспорту форми № 1 на імя ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 ;

- виконання ОСОБА_7 рукописних записів на поштовому конверті та інших рукописних записів, а також підпису посадової особи на другій та одинадцятій сторінці паспорту на ім`я ОСОБА_17 ;

- виконання рукописних записів на першій, другій та одинадцятій сторінці паспорту на ім?я ОСОБА_17 . ОСОБА_33 ;

- виконання іншою особою (не ОСОБА_34 , не ОСОБА_35 , не ОСОБА_36 ) підписів у заявах про видачу паспорту форми № 1 на імена ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ;

- виконання підпису у графі «паспорт оформив паспортист» у заяві про видачу паспорту на ім?я ОСОБА_18 . ОСОБА_33 ;

- відсутність ознаки штучного зістарювання документів у заявах про видачу паспорту (форма № 1) на імена ОСОБА_18 , датованій 05.11.1998, ОСОБА_17 , датованій 22.10.2001, ОСОБА_16 , датованій 20.11.2001;

- виконання записів з лицьової сторони заяв про видачу паспорту на імена ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 ймовірно пізніше вересня 2011 року.

Аналізуючи наведені висновки експертів, колегія суддів вважає, що вони свідчать лише про факт оформлення документів із втрати паспортів громадянами ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , проте винуватості ОСОБА_7 , як особи, яка була уповноважена на вчинення вказаних дій, не доводять.

Що стосується неврахування судом в якості доказів протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.06.2016, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 серед пред`явлених йому фотознімків впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка на прохання ОСОБА_30 виготовила три паспорти громадян України на ім`я ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , то колегія суддів погоджується з тим, що слідча дія проведена без дотримання положень ст. 228 КПК України.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що перед проведенням впізнання свідок не був опитаний про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку впізнають, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу.

Вирішуючи питання допустимості цього доказу, колегія суддів керується також й тим, що під час судового та апеляційного розгляду стороною обвинувачення не було забезпечено можливості допиту ОСОБА_15 з метою усунення будь-яких сумнівів та протиріч, які були встановлені під час дослідження протоколу вказаної слідчої дії, а також з`ясування інших обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 КПК України, обов`язок забезпечення присутності під час судового розгляду свідків обвинувачення покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК України, прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки свідків шляхом здійснення судового виклику.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор під час судового розгляду не забезпечив явки до суду свідка ОСОБА_15 , тоді як суд вжив усіх можливих та необхідних заходів для допиту зазначеного свідка в режимі відеоконференції, проте свідок на зв`язок не виходив. Ухвала суду про привід зазначеного свідка виконана не була.

Таким чином, допит свідка судом не було здійснено з об`єктивних причин.

Під час апеляційного розгляду судом неодноразово здійснювався виклик свідка, а також ухвалено рішення про його привід, яке залишилось без виконання.

Отже, сторона обвинувачення, на яку покладено обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, явки свідка ОСОБА_15 показання якого, на переконання прокурора, мали важливе значення при доказуванні винуватості обвинуваченого, в судові засідання не забезпечила.

Вирішуючи питання обґрунтованості неврахування судом висновків за результатами службового розслідування щодо законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , відповідно до якого рекомендовано притягнути до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_7 за порушення вимог законодавства, в тому числі Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, колегія суддів погоджується з тим, що ці висновки з огляду на ст. 99 КПК не мають доказового значення у даному кримінальному провадженні і не є процесуальним джерелом доказів.

Суд звертає увагу на те, що наведені висновки можуть лише доповнювати доказову базу, за умови визнання винуватості особи доведеною, та правових наслідків в контексті вимог закону України про кримінальну відповідальність окремо не створюють.

Доводи прокурора про те, що неврахування судом вказаних висновків позбавило можливості сторону обвинувачення спростувати доводи захисту щодо дотримання ОСОБА_7 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України № 320 від 13.04.2012 суд розцінює критично, оскільки з`ясування цих обставин у разі притягнення особи до кримінальної відповідальності покладається на сторону обвинувачення, яка фактично уповноважила це здійснити інший орган УДМС України в Запорізькій області.

Що стосується неприйняття в якості доказу наданого прокурором вироку Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.10.2015 року, яким ОСОБА_15 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, то і ці висновки суду є обґрунтованими, оскільки виходячи з положень ст. 90 КПК України цей вирок може мати преюдиційне значення для суду лише у питаннях про допустимість доказів, і не має цього значення для встановлення винуватості особи.

Щодо решти доказів, зокрема протоколів обшуку, оглядів, тимчасових доступів до речей та документів, а також пояснень свідків, які були досліджені судом першої інстанції, то колегія суддів вважає, що вони у сукупності винуватість ОСОБА_7 не доводять.

Колегія суддів зазначає, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, вступивши у змову з ОСОБА_10 , завів відповідні справи по втраті паспортів неіснуючих осіб - ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , вніс неправдиві відомості до протоколів про адміністративне правопорушення, постанов про накладення адміністративних стягнень, висновків за заявою про втрату паспортів та карток реєстрації вказаних осіб.

Всі зазначені документи ОСОБА_7 завірив своїми підписами, як службова особа Новомиколаївського РС УДМС України в Запорізькій області.

При цьому, ОСОБА_7 , із залученням невстановленої слідством особи та використовуючи відповідні бланки заяв (форма № 1) старого зразка, надруковані ще у 1996 році, оформив відповідні заяви на отримання попередніх нібито втрачених паспортів на ім`я вказаних осіб, куди вклеїв отримані від ОСОБА_15 фотокартки громадян Ісламської Республіки ОСОБА_14 .

В подальшому ОСОБА_7 вніс завідомо неправдиві відомості у заяви про видачу паспортів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , куди вклеїв фотокартки громадянин Ісламської Республіки ОСОБА_14 та видав завідомо неправдиві офіційні документи, а саме паспорти громадян України.

Аналізуючи наведені обставини у сукупності з тими доказами, які визнані судом належними та допустимими, колегія суддів приходить до висновку, що вони не засвідчують ані злочинної змови обвинуваченого з ОСОБА_15 , ані оформлення безпосередньо ОСОБА_7 вказаних в обвинуваченні документів, ані обізнаність у злочинних діях третіх осіб, що в даному випадку підлягає обов`язковому доказуванню.

Більш того, стороною обвинувачення не було надано жодних доказів на підтвердження того, що осіб з прізвищами ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 фактично не існувало, а під документами на імена цих осіб фактично жили громадяни Ісламської Республіки ОСОБА_14 .

Не надала сторона обвинувачення і доказів на підтвердження того, що громадянами Ісламської Республіки ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 взагалі був здійснений незаконний або ж законний перетин державного кордону України.

Також, стороною обвинувачення взагалі не надано доказів фактичного існування громадян Ісламської Республіки Іран Саджані ОСОБА_28 та ОСОБА_21 , їх в`їзду на територію України, оформлення ними паспортів громадян України для виїзду за кордон та фактичний перетин державного кордону України з використанням цих паспортів.

Таким чином, матеріали провадження не містять переконливих даних про видачу саме ОСОБА_7 , як службовою особою, завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до них завідомо неправдивих відомостей, як і доказів сприяння організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України наданням засобів, вчинене щодо кількох осіб за попередньою змовою групою осіб.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд вважає, що суд навів у мотивувальній частині вироку переконливі мотиви та підстави виправдання обвинуваченого, які відповідають положенням п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а тому приходить до висновку про повноту судового розгляду та відповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

На переконання колегії суддів, висновки суду про недоведеність, що в діях обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України є законними, а необхідність виправдання останнього за цих обставин обґрунтованою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За результатами апеляційного перегляду вироку щодо ОСОБА_7 апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції з належним дотриманням вимог ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника з викладених у них мотивів та вважає за необхідне вирок залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4