Справа № 466/824/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/950/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Любитів Ковельського району Волинської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має двоє дітей (2007р.н., 2015р.н.), непрацюючого, працездатного, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше засудженого, останній раз 24.12.2021 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст. 121, ч.4 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2021р. у виді позбавлення волі строком 11 (одинадцять) років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

У відповідності до ст.71 КК України ОСОБА_7 до остаточно покарання за сукупністю злочинів, визначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 22.12.2008р. і за сукупністю вироків визначено покарання у виді позбавлення волі строком 12 (дванадцять) років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання 05.03.2021 року.

У строк відбування покарання зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання 27.01.2018 року до звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави 02.07.2019 року з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів та цивільних позовів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 09 січня 2018 року приблизно о 01:00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , діючи умисно та з корисливих мотивів, шляхом застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, наніс декілька ударів по голові, тулубу, кінцівках потерпілій ОСОБА_10 , чим завдав останній тілесні ушкодження у виді синців на волосяній частині голови, в ділянці лівого ока, на шиї зліва, на руках, на ногах, на лівій молочній залозі, садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, в ділянці правого колінного суглобу, які відповідно до висновку експерта №39 від 09.01.2018 відносяться до легкого тілесного ушкодження, після чого заволодів її мобільним телефоном торгової марки «Самсунг J530FM Galaxi J5 Duos» с/н НОМЕР_1 , заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 4900 грн.

Крім цього, ОСОБА_7 20 січня 2018 року приблизно о 01:00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , діючи повторно, умисно та з корисливих мотивів, шляхом застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, наніс декілька ударів по тулубу та кінцівках потерпілій ОСОБА_11 , чим завдав останній тілесні ушкодження у виді синців на спині, на грудях, на руках та ногах, які відповідно до висновку експерта №129 від 25.01.2018, відносяться до легкого тілесного ушкодження, після чого заволодів грошовими коштами у сумі 300 доларів США, що відповідно до курсу валют НБУ станом на 20.01.2018 становить 8633, 25 грн., 2000 грн., планшетом торгової марки «Асус» вартістю 1600 грн. фотоапаратом торгової марки «Кенон» вартістю 6000 грн., якими розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 16233,25 грн.

Не погоджуючись із вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржений вирок. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання - 6 /шість/ років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Луцького міського суду Волинської області від 24.12.2021, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.121, ч.4 ст.187 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а також вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022, яким ОСОБА_7 засуджено за п.п.1,6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 186, згідно ст. ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі довічно з конфіскацією всього майна - визначити остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 22.12.2008 за ч. 1 ст. 129, ч.3 ст. 152 КК України, яким ОСОБА_7 засуджено до 11 років 6 місяців позбавлення волі, а в подальшому, згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області звільнено з місць позбавлення волі 18.10.2017 умовно-достроково на не відбутий строк покарання 1 рік 1 місяць 9 днів - призначити остаточне покарання за сукупністю вироків у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відносно ОСОБА_7 20.06.2022 постановлено вирок Оболонським районним судом м. Києва, яким ОСОБА_7 засуджено за п.п.1,6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 186, згідно ст. ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі довічно з конфіскацією всього майна.

Таким чином судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що проявилось у тому, що ним не визначено остаточне покарання у спосіб, передбачений ч. 4 ст. 70 КК України, а саме, не враховано вирок Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022, який станом на день постановлення вироку не набрав законної сили, оскільки оскаржується в апеляційному порядку.

Захисник обвинуваченого у апеляційній скарзі просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.08.2024 р. щодо ОСОБА_7 , а кримінальне провадження закрити згідно п. З ч. 1 ст. 284 КПК.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції взяв на віру, і вважає правдивими показання потерпілих осіб, безпідставно відкинувши твердження підзахисного про їх неправдивість і наявність підстав для обмови. У вироку відсутнє належне обґрунтування такої позиції. Вказує, що його підзахисний не заперечував факт попереднього знайомства із потерпілими, а також не заперечує проведення спільного часу із кожною з них окремо. При цьому ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень потерпілим не спричиняв, не мав корисливого мотиву заволодіти їх майном, яке з добровільної згоди потерпілих було здано в ломбард. Захисник зазначає, що за відсутності згоди потерпілих використати в узгоджений із ними спосіб належне їм майно через мережу ломбардів обвинувачений не здавав би це майно в ломбард.

Також вказує, що суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Окрім того його підзахисний не визнавав причетності до інкримінованих діянь. Зібрані докази не є достатніми для ухвалення вироку обвинувального характеру. Суд першої інстанції неправильно оцінив наявні докази та прийшов до невірного висновку про його винуватість, хоча мав би виправдати його. З цих причин вирок підлягає скасуванню, а провадження належить закрити згідно п. З ч. 1 ст. 284 КПК, так як не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Також були відсутні підстави для задоволення (повного та часткового) цивільних позовів потерпілих та звернення застави в дохід держави. Адже сам факт перебування ОСОБА_7 під вартою в рамках іншого кримінального провадження і факт його притягнення до кримінальної відповідальності за межами цієї справи за відсутності вироку, який би набрав законної сили, не дає суду підстав для звернення застави в дохід держави.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора, який підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти апеляційних вимог сторони захисту, обвинуваченого та його захисника на підтримку своєї апеляційної скарги та заперечення проти апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано в повному обсязі.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд повинен перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Захисник у апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції допущено порушення норм Закону при оцінці і дослідженні доказів у справі, однак колегія суддів не погоджується із таким твердженням сторони захисту та вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Так, суд першої інстанції, на основі належних, достатніх та допустимих доказів, які були належно, безпосередньо, всебічно та повно дослідженні судом першої інстанції, у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального Закону, дійшов вірного висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Так, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої ОСОБА_10 підтверджується показаннями потерпілої про обставини вчинення грабежу, а також письмовими доказами по справі, зокрема даними, що містяться у:

- протоколі прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 09 січня 2018 року, в якій остання повідомила про те, що 09.01.2018 року близько 01.00 02.00год ночі по АДРЕСА_2 шляхом вільного доступу знайомий ОСОБА_12 з м.Луцьк відкрито заволодів її мобільним телефоном марки «Самсунг Галаксі 5» з сім-картою, номер НОМЕР_2 , після чого наніс їй тілесні ушкодження в область голови (т.3 а.с.116);

- висновку експерта №39 від 10.01.2018 року у гр. ОСОБА_10 згідно наданої медичної документації та даних огляду виявлено синці на волосяній частині голови, в ділянці лівого ока, на шиї зліва, на руках, на ногах, на лівій молочній залозі, садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, в ділянці правого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів та при ударі до таких під час падіння, могли виникнути 09 січня 2018 року і відносяться до легкого тілесного ушкодження (т.3 а.с.118-119);

- заяві ОСОБА_7 від 09.01.2018 року на ім`я слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_13 , згідно якої він просить долучити до матеріалів кримінального провадження квитанцію з ломбарду « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що на АДРЕСА_4 та даними самої квитанції про отримання кредиту в сумі 4900грн. за мобільний телефон марки «Samsung J530FM Galaxy J5 Duos» (т.3 а.с.120-121);

- протоколі слідчого експерименту від 12 січня 2018 року, проведеного за участі потерпілої ОСОБА_10 , в ході якого потерпіла показала яким чином наносив їй ОСОБА_7 удари 09 січня 2018 року, заволодів її мобільним телефоном, та фототаблицею до нього (т.3 а.с.122-127);

- висновку експерта №74 від 17.01.2018 року встановлено, що у гр. ОСОБА_10 при проведенні первинної судово-медичної експертизи були виявлені синці на волосяній частині голови, в ділянці лівого ока, на шиї зліва, на руках, на ногах, на лівій молочній залозі, садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, в ділянці правого колінного суглобу, які утворились від дії тупих предметів та при ударі до таких під час падіння, могли виникнути 09 січня 2018 року і відносяться до легкого тілесного ушкодження. Беручи до уваги дані матеріалів кримінального провадження, а саме протокол допиту потерпілої, протоколи проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , слід вважати, що механізм утворення тілесних ушкоджень у неї міг бути наступним: синці в скроневій ділянці зліва, в ділянці лівого ока могли виникнути внаслідок удару рукою в ліву половину голови, як продемонстровано на фото №1; синці і садно на лівій руці, могли виникнути внаслідок ударів ногою по руці, синці в ділянках обох колінних суглобів, садно в ділянці правого колінного суглобу могли виникнути внаслідок падіння потерпілої на коліна, як продемонстровано на фото №2, 3; синець на лівій молочній залозі міг виникнути внаслідок удару ногою у груди зліва, як продемонстровано на фото 4 під час проведення слідчого експерименту із потерпілою 12 січня 2018 року. Синці на шиї, на правій руці утворились від дії тупих предметів (т.3 а.с.129-130). Це підтверджує правдивість показань потерпілої ОСОБА_10 щодо механізму отримання тілесних ушкоджень.

- відповіді з ломбарду «Заставо-кредитний дім» від 11.01.2018 №456/1 стосовно зданого у ломбард мобільного телефону марки «Samsung J530FM Galaxy J5 Duos» (а.с.131);

- протоколах пред`явлення для впізнання від 31.01.2018 року, згідно яких свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 серед пред`явлених їм для впізнання осіб впізнали ОСОБА_7 , як особу, що разом з ними перебувала у квартирі ОСОБА_10 ввечері 08.01.2018р. (т.3 а.с.132-135, 136-139).

Окрім цього, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої ОСОБА_11 , повторно, підтверджується показаннями потерпілої про обставини вчинення грабежу , а також письмовими доказами по справі, а саме даними, що містяться у:

- рапорті помічника ОЧ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 23.01.2018 отримано заяву від ОСОБА_11 про викрадення ОСОБА_16 300 доларів США, яку зареєстровано в ЄО №1764 від 23.01.2018 (т.3 а.с.140);

-протоколі прийняття заяви ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення від 23 січня 2018 року, в якій остання повідомила про те, що на АДРЕСА_3 з 18.01.2018 року ОСОБА_7 шляхом застосування як фізичного так і психологічного насильства відкрито заволодів її коштами в розмірі 300 доларів США, планшетом Асус, фотоапаратом марки Canon, а також відкрито залякавши няню її дитини ОСОБА_17 , відкрито заволодів коштами у розмірі 2000грн. Всього на загальну суму 15 000грн (т.3 а.с.141);

- висновку експерта №129 від 25.01.2018 року у гр. ОСОБА_11 виявлені синці: на спині, на грудях, на руках, на ногах, які утворились від дії тупих предметів, могли виникнути в ніч з 19 на 20 січня 2018 року, як вказує потерпіла, та відносяться до легкого тілесного ушкодження (т.3 а.с.143);

-протоколах пред`явлення для впізнання від 28.01.2018 року та фототаблицями, потерпіла ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_17 серед пред`явлених їм для впізнання осіб впізнали ОСОБА_7 , як особу, що кілька днів проживала у квартирі з ОСОБА_11 (т.3 а.с.144-147, 148-151, 152-155).

- довідках та відомостях з ломбарду, що саме обвинувачений ОСОБА_7 здавав викрадені ним речі потерпілих (т.3 а.с.162-174).

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведено повністю, а його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілих. Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого немає.

Враховуючи все вище наведене, досліджені в судовому засіданні письмові докази, відповідно до ст.85, 86 КПК України, є належними та допустимими, не викликають сумнівів у їх достовірності, тому суд першої інстанції підставно взяв їх за основу при постановленні даного вироку та дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності до положень ст. 370 КПК України. Підстав для виправдання останнього, як на цьому наполягає сторона захисту, колегією суддів не встановлено.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, характеризуючі дані на обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності у тому числі і за особливо тяжкі злочини, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обтяжуючої обставини рецидиву злочину.

Так, прокурор у апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відносно ОСОБА_7 20.06.2022 постановлено вирок Оболонським районним судом м. Києва, яким останнього засуджено за п.п.1,6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 186, згідно ст. ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі довічно з конфіскацією всього майна.

Однак, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, прокурором не було долучено ні на досудовому слідстві, ні підчас судового розгляду вироку Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року щодо ОСОБА_7 , відповідно сторона захисту не була ознайомлена із таким фактом, який у свою чергу може значно погіршувати становище обвинуваченого ОСОБА_7 , ні під час відкриття матеріалів кримінального провадження органом досудового розслідування , ні під час судового розгляду.

Окрім того, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022, який станом на день постановлення вироку судом першої інстанції, а також на час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не набрав законної сили, оскільки оскаржується в апеляційному порядку.

Таким чином, колегією суддів не встановлено підстав для врахування вироку Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022 щодо ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні при призначенні останньому покарання, як на цьому наполягає сторона обвинувачення. Окрім того, дане питання може бути вирішене на стадії виконання вироків судів, після прийняття апеляційною інстанцією рішення щодо вироку Оболонського районного суду м. Києва від 20.06.2022 р. щодо ОСОБА_7 .

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у межах даного кримінального провадження, у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна, із застосуванням положень ст.ст. 70, 71 КК України, відповідає цілі та меті покарання, вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним, достатнім та не є м`яким чи надто суворим, спрямоване на запобігання вчиненню останнім у майбутньому нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів наголошує, що не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про безпідставність звернення застави в розмірі 38 420 грн. в дохід держави, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 порушив обов`язки, встановлені йому при визначенні застави як альтернативного запобіжного заходу ухвалою суду від 14 травня 2019 року.

Таким чином, доводи апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку суду першої інстанції чи призначення нового розгляду у суді першої інстанції, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, що перебуває під вартою - у той самий строк з дня отримання копії такого рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4