ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1948/24 Справа № 189/4546/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000599 стосовно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 29.05.2019 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 342 Кримінального кодексу України до покарання у виді 2 років обмеження волі, на підставі ст. 71 Кримінального кодексу України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19.10.2017, загальний термін покарання 2 роки 3 місяці обмеження волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК),
за участю:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8
ВСТАНОВИВ:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці.
Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло та інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану за наступних обставин.
ОСОБА_6 в період незнятої судимості, 21.08.2023 близько 20:00 год. (більш точний час в ході розгляду справи не встановлено), діючи в умовах воєнного стану, проник на огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_9 , де, пересвідчившись у тому, що його дії носять таємний характер та проник до житлового будинку ОСОБА_9 , звідки умисно, таємно, вчиняючи злочин повторно, викрав належну ОСОБА_9 пральну машинку марки «Prime», ринкова вартість якої становить 3 759,00 гривень, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на вказану суму.
Крім цього, ОСОБА_6 05.10.2023 близько 19:00 год. (більш точний час в ході розгляду справи не встановлено), діючи в умовах воєнного стану, проник на огороджену по периметру територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , належної ОСОБА_10 , де через незачинені вхідні двері, проник до сараю, розташованого на території вказаного домоволодіння, звідки умисно, таємно, вчиняючи злочин повторно, викрав належний ОСОБА_10 водяний насос марки «Baracuda» ринкова вартість якого становить 3 306,16 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на вказану суму.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.
За змістом апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження і просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що вказаний злочин він не вчиняв, а взяв на себе чужу вину за 500 гривень, які йому запропонували працівники поліції на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , на що він погодився, так як останні пообіцяли йому умовний термін. Обвинувачений в той час був у запої тому і погодився, про що почав заявляти в суді першої інстанції. Посилається на те, що крадіжку він не вчиняв, що підтверджується відсутністю його відбитків пальців рук на насосі та пральній машинці. Також зауважує, про порушення вимог ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України через те, що відсутній в повному обсязі відеозапис цієї слідчої дії. В суді першої інстанції він заявляв відвід захиснику та просив замінити захисника, проте суд неумотивовано відмовив в його задоволенні. Вважає, що допущена неповнота судового розгляду, оскільки не враховано, що у нього є діти, а також свідків з його сторони не викликали, чим також порушено його право на захист.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і з підстав, викладених у скарзі просили її задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого...
Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі № 589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.
Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.
В постанові ККС ВС від 14 вересня 2021 року у справі № 439/877/16-к, касаційний суд зазначив, що обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.
У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав у повній мірі.
Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильну оцінку доказів та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час їх оцінки, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є не обґрунтованими, а вирок суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості, є достатньо мотивованим, з огляду на наступне.
За змістом ст. 411 КПК судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: (1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; (2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; (3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; (4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За результатами апеляційного розгляду вказаних підстав для скасування або зміни вироку суду не встановлено.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом наступними доказами.
Показаннями самого обвинуваченого, який в суді першої інстанції свою вину спочатку не визнав, а під кінець судового розгляду, в судових дебатів та останнього слова визнав свою винуватість та просив суворо не карати та призначити йому покарання із застосуванням статті 75 КК.
Показаннями потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які пояснили про час вчинення злочину, предмет крадіжки, а також пояснили про обставини про ведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_6 під час якого останній добровільно, без примусу та підказок сторонніх осіб показував як вчиняв злочин та впевнено орієнтувався на місці злочину. Також пояснили, що обвинувачений вибачався перед ними за вчинену крадіжку.
Про відсутність будь-якого тиску, примусу та підказок в ході слідчого експерименту повідомляли і поняті ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які брали участь у слідчому експерименті та були допитані в суді першої інстанції.
Вказані обставини підтверджуються протоколами слідчих експериментів 01.12.2023 та від 02.12.2023, які підписані всіма учасниками слідчої дії, в тому числі обвинуваченим ОСОБА_6 без зауважень. Під час складення протоколу слідчий окремо встановлював у ОСОБА_6 чи добровільно він брав участь у слідчій дії і чи не застосовувався до нього тиск, на що будь яких зауважень та пояснень від останнього не надійшло.
Показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які пояснили, що саме ОСОБА_6 продав пральну машинку (свідку ОСОБА_15 ) та водяний насос (свідку ОСОБА_16 ), які в подальшому вилучили працівники поліції.
Протоколом огляду предмета від 15 листопада 2023 року підтверджуються показання свідка ОСОБА_15 , що саме ОСОБА_6 продав йому пральну машинку, оскільки з самого початку під час її вилучення свідок одразу заявив, що він її купив у ОСОБА_6 .
Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 23.11.2023 (а.с. 58 - 62, 89 - 93) свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 впізнали ОСОБА_6 , як особу, яка продала їм вищезазначені речі.
Винуватість ОСОБА_6 також підтверджується іншими доказами у їх сукупності, зокрема: протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02.11.2023 року та заявою ОСОБА_9 (а.с. 38,39); Протоколом огляду місця події від 02.11.2023 року (а.с. 40-44); Заявою ОСОБА_17 про добровільну видачу пральної машинки «Малютка» (а.с. 45); Протоколом огляду предметів від 15.11.2023 року (а.с. 46-49); Висновком експерта № 5891/23 від 21.11.2023 року (а.с. 53-57); Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 02.11.2023 року та заявою ОСОБА_10 (а.с. 68,69); Протоколом огляду місця події від 02.11.2023 року (а.с. 70-74); Заявою ОСОБА_16 про добровільну видачу водяного насоса (а.с. 76); Протоколом огляду предметів від 16.11.2023 року (а.с. 77-80); Висновком експерта № 5889/23 від 21.11.2023 року (а.с. 84-88).
Надаючи оцінку вказаним доказам, суд першої інстанції належним чином виконав приписи ст. 94 КПК та дійшов обґрунтованого висновку про їх належність, достовірність, допустимість, а їх сукупність достатньою для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочинів поза розумним сумнівом і з таким висновком погоджується апеляційний суд.
Ураховуючи вимоги ст. 240 КПК, а також практику Верховного Суду, зокрема, постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, колегія суддів звертає увагу на те, що метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії, якими є відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.
Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив протоколи слідчих експериментів, в тому числі допитав потерпілих та понятих про обставини їх проведення за участю яких вони були проведені та обґрунтовано встановив, що зазначені слідчі дії проведені із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального закону.
Той факт, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 двічі змінив свої показання, а потім знову в апеляційній скарзі змінив свою позицію щодо визнання своєї вини, не є підставою для визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами, оскільки слідчий експеримент та показання, як вже було вказано вище, є окремими процесуальними джерелами доказів. До того ж, у цьому випадку під час слідчих експериментів ОСОБА_6 в присутності понятих, потерпілих і спеціаліста, не лише розповів, але й показав де знаходились викрадені речі, механізм, як він потрапив всередину вказаних приміщень тощо. Отже, слідчі експерименти відбувалися у формі, що містила ознаки відтворення дій, обстановки та обставин події. Це свідчить про те, що ці слідчі дії були проведені з дотриманням вимог закону та прав обвинуваченого, а тому вони є допустимими доказами.
Аналогічна правова позиція сформульована в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.02.2023 у справі № 200/9992/16-к.
Доводи обвинуваченого, що він не вчиняв цих злочинів, що на його думку підтверджується відсутністю відбитків пальців на предметах крадіжки, то апеляційних суд вважає їх не спроможними, оскільки як встановлено за результатами судового розгляді, вказані предмети ОСОБА_6 продав іншим особам - свідкам ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які користувались ними певний проміжок часу, чим пояснюється не зняття спеціалістом відбитків пальців рук на цих предметах в ході їх огляду. Проте це не спростовує встановлені обставини даного кримінального провадження, як і належність та достовірність доказів у їх сукупності на підставі яких встановлені фактичні обставини даного кримінального провадження.
Посилання обвинуваченого, що свідки зі сторони захисту не викликались не підтверджуються матеріалами у яких відсутні клопотання сторони захисту про виклик та допит свідків захисту, не заявлялись вони під час вирішення питання про обсяг та порядок дослідження доказів, а також під час вирішення судом питання про можливість закінчення стадії дослідження доказів та переходу до судових дебатів, про що обвинувачений не заперечував, визнавши свою провину.
Версія обвинуваченого про самообмову у вчиненні вказаних злочинів на прохання працівників поліції, які йому заплатили 500 гривень та про проведення двох слідчих експериментів, один з яких був штучний та проведений в магазині, не знайшла свого підтвердження будь-якими об`єктивними даними під час судового та апеляційного розгляду даного кримінального провадження та спростовується вищевикладеними доказами.
Стосовно доводів обвинуваченого про порушення його права на захист, зокрема на вільний вибір захисника, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Захисник ОСОБА_8 був призначений на стадії досудового розслідування постановою слідчого від 05 грудня 2023 року та здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі Доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, яка відповідно до положень кримінального процесуального законодавства вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою від 05 грудня 2023 року № 004-40012500.
В ході досудового розслідування ОСОБА_6 не заявляв про недовіру до захисника та про заміну захисника.
З технічних фіксацій судових засідань, зокрема 02.02.2024 слідує, що захисник займав активну позицію, а саме під час перехресного допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , показання яких є одним з ключових доказів у даному кримінальному провадженні, захисник брав активну участь та задавав питання на підтвердження позиції обвинуваченого. Також захисник задавав питання, зокрема свідку ОСОБА_16 чи міг свідок роздивитись його під захисного у вечірній час на вилиці без освітлення, тим самим, очевидно, ставив під сумнів достовірність результату слідчої дії за участі цього свідка пред`явлення особи для впізнання, під час якого свідок впізнав ОСОБА_6 за рисами обличчя, статурою тощо.
Захисник займав позицію, виходячи з позиції обвинуваченого щодо визнання або не визнання своєї вини, що зафіксовано технічною фіксацію судових засідань та його виступів під час судового розгляду.
Суд першої інстанції ухвалою від 13 лютого 2024 року розглянув заяву обвинуваченого про заміну (відвід) захисника та мотивовано відмовив в її задоволенні, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції і не знаходить підстав для іншого висновку з огляду й на таке.
Статтею 59 Конституції України гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави (ст. 20 КПК).
Водночас, нормами ст. 54 КПК передбачено можливість заміни захисника на будь-якій стадії провадження, у тому числі, якщо підозрюваний (обвинувачений) вважає, що здійснюваний захист є неефективним.
Ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав або кваліфікованої юридичної допомоги захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Карпюк та інші проти України», Заяви №№ 30582/04 і 32152/04, від 06 жовтня 2015 року, у п. 144, Суд нагадує, що незважаючи на важливість довірчих стосунків між адвокатом і його клієнтом, право обирати власного захисника не може вважатися абсолютним. Надання правової допомоги неминуче стає об`єктом певних обмежень за умов, коли вона є безоплатною, а також коли саме суди визначають, чи вимагають інтереси правосудця призначення обвинуваченому захисника. При призначенні захисника національні суди, безсумнівно, повинні враховувати побажання підсудного. Проте вони можуть не прийняти до уваги ці побажання, якщо існують відповідні і достатні підстави вважати, що цього вимагають інтереси правосуддя (див. рішення у справі «Круассан проти Німеччини» (Croissant v. Germany), від 25 вересня 1992 року, п. 29, Series А № 237-В).
З вищенаведеного слід дійти висновку, що право обвинуваченого, передбачене ст. 59 Конституції України, п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції та ст. 54 КПК не є абсолютним і його не можна тлумачити таким чином, що бажання обвинуваченого замінити захисника, призначеного за рахунок держави, породжує безумовний обов`язок суду замінювати захисника.
В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які б давали підстави для висновку, що захисник ОСОБА_8 здійснював неефективний захист у даному кримінальному провадженні, а відтак обвинуваченому забезпечено право на правову допомогу професійним адвокатом і його захист в усіх судових інстанціях, тим самим він реалізував своє конституційне право на професійну правничу допомогу, тому порушень прав обвинуваченого на захист під час кримінального провадження апеляційним судом не встановлено.
Отже у супереч твердженням апеляційної скарги, із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його технічної фіксації, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви прийнятого рішення, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим на які посилалась сторона захисту.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані та докази дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводять вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 185 КК.
Під час обрання виду і міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких, корисливих злочинів майнової спрямованості. Також врахував відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, в тому числі й за аналогічні злочини, правомірно врахував обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів та дійшов обґрунтованого висновку, що необхідне та достатнє покарання для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, буде покарання у виді позбавлення волі у розмірі близькому до мінімального.
Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення волі призначене у відповідності з положеннями статей 50, 65 КК з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого та врахуванням обставин даного конкретного кримінального провадження і таке покарання, на переконання апеляційного суду, є справедливим, законним та співмірним з тяжкістю та характеру вчиненого кримінального правопорушення.
В той же час, суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції про визнання обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, з огляду на таке.
За змістом ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Оскільки факт перебування особи в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину (на відміну від деяких інших обставин, що обтяжують покарання) безпосередньо пов`язаний із подією злочину, суд може самостійно визнати це обставиною, що обтяжує покарання, за умови, якщо цей факт, не будучи зазначеним в обвинувальному акті в переліку обставин, що обтяжують покарання, тим не менше, був указаний при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення (правовий висновок, викладений в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №556/588/18).
Як видно формулювання обвинувачення та фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті та які визнані доведеними судом першої інстанції, ОСОБА_6 не обвинувачувався у вчиненні злочинів у стані алкогольного сп`яніння, а також така обставина не була зазначена прокурором в обвинувальному акті як обставина, яка відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК, обтяжує покарання.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції в цій частині вийшов за межі обвинувачення та безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим посилання суду на цю обставину слід виключити з вироку, а вирок суду змінити в цій частині.
Згідно з ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.
В апеляційній скарзі обвинувачений ставить вимогу про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, при цьому не наводить жодних аргументів в підтвердження будь-яких підстав для прийняття такого рішення відповідно до ст. 415 КПК, а його доводи за своїм змістом зводяться до незгоди з правовою оцінкою доказів суду першої інстанції та з прийнятим рішенням, у зв`язку з чим відповідні доводи обвинуваченого апеляційний суд розцінює як необґрунтовані.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у вироку суду і не містять доводів, які би дозволили суду апеляційної інстанції дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
Суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого (п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК).
За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні докази і відхиляє інші. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а вирок суду має бути змінений в частині виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду як на обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Керуючись статтями 404, 405, 407, 408 КПК, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року стосовно ОСОБА_6 за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4