УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

м. Київ

справа № 390/53/23

провадження № 51-3540ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката

ОСОБА_5 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області

від 08 січня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 січня

2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі

статей 75, 104 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання

з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задоволено частково; ухвалено стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком суду неповнолітнього ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у серпні 2022 року в період часу з 18:00 по 19:00 (більш точного часу

не встановлено) з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого

на таємне викрадення чужого майна, знаючи, що ОСОБА_4 в цей час відсутня

за місцем свого проживання, діючи в умовах воєнного стану, зайшовши шляхом вільного доступу на територію її домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_2 , взявши ключ від вхідних дверей, який лежав під ніжкою лави, розміщеної ліворуч від входу

до житлового будинку, відчинив вхідні двері, зайшов до будинку, де в спальній кімнаті будинку із сумочки, яка належить ОСОБА_4 , таємно викрав грошові кошти, а саме: 23 серпня - в сумі 1500 грн; діючи повторно 25 серпня - в сумі 1600 грн; діючи повторно 27 серпня - 1700 грн, а також викрав 250 євро, які знаходились

у згортку біля телевізора, що відповідно до даних офіційного сайту Національного банку України становить 9 120, 20 грн.

Викраденими коштами ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказані суми.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 09 квітня 2024 року вказаний вирок

в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди змінив; постановив стягнути з ОСОБА_6 або, у разі відсутності коштів, із законного представника ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_4 5 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В решті вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Представник потерпілої у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити вказані судові рішення в частині стягнення на користь потерпілої матеріальної та моральної шкоди та ухвалити в цій частині рішення про задоволення позовної заяви ОСОБА_4

до ОСОБА_6 .

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував глибину душевних страждань потерпілої з приводу систематичного вчинення обвинуваченим таємного викрадення її грошових коштів, залишив поза увагою, що їй спричинені моральні

та емоційні страждання, які негативно вплинули на її психоемоційний стан та звичайний спосіб життя. Також вважає, що підстави для відмови у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди потерпілій не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд апеляційної інстанції під час перевірки кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно

не перевірив вищенаведені доводи апелянта, не надав на них відповідей і

не мотивував належним чином свого рішення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, правильність кваліфікації

його дій та призначене покарання у касаційній скарзі представника потерпілої

не оспорюються.

Доводи представника потерпілої щодо істотних порушень процесуального закону, які вона убачає у невірному визначенні судами розміру відшкодування завданих потерпілій моральної та матеріальної шкоди, а також невмотивованості ухвали апеляційного суду колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно

від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частинами 1-3 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право

на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку

зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Як вказав суд першої інстанції у вироку, справа розглядається судом лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. В судовому

засіданні доведено спричинення матеріальної шкоди потерпілій на загальну

суму 13 920,20 грн, яка відповідно до розписки відшкодована потерпілій, а тому,

як зазначив суд, ця сума не підлягає стягненню. Інша ж частина заявленої матеріальної шкоди в сумі 3300 грн не була інкримінована обвинуваченому, а тому відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї;

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в ухваленому вироку, суд першої інстанції взяв до уваги глибину моральних страждань потерпілої ОСОБА_4 від систематичних проникнень обвинуваченого до її будинку та протиправного позбавлення її власності, а також умови життя та матеріальний стан обвинуваченого, який продовжує навчання, виховується матір`ю у багатодітній сім`ї, врахував те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, та на підставі чого дійшов висновку, що розмір моральної шкоди у сумі 2 000 грн буде цілком відповідати критеріям розумності та справедливості.

Не погодившись з вироком суду в частині вирішення цивільного позову представник потерпілої оскаржила його в апеляційному порядку, звернувшись до суду

з апеляційною скаргою, доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі.

Апеляційний суд, переглянувши зазначене судове рішення, у тому числі

за апеляційною скаргою представника потерпілої, вказав на те, що рішення суду

в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди

у розмірі 2000 грн не відповідає вимогам закону.

При цьому суд навів в ухвалі пояснення потерпілої, які вона надала під час апеляційного розгляду, згідно яких в результаті вчинення злочинних дій обвинуваченим ОСОБА_6 вона пережила моральні та емоційні страждання, які призвели до негативних змін у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, тривога, емоційні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, приниження гідності, побоювання щодо майбутнього повторення події.

Врахувавши наведене колегія суддів апеляційного суду констатувала, що потерпіла ОСОБА_4 має право на розумне відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Як зазначив суд, очевидно, що крадіжка майна з проникнення у житло призвели до моральних страждань ОСОБА_4 , які негативно вплинули на її психоемоційний стан та звичайний, сформований спосіб життя. За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку про наявність приводів та законних підстав для часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на її користь 5 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

При цьому суд зауважив, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер і обсяг спричинених потерпілій ОСОБА_4 страждань, буде відповідати принципам розумності і справедливості.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої з приводу необхідності зміни вироку в частині стягнення на користь потерпілої матеріальної шкоди, то суд апеляційної інстанції вказав на їх безпідставність, погодившись

із вищенаведеними висновками місцевого суду з цього питання.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам

статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових

рішень внаслідок істотного порушення процесуального закону, та не вважає необґрунтованими визначені судом першої інстанції та апеляційним судом розміри стягнень в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі представника потерпілої не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити представнику потерпілої ОСОБА_4 - адвокату ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 08 січня 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 квітня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3