КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317,ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, строком на 60 днів, тобто до 11 липня 2024 року включно, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 3611, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 3611, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 3611, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317,ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, строком на 60 днів, тобто до 11 липня 2024 року включно.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , перебуваючи на волі можуть переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілу та свідків, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить дотримання обвинуваченими процесуальних обов`язків під час судового розгляду.

На вказану ухвалу були подані апеляційній скарги захисниками ОСОБА_11 та ОСОБА_5 .

Так, захисник ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Захисник ОСОБА_5 оскаржив цю ухвалу в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

До початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_11 відмовилась від своєї апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в частині продовження запобіжного заходу щодообвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про продовження застосування запобіжного у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та замінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою. В задоволенні клопотання сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що під час обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд жодним чином не прислухався до доводів захисту та не звернув уваги на порушення з боку сторони обвинувачення.

Зокрема, відповідно до п. 1-11 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, та, перш за все, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні підозра в більшості ґрунтується на показаннях залегендованого свідка, який в своїх показаннях не повідомляє джерело отримання інформації, а отже не може сприйматись як таке, що поза розумним сумнівом доводить причетність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до інкримінованих правопорушень. Крім того, не наведено жодного фундаментального доказу, який би доводив наявність ієрархічності та розподілу ролей.

Також захисник зазначає, що в клопотаннях прокурора відсутні обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою з урахуванням рішень ЄСПЛ, а саме клопотання кожного разу має ознаки формалізму, в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченим (на час обрання запобіжного заходу - підозрюваним) обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, та продовжено його строк відповідними ухвалами суду.

Проте, така позиція прокурора йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини.

Кваліфікація дій обвинувачених за відповідною статтею КК України, не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачуються, останній до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінуються, а тому сторона захисту вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Що стосується ризиків зазначених в клопотанні, зокрема, те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 знову будуть вчиняти аналогічні злочини, то на думку захисника, такий ризик абстрактний, немає фактичних його підтверджень, оскільки обвинувачені не збирають вчиняти злочинів, а доказів протилежного немає.

Щодо ризику загрози втечі, то практика ССПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом При оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребує позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Ризик того, що обвинувачені зможуть незаконно впливати на свідків не підтверджується жодним чипом. За час досудового розслідування жодних скарг від учасників кримінального провадження на будь який вплив з боку обвинувачених не надходило. Не надходило і будь яких даних чи фактів з боку сторони обвинувачення.

Ризик перешкоджанню проведення досудового розслідування нічим не підтверджений. Оскільки стороною обвинувачення не зазначено конкретних шляхів даних дій, крім того необхідно зазначити, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не мають доступу до речей або документів, що можуть вважатись такими, що мають значення у кримінальному провадженні. В ході цього кримінального провадження було проведено ряд обшуків, в тому числі, за місцем проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а отже всі речі і документи, які могли зацікавити сторону обвинувачення були вилучені та відповідно знаходяться у їх володінні. Натомість цей ризик нівелюється тим, що досудове розслідування завершено.

Окрім того, захисник зазначає, що в даному випадку клопотання не відповідає нормам кримінально-процесуального законодавства, саме ст. 200 КПК України, оскільки подане без будь яких копій матеріалів, які б обґрунтовували доводи клопотання.

Оскільки в апеляції захисника відсутнє клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, то апеляційна скарг розглядається у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України, без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновок викладений в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілу та свідків, ґрунтується на досліджених у суді матеріалах кримінального провадження.

З огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вони обвинувачуються, а також враховуючи те, що потерпіла та свідки безпосередньо судом ще не допитані, продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відповідає фактичним обставинам провадження в частині запобіжного заходу, а ризики, які були встановлені при обранні такого запобіжного заходу, не зменшились.

Посилання апелянта на недоведеність та необґрунтованість повідомленої ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підозри не може бути прийнятим до уваги, оскільки на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка була повідомлена обвинуваченим, зважаючи на те, що судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального провадження, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення і з приводу яких суд не може висловлюватись потягом розгляду провадження.

Питання обґрунтованості підозри було предметом розгляду при обранні запобіжного заходу, а при продовженні строку дії запобіжного заходу суд перевірив обставини щодо наявності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу.

Доводи захисника ОСОБА_5 про те, що прокурором не додано документів чи доказів, які б підтверджували обставини, викладені в клопотанні щодо існування ризиків є безпідставними, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються, а при продовженні запобіжного заходу прокурор повинен довести, що зазначені у клопотанні ризики не зникли та не зменшились.

Отже, доводи захисника про те, що клопотання не відповідає ст. 200 КПК України є неспроможними.

Та обставина, що у клопотаннях прокурора відсутні обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з урахуванням рішень ЄСПЛ, не може бутим підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Окрім того, прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, зокрема, щодо ОСОБА_7 , посилаючись на практику Європейського суду з прав людини зазначав, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства і така позиція прокурора не йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини, як це трактує захисник.

Що стосується доводів захисників про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачені не мають наміру переховуватись від суду, впливати на свідків у кримінальному провадженні, позбавлені можливості знищити, сховати, спотворити будь які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вчиняти інші кримінальні правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, то такі доводи є безпідставними.

Так, суд посилаючись на наявність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вони обвинувачуються та прийшов до висновку, що усвідомлення обвинуваченими цієї обставини дає підстави дійти висновку про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляцій захисника про те, що єдиною підставою для тримання обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 під вартою є тяжкість злочинів, в яких вони обвинувачуються, оскільки висновок суду про продовження строку тримання під вартою ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України, серед яких враховано, зокрема, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні кримінальних правопорушень, в яких вони обвинувачуються.

При цьому тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченим, є такі, що пов`язані із обігом наркотичних засобів та, зокрема, їх розповсюдженням, тобто мають підвищену суспільну небезпеку, ряд злочинів відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та зумовлений корисливим мотивом, що є лише однією з підстав для продовження строку тримання під вартою, а тому посилання захисників на практику ЄСПЛ про те, що тяжкість обвинувачення сама по собі не може бути виправданням тривалого періоду запобіжного ув`язнення у цьому випадку є безпідставними.

Доводи апеляції про те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 позбавлені можливості знищити, сховати, спотворити будь які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають суттєве значення для справи були вилучені під час обшуку та були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та перебувають у відповідних органах, а також те, що обвинувачені не мають на міру незаконно впливати на інших підозрюваних, обвинувачених, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні є безпідставними, оскільки суд на такі ризики при прийняті рішення не посилався.

Що стосується доводів апелянтів про відсутність ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та ризику вчинення інших кримінальних правопорушень, то суд такі ризики також не враховував, посилаючись, зокрема, на те, що ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином не був підтвердженим.

Безпідставними є доводи апеляції про необґрунтованість ризику незаконного впливу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки суд виходив з того, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

А тому враховуючи стадію судового розгляду суд вважав доведеним ризик впливу на свідків, оскільки він існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Окрім того, з оскаржуваного судового рішення убачається, що при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою судом було враховано, в тому числі, особи обвинувачених, які є раніше не судимими особами, міцність соціальних зв`язків, тяжкість злочинів, які інкримінуються обвинуваченим та міра покарання, яка їм загрожує у разі доведення вини, кількість епізодів злочинної діяльності; створення та керівництво у випадку ОСОБА_6 та участь інших обвинувачених у злочинній організації, підвищена суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченим злочинів.

За сукупності згаданих обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано визнав доцільним продовження відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даній стадії судового розгляду забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Також під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, суд також врахував, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 покладених на них процесуальних обов`язків, та запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не цілодобовий домашній арешт або застава, чи інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як просить захисник обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду.

Доводи апелянтів про те, що судом не було враховано низки рішень Європейського суду з прав людини щодо того, що сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може бути обґрунтуванням продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є безпідставними, оскільки, на думку колегії суддів, прийняте судове рішення суду першої інстанції не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_11 про те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суди обов`язково мають обґрунтовувати неможливість застосування альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів, є неспроможними, позаяк оскаржуваною ухвалою суд не обирав запобіжний захід, а вирішував питання щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою і на момент розгляду питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не знайшов підстав для зміни такого запобіжного заходу.

Отже, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч.4 ст. 28 ч. 2 ст. 310, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 313, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 317,ч.5 ст. 27 ч.1 ст.358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 361-1 КК України, строком на 60 днів, тобто до 11 липня 2024 року включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 757/18041/24-к

Провадження №11-кп/824/4097/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14

Доповідач ОСОБА_1