В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" листопада 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

та його учасника -

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 вересня 2024 року за № 0003130, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 (хостел), раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 Кримінального кодексу (далі КК) України,

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішуються судом

З обвинувального акта від 01 листопада 2024 року, який складено слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_6 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 , слідує, що ОСОБА_4 системно вчиняє домашнє насильство по відношенню до своє матері.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання: (1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?; (3) як слід кваліфікувати дії обвинуваченого, у випадку доведення винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого за ст. 126-1 КК, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

ОСОБА_4 діючи в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, ст. 29 Конституції України, відповідно до якої кожна людина має право на особисту недоторканість, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на підґрунті конфліктних сімейних відносин, умисно, систематично вчиняє психологічне насильство по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою спільно проживає в одному помешканні, за адресою: АДРЕСА_1 , та пов`язаний спільним побутом, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.

Так, ОСОБА_4 систематично, умисно, на підґрунті конфліктних побутових сімейних відносин, вчиняє по відношенню до неї дії, виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні, тим самим викликавши у ОСОБА_5 комплекс негативних психоемоційних змін у вигляді сталої психоемоційної напруги з підвищеною тривожністю, погіршеним настроєм, страхом за здоров`я та безпеку, що призводить до погіршення її соціального функціонування та зниження якості поточного життя.

Зокрема, 27 січня 2024 року близько 18:00 год. ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 .

Надалі, 13 березня 2024 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/2274/24, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та притягнуто за це до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 170 грн.

27 січня 2024 року приблизно о 22:50 год. ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 , а саме: висловлювався грубою нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

У зв`язку з чим, 20 лютого 2024 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/2435/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто за це до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

04 березня 2024 року о 13:00 год. ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 , а саме кричав.

Потім, 13 березня 2024 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/4064/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто за це до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

07 червня 2024 року о 21:00 год. ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 , а саме: виражався нецензурною лайкою.

30 липня 2024 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/12010/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто за це до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Надалі, 08 липня 2024 року о 20:45 год. ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 , що полягало в умисних діях, а саме: штовхав, висловлювався у бік останньої нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою.

09 вересня 2024 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/12419/24 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто за це до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту строком на 3 доби.

Окрім цього, ОСОБА_4 , будучи особою, неодноразово притягнутою до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї матері, маючи умисел на його (домашнього насильства) подальше системне вчинення, на ґрунті конфліктних побутових сімейних відносин, 04 вересня 2024 року, приблизно о 00:30 год., знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 , з якою спільно проживає в одному помешканні та пов`язаний спільним побутом, у ході якого висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, принижував честь та гідність, таким чином психотравмуючи й погіршуючи її соціальне функціонування та якість життя.

Вказані дії з боку ОСОБА_4 призвели до комплексу негативних психоемоційних змін у вигляді сталої психоемоційної напруги з підвищеною тривожністю, погіршеним настроєм, страхом за здоров`я та безпеку, що призводить до погіршення її соціального функціонування та зниження якості поточного життя.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Винятково законами України визначаються діяння, які є кримінальним правопорушенням (п. 22 ст. 92 Конституції України), зокрема ним (злочином) є передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України), у т.ч. до них відноситься, у руслі обставин справи, такий вчинок, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи (ст. 126-1 КК).

Об`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства.

Невід`ємною ознакою домашнього насильства, передбаченого диспозицією статті 126-1 КК, є його систематичність, тобто вчинення ряду діянь, кожне з яких окремо може й не містити ознак цього злочину, але у сукупності призводить до наслідків, визначених диспозицією цієї статті КК.

Словосполучення «систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства» описує діяння. Закінченим кримінальне правопорушення вважається з моменту вчинення хоча б однієї із трьох форм насильства (фізичного, психологічного чи економічного) втретє, у результаті чого настав хоча б один із вказаних в законі наслідків. При цьому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факт перших двох актів насильства. Факт документування має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази (див. постанову ВС від 28 травня 2024 року в справі №522/2378/22).

ІV. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

IV.I. Докази на підтвердження встановлених обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаною, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині дат, часу за кожним з епізодів, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій вчиняв у період з січня по вересень 2024 року системне домашнє насильство щодо матері.

Також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Окрім того, згідно протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію слідує, що потерпіла поінформувала про системне вчинення домашнього насильства з боку сина щодо себе.

Будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених ч. 2, 3, 5-14, ст. 352 КПК, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_5 надала суду показання в яких підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в п. ІІ вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Та власне в т.ч. указала, що обвинувачений є її сином та систематично на підґрунті конфліктних сімейних відносин, за місцем їх мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вчиняє по відношенню до неї дії виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні, зокрема, такі дії мали місце в наступні дати:

? 27 січня 2024 року близько (приблизно) о 18:00 год. та 22:50 год.;

? 04 березня 2024 року о 13:00 год.;

? 07 червня 2024 року о 21:00 год.;

? 08 липня 2024 року о 20:45 год.;

? 04 вересня 2024 року приблизно о 00:30 год.

Вважає, що насильство виникає, оскільки син зловживає спиртними напоями та після їх вживання стає агресивним та неадекватною. Також, має переконання, що він вживає наркотичні речовини, але які саме їй невідомо.

Безпосередньо щодо подій 04 вересня 2024 року зауважила, що о 00:30 год. син повернувся додому та почав вмикати музику, щось готував. Вона попросила зробити тихіше, але він почав обзивати її нецензурною лайкою, непорядними словами. На зауваження не реагував, загалом поводився агресивно та неадекватно.

Потім пішов у велику кімнату та почав палити її одяг. Зокрема, в момент підпалу одягу погрожував, що спалить і її.

Тому, потерпіла викликала працівників поліції.

Також потерпіла зазначила, що син вчиняє такі дії майже щодня у різні часи доби. Також зазначила, що син негативно відноситься до того, що в неї є чоловік і забороняє йому перебувати в їхній квартирі.

Стосовно протиправних дій сина повідомила, що до нього неодноразово було викликано працівників поліції та вжито адміністративних заходів впливу, але він свою поведінку не змінює та продовжує систематично здійснювати домашнє насильство та психологічний тиск.

Вказані дії з боку сина привели до погіршення її соціального функціонування та якість життя. Ситуація домашнього насильства призвела до постійного відчуття страху за своє життя, відчаю, втомленості та безнадійності виходу з нестерпних умов життя.

При цьому, як уже зауважувалось ст. 126-1 КК України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, а у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №453/225/19).

І хоча, ст. 126-1 КК має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону № 2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично (див. постанову ВС від 10 березня 2020 року в справі №531/270/19).

З урахуванням того, що об`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства. Сексуальне насильство виходить за межі цих форм і за наявності підстав кваліфікується за відповідними статтями КК України.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, передбачена ст. 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи» (див. постанову Верховного суду від 25 лютого 2021 року в справі №583/3295/19).

Так, щодо ОСОБА_4 складені протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1, 2 ст. 173 КУпАП, а саме:

- від 27 січня 2024 року серії ГП №526177 за епізодом від 27 січня 2024 року приблизно о 22:50 год.;

- від 01 лютого 2024 року серії ВАВ №587238 за епізодом від 27 січня 2024 року близько 18:00 год.;

- від 04 березня 2024 року серії ВАБ №919430 за епізодом від 04 березня 2024 року близько 13:00 год.;

- від 07 червня 2024 року серії ГП №526247 за епізодом від 07 червня 2024 року о 21:00 год.;

- від 08 липня 2024 року серії ГП №295929 за епізодом від 08 липня 2024 року о 20:45 год.

Надалі, ОСОБА_4 , згідно постанов Дніпровського районного суду міста Києва, визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення на нього адміністративного стягнення, а саме:

від 20 лютого 2024 року у справі №755/2435/24 за епізодом від 27 січня 2024 року приблизно о 22:50 год. із правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, штраф - 340 грн.;

від 13 березня 2024 року у справі №755/2274/24 за епізодом від 27 січня 2024 року близько 18:00 год. із правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, штраф - 170 грн.;

від 13 березня 2024 року у справі №755/4064/24 за епізодом від 04 березня 2024 року о 13:00 год. із правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, штраф - 340 грн.;

від 30 липня 2024 року у справі №755/12010/24 за епізодом від 07 червня 2024 року о 21:00 год. із правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, штраф - 340 грн.;

від 09 вересня 2024 року у справі №755/12419/24 за епізодом від 08 липня 2024 року о 20:45 год. із правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, адміністративний арешт на 3 доби.

При цьому, що у вказаних протоколах про адміністративні правопорушення, що постановах суду установленими (доведеними) визнані самі описані у п. ІІ вироку дії обвинуваченого щодо домашнього насильства у відношенні потерпілої.

Тим самим, за наслідками розгляду справи епізоди за 27 січня (два), 04 березня та 07 червня 2024 року є доведеними. За таких обставин, те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК, та що, власне, і має місце в цій справі ураховуючи відомості щодо епізоду від 04 вересня 2024 року.

Тобто, в цій ситуації, попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи чи осіб і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а підтверджує систематичність дій винуватої особи.

Відповідно обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

В цій ситуації установлено, що у потерпілої ситуація домашнього насильства призвела до вразливості та розгубленості, відчуття страху за своє життя та безпорадність. Унаслідок чого, викликала емоційну залежність та погіршення якості життя.

Позаяк, згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 15 жовтня 2024 року внаслідок психотравмуючих сімейних обставин (дій ОСОБА_4 ), які досліджуються за матеріалами провадження, у ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зафіксовано комплекс негативних психоемоційних змін у вигляді сталої психоемоційної напруги з підвищеною тривожністю, погіршеним настроєм, страхом за здоров`я та безпеку, що призводить до погіршення її соціального функціонування та зниження якості поточного життя, в т.ч. і в період з 27 січня по 05 вересня 2024 року.

Вказане обумовлено тим, що під час діагностичного обстеження у підекспертної актуалізуються скарги на щоденні переживання стосовно поведінки сина, хронічне безсоння, постійне перебування в стані напруги та тривожних очікувань щодо дій сина, переживання за свою безпеку та благополуччя. Відчуває труднощі концентрації на поточних справах та важкість виконання повсякденних обов`язків через поведінку сина. Аналіз сімейної ситуації, в якій перебуває підекспертна, дозволяє визначити, що протягом тривалого часу, в т.ч. і в період який цікавить слідство, підекспертна перебуває в стані сталої психоемоційної напруги, що супроводжується підвищеною тривожністю, погіршеним настроєм, страхом за свою безпеку, побоюваннями та очікуваннями постійних конфліктів з чоловіком, почуттям безпорадності, беззахисності. Отже поведінка кривдника (сина) є психотравмуючою для підекспертної, ситуаційно обумовлює виникнення у неї комплексу негативних переживань та знижує якість поточного життя, погіршує соціальне функціонування підекспертної.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально-караних діянь, визначених ст. 126-1 КК, на чому також раніше наголошував Верховний Суд у справі №583/3295/19.

В цій справі, за встановлених обставин, обвинувачений перебуваючи за місцем свого проживання вчиняв з потерпілою сварки, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого умисно завдав шкоди її психологічному здоров`ю, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, стягнення у виді штрафу та арешту.

Однак, незважаючи на притягнення до адміністративної відповідальності, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та 04 вересня 2024 року продовжив систематично вчиняти домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері.

Систематичні протиправні дії обвинуваченого призвели до психологічних страждань потерпілої та погіршення якості її життя, яке виразилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій.

Вчиняючи це домашнє насильство обвинувачений кожного разу завдавав шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, проте він продовжив свої протиправні дії, знову вчиняв домашнє насильство, і така систематичність застосованого до потерпілої психологічного насильства викликало у неї психічні страждання та погіршення якості її життя, що власне вказує на доведеність у діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК. Адже вказаними процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

IV.ІI. Кваліфікація дій

Згідно ст. 2, 11 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі №658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

З огляду на наведене у п. ІІІ, IV.ІI вироку та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ст. 126-1 КК, позаяк він вчинив домашнє насильство, а саме умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Водночас, за епізодами від 27 січня 2024 року Суд деталізує час вчинення діянь, а саме: замість «о 22:50 год.» - вказує «приблизно о 22:50 год.» та замість «о 18:00 год.» «близько 18:00 год.», позаяк саме такий час установлений у справах про адміністративні правопорушення.

В частині інформації про притягнення до адміністративної відповідальності, що у справах №755/4064/24, №755/12010/24, №755/12419/24 дії ОСОБА_4 кваліфіковані за «ч. 2», а не, як вказано у акті - «ч. 1» ст. 173-2 КУпАП.

За кожним з епізодів в частині інформації про притягнення до адміністративної відповідальності судом вказуються дані про характер стягнення, а саме суми штрафів та строк домашнього арешту.

Наведене не впливає на об`єм обвинувачення та кваліфікацію дій.

IV.ІІI. Покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим […].

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 року №4-р(II)/2022 Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18).

В цій ситуації, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, Суд визнає щире каяття, яке полягає в т.ч. у визнанні обставин регламентованих ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення, та в розрізі того, що, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі №759/7784/15-к), що власне є дійсним в цій ситуації.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

З огляду на, що Суд враховуючи дані про особу обвинуваченого (наведені у вступній частині вироку), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення протиправних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті у виді пробаційного нагляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59-1 КК покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.

Суд покладає на засудженого до пробаційного нагляду, згідно ч. 2 ст. 59-1 КК, такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч. 3 ст. 59-1 КК Суд може покласти на засудженого до пробаційного нагляду обов`язки: 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою, з урахуванням того, що відповідними наказами Міністерства юстиції України затверджено перелік пробаційних програм для суб`єктів пробації, які включають в себе заходи спрямовані на виправлення того чи іншого криміногенного фактору, яке стало причиною вчинення особою кримінального правопорушення, у т.ч. «Попередження вживання психоактивних речовин» покликана забезпечити розвиток та підтримку навичок ефективного самоконтролю, усвідомлення необхідності стратегій зменшення шкоди вiд вживання психоактивних речовин та підвищення вмотивованості до відмови вiд їх вживання.

Пробаційний нагляд призначається на строк від одного до п`яти років (ч. 4 ст. 59-1 КК).

У цій справі, враховуючи фактичні дані про особу обвинуваченого, Суд вважає слушним призначити пробаційний нагляд на строк 1 рік, котрий полягатиме в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства, а саме шляхом покладення на засудженого до пробаційного нагляду, згідно ч. 2, 3 ст. 59-1 КК, таких обов`язків: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 4) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу); 5) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою - «Попередження вживання психоактивних речовин».

Окрім того, Суд, керуючись вимогами ст. 91-1 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017 із змінами, внесеними згідно із Законом № 3233-IX від 13.07.2023, яка регламентує, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, […], суд може застосувати […], один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми, вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого наведений обмежувальний захід на строк 3 місяці (за потреби може бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців).

Позаяк, відповідно до п. 10 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» під програмою для кривдника слід розуміти комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків, зокрема до виховання дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі жінок і чоловіків.

При цьому законодавство не встановлює законодавчих критеріїв, від яких необхідно відштовхуватись суду при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для направлення кривдника на проходження відповідної програми, однак вбачається, що при вирішенні цього питання слушним є врахування обставин вчинення правопорушення, системного характеру таких дій, ризику вірогідності повторюваності вчинення домашнього насильства, пояснення потерпілої, мети самої програми, котра покликана: (1) закріпити за особою розуміння поняття «домашнє насильство», його наслідки, відповідальності за вчинені дії, причин та факторів виникнення тощо, (2) формування навичок, які особа має набути за результатами проходження корекційної програми, зокрема: вміння контролювати власні прояви гніву та агресії, аналізувати власні дії в ситуації насильства, вирішувати будь-які ситуації без застосування насильства (саме цих навиків потребує обвинувачений, враховуючи модель вчинюваного ним злочину).

Саме комплексний підхід (проходження пробаційної програми з метою попередження вживання психоактивних речовин та програми для кривдників), у даному випадку, на думку суду, є найбільш дієвим, оскільки метою притягнення до кримінальної відповідальності є не тільки покарання, а й виправлення особи, розуміння ним своїх негативних наслідків та виправлення останніх.

Отже, у підсумку, дане покарання із застосуванням обмежувальних заходів, у порядку ст. 91-1 КК, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання із застосуванням обмежувальних заходів, у порядку ст. 91-1 КК, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

Згідно п. 1-3 ч. 2, п. 3, 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 4) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу); 5) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою - «Попередження вживання психоактивних речовин».

Відповідно до п. 5 ч. 1 та ч. 3 ст. 91-1 КК України в редакції згідно із Законом №2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» застосувати відносно ОСОБА_4 , обмежувальний захід, відповідно до якого на засудженого покласти строком на три місяці обов`язок прибувати до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, розташованої за адресою м. Київ, вул. О. Дашкевича, буд. 7-А, для проходження програми для кривдників.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду ОСОБА_4 , згідно з ч. 1 ст. 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, обчислювати з дня постановки на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1