Справа № 156/975/19 Провадження №11-кп/802/510/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 09 травня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Литовеж Володимирського району Волинської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, на даний час не працевлаштованого, інваліда 3 групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 08 грн. 46 коп. матеріальної шкоди та 150 000 грн. грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 24 245 грн. 73 коп.

Скасовано арешт на автомобіль марки «БОГДАН 211010», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2011 року випуску, № шасі НОМЕР_2 , котрий належить ОСОБА_11 та перебуває у користуванні ОСОБА_7 , накладений ухвалою слідчого судді Іваничівського районного суду Волинської області від 13.02.2019.

Речові докази - автомобіль марки «Богдан» моделі «211010», державний номерний знак НОМЕР_1 повернуто власнику - ОСОБА_11 , а велосипед марки «FARB» зеленого кольору, - власнику ОСОБА_10 .

Згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 винним та засуджений за те, що він 11 лютого 2019 року близько 10:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом марки «БОГДАН» моделі «211010», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись із перевищенням максимально допустимої швидкості у населеному пункті (близько 60 км/год.), автодорогою сполученням Р-15 «Ковель-Жовква» в напрямку м. Червоноград, в межах населеного пункту с. Литовеж Іваничівського району, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, всупереч вимогам п.п.2.3 (б), (д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (надалі - Правила), не уважно стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а саме маючи достатню видимість пішохода ОСОБА_9 , яка рухалася по правому узбіччю дороги у попутному напрямку, ведучи в руках велосипед, не зменшив швидкість аж до зупинки транспортного засобу та недотримався безпечного інтервалу, чим порушив вимоги п.п.1.7, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б), 13.1 та 13.3 Правил, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Внаслідок вказаних грубих порушень Правил дорожнього руху водій ОСОБА_7 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди спричинив пішоходу ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи №38 від 22.03.2019 Іваничівського міжрайвідділення ВОБСМЕ тілесні ушкодження у вигляді: - численна, поєднана травма: важка відкрита ЧМТ: підшкірний набряк та емфізема в лівій привушній ділянці; - лінійний перелом лівої скроневої та тім`яної кісток, який продовжується на основу черепа з переломом кам`янистої частини клиновидної кістки; забиття обох скроневих та стовбурової ділянок головного мозку; гемосинус; гемотимпанум; пневмоенцефалія; осаднення в ділянці лоба; дві забиті рани на задній поверхні лівої ноги: в підколінній ямці та на гомілці. За ступенем тяжкості важка відкрита ЧМТ відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Рани на лівій нозі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, а саме: п.1.7 Водії зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як велосипедисти, особи, які рухаються в кріслах колісних, та пішоходи; п.2.3.(б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі; п.12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п.12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.; п.12.9 Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 , 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил; п.13.1 Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу. (п.1.10 безпечний інтервал - відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху); п.13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми необережними протиправними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, вчинив злочин передбачений ч.2 ст.286 КК України.

Сторона обвинувачення та сторона захисту на цей вирок подали апеляційні скарги.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 08.08.2024 апеляційне провадження в частині за апеляційною скаргою прокурора на оскаржуваний вирок Іваничівського районного суду від 09.05.2024 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від апеляційної скарги на підставі ст.403 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його винуватості, правильності кваліфікації дій, а також виду призначеного покарання, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості. Вказує про те, що судом першої інстанції встановлено, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, добровільно відшкодував шкоду, про яку повідомила потерпіла, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, запобіжний захід не обирався, а також має незадовільний стан здоров`я, 3-тя група інвалідності. Зазначає і про те, що суд невірно встановив, що у він не кається у вчиненому, оскільки на усій стадії досудового розслідування та судового розгляду провадження з його боку вчинялися дії, які свідчить про те, що він кається і визнає вину у вчиненому. Він також критично оцінив вчинене діяння, висловлював жаль з приводу скоєного та вживав заходи по відшкодуванню заподіяної ним шкоди потерпілій, відшкодувавши шкоду в розмірі в якому вказала остання, а також готовий і надалі відшкодувати. При цьому, свою вину у вчиненні ДТП він ніколи не заперечував, визнавав та визнає, а також розкаюється в вчиненому. Обвинувачений вважає, що він може виправитись без реального відбуття покарання, тобто шляхом застосування положень ст.75 КК України. У такий спосіб він також матиме можливість доглядати за своїм хворим батьком, який як і він є інвалідом 3-ї групи, за яким здійснює догляд. Посилаючись на викладене, просить оскаржуваний вирок в частині покарання змінити, звільнивши його від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали та просили задовольнити, потерпілу, яка скаргу не заперечила та просила її задовольнити, позицію прокурора з приводу апеляційних доводів, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, то у зв`язку з цим згідно із положеннями ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині - відсутні.

Водночас, обвинувачений у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок суворості і, відповідно вважає, що є цілком законні підстави для звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, тобто не пов`язане із реальним його відбуттям.

Проте такі доводи до уваги апеляційним судом не приймаються з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок в оскаржуваній його частині відповідає положенням ст.370 КПК України.

Так, при призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій стороною захисту.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому за санкцією ч.2 ст.286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі у межах ближче до мінімального його розміру, а також додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами у максимальних межах.

Обставиною, що пом`якшує покарання є активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставиною, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів і за формою вини є необережним.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що він раніше не судимий, не одружений, не працює, являється інвалідом 3 групи внаслідок трудового каліцтва, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також середню ймовірність вчинення ним повторного кримінального правопорушення за висновком органу пробації.

Враховано також зміст і обсяг допущених порушень ПДР, які як правильно зазначив місцевий суд, свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки його дій, тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень потерпілій, які є легкими та тяжкими, що потягло за собою встановлення останній групи інвалідності.

Взято до уваги і поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що він після ДТП, яку вчинив в стані алкогольного сп`яніння, надавав матеріальну допомогу потерпілій під час перебування в медичному закладі, на той час частково відшкодував заподіяну шкоду.

На даний час як встановлено в ході апеляційного розгляду ОСОБА_7 відшкодував потерпілій шкоду у повному розмірі, і остання змінила свою позицію щодо призначення покарання прохаючи суд не застосовувати щодо нього реальну міру покарання.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі в межі наближеній до мінімальної, передбаченої санкцією ч.2 ст.286 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в максимальній межі. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про наявність підстав для застосування до обвинуваченого покарання саме у виді позбавлення волі, яке й слід відбувати реально, тобто без умовного засудження, передбаченого положеннями ст.75 КК України.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 основного та додаткового покарань та вважає їх необхідними і достатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і такими, що не можна вважати надто суворими в даному випадку.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом його звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, з мотивів наведених в його апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

При цьому, апеляційній суд вважає цілком безпідставними доводи сторони захисту про те, що судом не враховані обставини про які він зазначає в апеляційній скарзі, оскільки, як вбачається із вироку, вони повністю були враховані і оцінені місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому.

Той факт, що батько обвинуваченого являється особою з інвалідністю, за яким, як зазначає перший необхідний догляд, з урахуванням встановлених обставин, жодним чином не дає підстав для звільнення винного від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

Також цілком безпідставними є апеляційні доводи обвинуваченого з приводу фактичного невизнання обставиною, яка пом`якшує покарання - щирого каяття, оскільки колегія суддів в даному випадку повністю погоджується з мотивами місцевого суду в цій частині, які належним чином обґрунтовані з цього приводу. Крім того, відшкодування потерпілій заподіяної шкоди у повному обсязі вже на етапі апеляційного розгляду кримінального провадження, також не може свідчити про щире каяття винного.

А тому, усі доводи сторони захисту, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом застосування положень ст.75 цього Кодексу, з мотивів наведених стороною захисту, апеляційний суд не знаходить.

З огляду на таке, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 09.05.2024 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді