УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2024 Справа №607/7523/24 Провадження №1-в/607/114/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням,

за участю: засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,-

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про зміну обов`язку встановленого вироком суду, яке мотивує тим, що він є водієм автотранспортних засобів ТОВ «ВЕНЕТО ТРАНС» та відповідно до посадової інструкції здійснює перевезення пасажирів та їх багажу по території України та за кордоном. Проте, перебуваючи на обліку у відділі пробації з причин, що не залежать від нього, не може виконувати в повному обсязі покладені на нього судом обов`язки, оскільки виїзд за кордон необхідно погоджувати з органом пробації.

ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив його задовольнити, просив змінити йому обов`язок, а саме, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації шляхом виключення вказаного обов`язку.

Захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання засудженого, просив суд його задовольнити.

Представник центру пробації в судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлений належним чином, що відповідно до ст.539 КПК України не є перешкодою в судовому розгляді.

Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення такого клопотання. Зазначила, що суб`єктом звернення про заміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ст.164 КВК України є уповноважений орган з питань пробації. Окрім цього, засуджений ОСОБА_3 не зазначає, на який саме обов`язок просить здійснити заміну.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 13-3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Мостиського районного суду Львівської області від 25.09.2023 за ст.332 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 від відбування призначеного судом покарання звільнено з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю два роки. Згідно ст.76 КК України, покладено на засудженого ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, зокрема, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. В цьому випадку суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Відповідно до ст.76 КПК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, зокрема, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.

Зі змісту наведених положень вбачається, що покладення на засуджених обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України (періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання), є обов`язковим (імперативним).

Обов`язки, передбачені ч.2 ст.76 КК України (в тому числі обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації) можуть бути покладені на засуджених з огляду на їх необхідність і достатність для виправлення особи з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Контроль за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, виконанням покладених на них судом обов`язків протягом іспитового строку (наглядова пробація) здійснюється уповноваженим органом з питань пробації в порядку, передбаченому Законом України «Про пробацію» від 5 лютого 2015 року № 160-VIII та Інструкцією про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженою наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та Міністерства внутрішніх справ України від 19 грудня 2003 року N 270/1560, якими передбачено здійснення обов`язкових заходів контролю за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням та виконанням покладених них судом обов`язків.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, при ухваленні вироку, суд на свій розсуд з урахуванням принципу судової дискреції визначає не лише вид та розмір покарання, а за умови встановлення можливості виправлення особи без фактичного відбування покарання, визначає конкретні обов`язки, які є доцільним покласти на засудженого з урахуванням конкретних обставин злочину, особи засудженого, тощо.

При цьому, статтею 76 КК України визначені усі обов`язки, які суд може покласти на особу у разі звільнення її від відбування покарання з випробуванням, перелік цих обов`язків є виключним та не може бути розширений, натомість як при ухваленні вироку саме суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, обирає з усього переліку для кожної особи саме ті обов`язки, які слід покласти на засудженого.

Отже, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_3 судом були визначені конкретні обов`язки, які слід покласти на засудженого, та які останній має виконувати протягом іспитового терміну випробування.

Крім того, суд зазначає, що посилання засудженого ОСОБА_3 на труднощі в одержанні від органу пробації погодження (дозволу) на виїзд за межі України є не переконливими та такими що не вказують жодним чином на неможливість виконання обов`язку, покладеного судом при звільненні від відбування покарання з випробуванням. Тому, клопотання засудженого про зміну йому обов`язків не підлягає задоволенню, оскільки не сприятиме меті покарання та ефективності застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-371, 537, 539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про заміну обов`язку щодо засудженого ОСОБА_3 , згідно вироку Мостиського районного суду Львівської області від 25.09.2023 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1