Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю

секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року, якою відмовлено у задоволенні його скарги щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

встановила:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про кримінальне правопорушення від 16.07.2021 року.

Своє рішення слідчий суддя обґрунтував тим, що заява ОСОБА_6 не містить даних, які в свідчили про реальність події злочинів і були б достатніми для висновку про їх вчинення за викладених заявником обставин, а тому вона за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про незалежність судової влади» втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою зобов`язати уповноваженого керівника СУ ДБР внести відомості до ЄРДР за заявою за вих.№4428/16 від 16.07.2021 року про вчинення кримінального провадження.

Зазначає, що строк на апеляційне оскарження пропустив з поважних причин, оскільки розгляд скарги було проведено без його участі, а копію ухвали слідчого судді отримав 09.01.2023 року.

Вказує, що в своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 вказав усі елементи та ознаки вчиненого злочину та самостійно визначив правову кваліфікацію.

Вважає, що при розгляді його скарги, слідчий суддя не дотримався вимог ч.2 ст. 306 КПК України та припустився порушень норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для скасування ухвали слідчого судді.

Вказує, що а ні він, а ні уповноважений керівник СУ ДБР, дії якого оскаржуються про розгляд скарги не повідомлялися, натомість судом було здійснено виклик представника СУ ДБР, який не є суб`єктом оскарження.

Крім того, вважає, що слідчий суддя не в повній мірі з`ясував обставини кримінального провадження, оскільки не витребував матеріали звернення в СУ ДБР, не надав правової оцінки діям уповноваженого керівника СУ ДБР. Натомість слідчий суддя розглянув не скаргу, а заяву від 16.07.2021 про вчинення кримінального правопорушення, що є порушенням норм кримінального процесуального законодавства.

Стверджує, що його заяву про вчинення кримінального правопорушення розглянуто неуповноваженою особою, оскільки ТУ ДБР не являється органом досудового розслідування.

Доводи апелянта про пропуск строків на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді з поважних причин є обґрунтованими, а тому його апеляційна скарга підлягає розгляду.

ОСОБА_6 та прокурор до суду не з`явилися, були належним чином повідомлені про розгляд провадження, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд апеляційної скарги у відсутність сторін.

Перевіривши матеріали судового провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів, є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Так, за частиною четвертою статті 126 Конституції України суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Незалежність і недоторканність судді гарантують Конституція та закони України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється; суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частини перша, друга статті 126, частина перша статті 129 Основного Закону України).

Для перегляду судового рішення в законі встановлюються відповідні процедури судочинства, які передбачають оскарження судового рішення та надання йому юридичної оцінки компетентним судом.

Отже, суддю може бути притягнуто до кримінальної відповідальності лише у випадку, коли правопорушення вчинено умисно, має місце свавільне зловживання повноваженнями судді, що перешкоджає здійсненню правосуддя чи переслідує нелегітимні цілі (заподіяння шкоди іншим особам або суспільним інтересам тощо), прикриваючись виконанням вимог закону.

Не може бути наслідком притягнення до кримінальної відповідальності судді лише за факт постановлення ним судового рішення, яке, за суб`єктивним розумінням слідчого, прокурора або будь-якої іншої особи, є "неправосудним" (зокрема, у разі незгоди з цим рішенням).

Відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

Внесення відомостей до ЄРДР, врегульовано Положенням про порядок ведення ЄРДР (затверджене наказом Генеральної прокуратури України від 06 квітня 2016 №139). Згідно з п.1 глави 2 розділу 1 цього Положення, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що узгоджується з вимогами п.п. 4, 5 ч. 5 ст. 2 і 4 КПК України.

При цьому зміст ч. l ст. 214 КПК України не передбачає обов`язку слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого діючим КК України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

До ЄРДР вносяться не будь-які заяви, які надходять до органів досудового розслідування, а лише відомості про кримінальне правопорушення, коли такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення.

Відповідно до висновку зробленого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

У висновку судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 01.07.2013 року щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, зазначено, що для забезпечення незалежності суддів, при отриманні заяви про вчинений суддею злочину, який пов`язаний зі здійсненням ним судочинства, уповноважений орган повинен внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування тільки такої заяви або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші. Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 року у справі № 21-319во07 зазначив, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Системний аналіз положень кримінального процесуального закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про кримінальне правопорушення. До того ж законодавцем розмежовано поняття внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР у відповідності до положень ч. 1 ст. 214 КПК України та прийняття і реєстрації відповідних заяв, про що йдеться у ч. 4 ст. 214 КПК України.

При цьому зміст частини першої зазначеної статті не передбачає імперативного обов`язку слідчого, дізнавача чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого діючим КК України.

Незгода з рішенням суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, а незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.

Судом встановлено, що 16.07.2021 року ОСОБА_6 звернувся до керівника управління Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінальних правопорушень суддею Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_7 ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 396, ч.2 ст. 256, ч.2 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України.

В своїй заяві просив зареєструвати вказану заяву про вчинення кримінального правопорушення суддею та розпочати досудове розслідування.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_6 слідчий суддя, на думку колегії суддів вірно встановив та зазначив, що заява ОСОБА_6 від 16.07.2021 подана до Державного бюро розслідувань про внесення відомостей до ЄРДР щодо можливих неправомірних дій судді ОСОБА_7 не містить відомостей, які б свідчили про вчинення нею злочину в розумінні ст.11 КК України. Підставами вважати заяву чи повідомлення саме заявою про злочин є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, які в заяві ОСОБА_6 відсутні.

Порушення наведені ОСОБА_6 , які на його думку допустила суддя ОСОБА_7 , а саме, як вбачається зі змісту заяви, постановлення ухвали про сплату судового збору та надання копії додатків для відповідачів не містять об`єктивної сторони вказаних кримінальних правопорушень, а в ній описуються суб`єктивні твердження, які є проявом власного бачення та особистого сприйняття положень законодавства та оцінки дій судді, при цьому з використанням образливих, принижуючих висловлювань на адресу судді, що підриває авторитет правосуддя і які не дають підстав для кваліфікації дій судді за вказаними статтями, а можуть бути підставою для оскарження судового рішення.

Доводи ОСОБА_6 про те, що скаргу було розглянуто без належного повідомлення скаржника на переконання колегії суддів є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, на поштову адресу ОСОБА_6 було надіслано повідомлення про призначення до розгляду скарги на 11-30 год. 28.11.2022, у томі 1 а.с 119 міститься клопотання в якому ОСОБА_6 просить розгляд скарги проводити без його участі, також і у скарзі він просив здійснювати розгляд без нього у зв`язку з чим слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про можливість розгляду скарги за відсутності ОСОБА_6 .

Доводи апелянта, про те що слідчим суддею під час розгляду скарги в суді першої інстанції належним чином не повідомлено суб`єкта оскарження бездіяльності уповноваженого керівника СУ ДБР є помилковими, оскільки судова повістка була надіслана судом на офіційну поштову та електронну адресу ДБР для забезпечення участі у розгляді скарги представника. (т.1 а.с.118, 127).

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги на рішення дії чи бездіяльності органів досудового розслідування.

Не може апеляційний суд погодитися і з доводами скаржника, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва не витребував і не досліджував матеріали за його зверненням до керівника ДБР, а тому не з`ясував в повній мірі всі обставини справи, оскільки таких вимог у скарзі не зазначено, а процесуальний закон такого обов`язку на слідчого суддю не покладає.

Також, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді у зв`язку з тим, що як вважає апелянт, заява про злочин розглянута неуповноваженою особою, яка протиправно вирішила питання, які відносяться до повноважень органу досудового розслідування, прокурора, при цьому вирішила питання про зміну підслідності.

Як слідує з матеріалів справи заява ОСОБА_6 щодо можливих протиправних дій судді ОСОБА_7 , відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про державне бюро розслідувань» та положень ст. 218 КПК України щодо здійснення досудового розслідування тим органом досудового розслідування під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення, лише була спрямована за територіальною підслідністю до Територіального управління ДБР розташованому у м. Києві (т.1 а.с. 9), що не є тотожним зміні підслідності у розумінні ст. 216 КПК України.

Доказів, того, що начальник відділу організації прийому громадян розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності ДБР ОСОБА_8 не була уповноважена вирішувати питання про направлення його заяви про можливе кримінальне правопорушення ОСОБА_6 не надає, а тому враховуючи, що ця особа була уповноважена на розгляд заяви ОСОБА_6 , діяла від імені ДБР, як слідує з відповіді та порядку прийому заяв визначених ст. 8 Закону України «По Державне бюро розслідувань» колегії суддів сумнівів щодо наявності у цієї особи відповідних повноважень не вбачає.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_6 , в своїй заяві адресованій керівнику Управління ДБР лише висловлює незгоду з прийнятим судовим рішенням по справі № 761/26746/20.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_6 щодо не внесення відомостей до ЄРДР згідно заяви про кримінальне правопорушення, оскільки така заява об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, не містить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року, якою відмовлено у задоволенні його скарги щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: