ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/4296/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/993/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря - ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_18 , захисника ОСОБА_19 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року, якою частково задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у кримінальному провадженні № 70001921 від 18.06.2022,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 , 1977 року народження, ОСОБА_9 , 1996 року народження, ОСОБА_10 , 1990 року народження, ОСОБА_11 , 1991 року народження, ОСОБА_12 , 1977 року народження, ОСОБА_13 , 1976 року народження, ОСОБА_14 , 1991 року народження, ОСОБА_15 , 1974 року народження, ОСОБА_16 , 1997 року народження, кожному обраний щодо них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 03 травня 2024 року включно.

Також цією ухвалою визначено ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 кожному розмір застави в межах 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 454200 грн.

Поряд з цим, та визначено Тер- ОСОБА_23 розмір застави в межах 90 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 272520 грн.

На зазначену ухвалу слідчого судді прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою продовжити запобіжний захід обвинуваченим у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу прокурор посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував те, що обвинувачені обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 185 КК України. Вважає, що суд також не в повному обсязі врахував наявність ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст. 177 КПК України. Вказував на фактичні обставини вчинення умисних особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, що свідчить про їх підвищену суспільну небезпеку. Також зазначав, що ці злочини були вчинені із застосуванням насильства, тому до останніх неможливо визначити заставу та більш м`які запобіжні заходи. Вказував, що відносно обвинуваченого ОСОБА_14 на розгляді в Київському районному суді м. Полтави перебуває інше кримінальне провадження, за його обвинуваченням за ч.4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України. Вважав, що судом першої інстанції не прийнято до уваги відомості про осіб обвинувачених, а саме їх схильність до вчинення злочинів.

Також з апеляційною скаргою звернулася захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_18 , яка просила судову ухвалу скасувати, в задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 на домашній арешт, посилаючись на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які посилався прокурор, не підтверджуються будь-якими фактичними відомостями та є надуманими. Зазначала, що встановлений розмір застави є надмірно великим для обвинуваченого та його родичів, який був визначений без врахування судом першої інстанції обставин провадження. Зазначала, що обвинувачений має родину та місце постійного проживання. Вважала, що недостатність застосування більш м`яких заходів стороною обвинувачення не доведена.

Поряд з цим, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_19 подав апеляційну скаргу, в які просив змінити ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 06.03.20245 року в частині зменшення розміру застави стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , посилаючись на непомірність розміру визначеної застави, що приводить до безальтернативності щодо тримання під вартою через реальну неможливість внесення такого розміру застави.

Разом з цим, захисник ОСОБА_19 просив поновити йому пропущений процесуальний строк для апеляційного оскарження судової ухвали, посилаючись на те, що через сімейні обставини не міг приймати участь в судовому засіданні в суді першої інстанції, а копію ухвали отримав через застосунок «Електронний суд» лише 11.03.2024 року.

Твердження захисника ОСОБА_19 , щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами судового провадження не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк для подачі апеляційної скарги підлягає поновленню.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг захисників, а також доводи захисників ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження № 70001921 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 185 КК України.

28.02.2024 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова із клопотанням про продовження запобіжного заходу стосовно обвинувачених у цьому кримінальному провадженні у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи це тим, що існують ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати, на фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, відомості про осіб обвинувачених, а також вказував, що ці злочини були вчинені із застосуванням насильства.

Вирішуючи питання про продовження виду запобіжного заходу стосовно обвинувачених суд першої інстанції зазначив, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України. Суд також встановив можливість визначити обвинуваченим розмір застави, зазначивши, що якщо під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою суд не має права розглядати питання щодо розміру застави, необхідно буде визнати, що таке тримання під вартою особи перетворюється для неї на безальтернативний запобіжний захід.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками слідчого судді з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слідчий суддя суду першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у відповідності до вимог ст.ст.193, 194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.1 ст. 263, ч.5 ст. 185 КК України.

Перевіряючи доцільність обрання запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість обвинувачених переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу підозрюваного.

Проте, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 повідомив, що деякі обвинувачені сплатили заставу, яка була визначена ухвалою суду першої інстанції. Також прокурор зазначив, що з моменту сплати застави ці обвинувачені будь-яким чином не порушували процесуальні обов`язки, які на них були покладені ухвалою суду першої інстанції.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачені, які сплатили заставу повідомили, що будь-яким чином не порушують покладені на них процесуальні обов`язки.

Також сторона захисту вказувала на те, шо розгляд цього кримінального провадження судом першої інстанції здійснюється з 25 вересня 2023 року, тобто вже тривалий час обвинувачені весь цей час перебувають під вартою, що вочевидь зменшує ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Поряд з цим, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор не навів фактичних відомостей для спростування висновку суду першої інстанції про те, що ризик незаконного впливу на потерпілих, які не були допитані в суді першої інстанції прокурором не доведений, оскільки ці потерпілі на численні виклики до суду першої інстанції не з`явились, що дає підставу вважати про їх ухилення від явки до суду. Також встановлено, що ті потерпілі, які не були ще допитані судом, не проживають за вказаними адресами, та де вони мешкають наразі невідомо.

Крім того, згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 обвинувачуються у вчиненні, в тому числі, особливо тяжких злочинів, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.5 ст. 185 КК України, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Наявність всієї сукупності вищенаведених відомостей об`єктивно свідчить про існування ризиків, що встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим згідно обвинувачення, а саме вчинення особливо тяжких, в тому числі корисливих, злочинів, які поєднані із спричиненням тілесних ушкоджень потерпілим, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав власності і інтересів суспільства щодо дотримання вимог законності.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор, поза розумним сумнівом, обґрунтовував в суді першої інстанції необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинувачених під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання та продовження цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинувачених та обставин кримінального провадження.

Апеляційні доводи захисників щодо непомірного розміру застави, визначеного ухвалою суду першої інстанції та не врахування майнового та сімейного стану обвинувачених, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу у цьому кримінальному провадженні, в повній мірі врахував підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178, згідно яких суд вправі визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків (ч.5 ст.182 КПК України).

Належить врахувати, що визначення розміру застави є дискреційним повноваженням суду, оскільки в ч.4 ст. 183 КПК України заначено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, в тому числі, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Тобто суд першої інстанції наділений правом, тобто це не є обов`язком, а тому такі твердження прокурора є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір застави взяв до уваги необхідність обрання запобіжного заходу обумовленого обвинуваченням, обставинами твчинення правопорушень, тяжкість кримінальних правопорушень, в якому обвинувачуються обвинувачені, та суворість покарання за такі дії, наявні з матеріалів клопотання відомості про особу орбвинувачених, наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, та інші обставини, які враховуються згідно зі ст. 178 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визначення застави обвинуваченим, оскільки вважає, що саме такий розмір застави є пропорційним щодо конкретних осіб, враховуючи відомості, які містяться в матеріалах судового провадження та клопотанні, та обставин кримінальних правопорушень, а також достатнім для забезпечення виконання обвинуваченими, покладених на них обов`язків, таким, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Отже, підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинувачених, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Отже, доводи апеляційних скарг захисників щодо необґрунтованості ухвали суду є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані прокурором та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинувачених. При цьому, висновки суду першої інстанції належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначення розміру застави.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що застосування до обвинувачених іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з визначенням розміру застави, не буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 376, 392, 393, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання захисника ОСОБА_19 задовольнити, поновивши йому процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року.

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_18 та ОСОБА_19 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :