Номер провадження: 11-кп/819/192/24 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 766/8733/23 Доповідач ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/8733/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000612 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 21.12.2023, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Чаплинки Генічеського району Херсонської області, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21.02.2024 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000612 від 30.12.2022, щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.12.2023 задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21.02.2024 включно.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо неї запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Апеляційна скарга мотивована доводами про необґрунтованість оскаржуваної ухвали. Вважає, що у клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стороною обвинувачення були наведені нічим не підтверджені вислови та необґрунтовані припущення. Зазначає, що не вважає себе винною, тому не збирається переховуватися. Спроби її виїзду з м. Херсона не було зафіксовано. Ризик незаконного впливу на свідків недоведений, один зі свідків, з якою вона не була раніше знайома, поміщена з нею в одну камеру СІЗО, потерпілих по справі немає. Вказує про те, що постійно проживала за місцем реєстрації у м. Херсоні, має родину, сина, онкохвору матір, лежачого дідуся 94 років- учасника ВВВ та бабусю 97 років, за якими здійснювала догляд, є більше 25 років волонтером.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позицію обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Указані вимоги закону судом першої інстанції дотримано.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

В межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність вини особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Тому доводи апелянта про необґрунтованість висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, позбавлені підстав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, а саме: добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, що відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

При цьому, суд зазначив, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачена ОСОБА_8 може ухилитись від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, ризик, який був установлений судом, а саме щодо можливості переховування від суду, доведений під час розгляду клопотання та виправдовує тримання обвинуваченої ОСОБА_8 під вартою, обумовлений суспільною необхідністю, є обґрунтованим з огляду обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченої.

Колегія суддів вважає, що продовжують існувати ризики, які передбачені ст.177 КПК України, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Підстав вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченої може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено.

Згідно з ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, є тримання під вартою.

З урахуванням того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та наявності доведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд визнав за можливе задовольнити клопотання прокурора та продовжити стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Тому, колегія суддів вважає, що вказані ризики виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, є неприйнятними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченої ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченої ОСОБА_8 на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.

Тому законних підстав для задоволення клопотання обвинуваченої про застосування більш м`якого запобіжного заходу, судом першої інстанції не встановлено. Не знаходить таких підстав і колегія суддів.

З огляду на вищевикладене, твердження обвинуваченої ОСОБА_8 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про незаконність ухвали не ґрунтуються на матеріалах провадження та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 про застосування щодо неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419, 422-1 КПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 21.12.2023 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_8 до 21.02.2024 включно - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4