Номер провадження: 11-кп/813/289/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2022 у кримінальному провадженні №0000160, внесеному до ЄРДР 29.08.2014 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с. Шепілівка, Лисичанського району Луганської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258? КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258? КК України та призначено покарання у виді у виді позбавлення волі строком на 15 років із конфіскацією усього належного йому майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахується з моменту його затримання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення портретної експертизи №12503/14-35/22525-22528/15-35 від 07.12.2015 у Київському НДІСЕ при Міністерстві юстиції України у розмірі 5174,40 грн.

Речові докази: DVD-диски - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси вiд 09.11.2016 на квартиру ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2016 на грошові кошти ОСОБА_10 , що перебувають на рахунках ПАТ «Державний ощадний банк України», скасовано.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винним у тому, що він у березні - квітні 2014 року в Донецькій та Луганській областях розпочали свою активну діяльність так звані «Донецька народна республіка» (далі «ДНР») та «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), які є ієрархічними об`єднаннями організованих груп та осіб, що мають чітку структуру та розподіл функцій між її учасниками, на яких покладені відповідні обов`язки згідно з планом спільних злочинних дій, та які мають на меті вчинення актів тероризму, тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, у тому числі вбивств громадян, застосування насильства, залякування населення і представників органів влади, порушення громадської безпеки, захоплення адміністративних будівель органів державної влади і місцевого самоврядування, здійснення незаконного впливу на прийняття рішень цими органами на території Донецької та Луганської областей, дестабілізації суспільно-політичної ситуації в державі, зміну державного кордону та державної влади України шляхом незаконного встановлення своєї влади та привертання уваги громадськості до своїх політичних поглядів.

Вказані організації є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), що створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, та в яких її структурні підрозділи здійснюють терористичну діяльність з відома керівників (керівних органів) усієї організації, і, у відповідності до п. 16 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є терористичними організаціями.

На підставі Указу Президента України №405/2014 від 14.04.2014, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», на території Донецької і Луганської областей триває антитерористична операція (далі АТО), спрямована на припинення діяльності указаних терористичних організацій.

Керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» 24-25 травня 2014 року заявлено про об`єднання та утворення так званої держави «Новоросія», а також затверджено її військовий прапор.

У травні 2014 року, більш точних дати та часу не установлено, ОСОБА_10 , перебуваючи у невстановленому місці, за невстановлених обставин, діючи умисно, з метою дестабілізації суспільно-політичної обстановки у державі, в особистих інтересах та інтересах терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», усвідомлюючи протиправність своїх дій, надав невстановленим досудовим розслідуванням учасникам зазначених терористичних організацій свою згоду на вступ та участь у них. Тим самим ОСОБА_10 надав вказаним терористичним організаціям можливість розраховувати на використовування себе згідно з їх планами для організаційного, адміністративно-господарського та бойового забезпечення протиправної діяльності.

Обравши собі прізвиська « ОСОБА_11 » та «Сват», у період з червня по листопад 2014 року, більш точних дати та часу не установлено, ОСОБА_10 , згідно з розподіленими невстановленими керівниками осередків «ЛНР» та «ДНР» обов`язками, умисно та за власною ініціативою здійснював безпосереднє керівництво терористичною групою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка діяла та території, непідконтрольній державній владі України, в районі населених пунктів Ленінське, Саханка та Дзержинське Новоазовського району Донецької області (більш точне місце розслідуванням не установлено).

Керуючи терористичною групою «Сват», ОСОБА_10 здійснював розподіл обов`язків між членами терористичної групи, приймав рішення щодо заохочень та стягнень до членів терористичної групи, організовував побут та забезпечення необхідним спорядженням (харчуванням, боєприпасами, предметами одягу та гігієни), проводив виховну роботу, а також віддавав накази щодо здійснення охорони місця дислокації терористичної групи та вчинення дій, направлених на протистояння силам АТО України у зоні її проведення із застосуванням засобів ураження (стрілецька та інша зброя).

Крім того, ОСОБА_10 , з вересня 2014 року по 22.11.2016, перебуваючи на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей поблизу населених пунктів Ленінське, Саханка, Дзержинське, Луганськ, Краснодон, Свердловськ, Червонопартизанськ, Суходільськ, Ровеньки, Донецьк, Красний Луч, Торез, Алчевськ, Антрацит, Сніжне, більш точно місце та час не установлені, активно сприяв діяльності терористичних організацій «ЛНР» та «ДНР» шляхом умисного самостійного або через третіх осіб розміщення у засобах масової інформації, з використанням Інтернету, пропагандистських антиукраїнських фото- та відеоматеріалів із власним зображенням та участю, з метою популяризації діяльності терористичних організацій «ЛНР» та «ДНР» та висвітлення їх незаконної діяльності у позитивному ракурсі.

Так, 26.09.2014 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 , третіми особами викладені відеоролики з прямою мовою ОСОБА_10 , який перебуває у військовій формі на фоні військового прапора так званої «Новоросії».

Водночас, з 2014 року до 22.11.2016 на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_10 шляхом написання текстів у відкритих повідомленнях та викладення фотоматеріалів, у тому числі з власним зображенням, демонструє перебування на території терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» та висвітлює їх діяльність у позитивному ракурсі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині конфіскації квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що зазначена квартира належить їй на праві приватної власності ОСОБА_7 та не має жодного відношення до даного кримінального провадження, як і її нерухоме майно. Наголошує, що 16.04.2013 між ОСОБА_12 , який діяв в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_10 укладений договір купівлі - продажу за №1411, про продаж нерухомого майна (квартира) з реєстраційним номером 0, а 23.12.2013 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі 761/13574/13-ц, договір купівлі - продажу №1411 від 16.04.2013 визнано недійсним, рішення суду набрало законної сили.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині конфіскації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 0, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_7 .

Погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині конфіскації майна прокурор ОСОБА_13 подав заперечення на апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду законним.

Зазначає, що квартира згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.12.2023 квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_10 з розміром частки 1/1 на підставі договору №1411 від 16.04.2013. Наголошує, що витяг, який знаходиться у вільному доступі, містить відомості про вид обтяження на квартиру, а саме: «арешт нерухомого майна», що також говорить про обізнаність ОСОБА_7 щодо даного факту.

Просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу представника без задоволення.

Захисник ОСОБА_14 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності захисника ОСОБА_14 .

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У апеляційній скарзі представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 не оспорюються фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Переглядаючи доводи представника в частині конфіскації майна, колегія суддів прийшла до наступного.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки, незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

У відповідності до ч. 10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Згідно ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого чи у передбачених КК України у випадках - до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник знав про їх незаконне використання.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону та при визначенні покарання належним чином враховав обставини на які посилається апелянт.

Так апеляційним судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2016 накладено арешт на належну ОСОБА_15 квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначив, що вилучене майно належить ОСОБА_7 на праві приватної власності, оскільки 23.12.2023 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі 761/13574/13-ц, договір купівлі - продажу №1411 від 16.04.2013 визнано недійсним та рішення суду набрало законної сили.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на постанову Касаційного цивільного суду від 21.06.2022 по справі 450/417/20, є недоречним, оскільки не вчинення власником, право власності якого визнано судовим рішенням, дій щодо реєстрації права власності, не може мати наслідки втрати вже набутого права власності та навпаки є наслідком порушення принципу правової визначеності, з огляду на те, що відбуватиметься фактичний перегляд судового рішення про визнання права власності з порушенням процесуальних норм, які визначають перегляд судових рішень. Наголошував, що ОСОБА_7 було відомо про те, що власником нерухомого майна, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер № 0) фактично є ОСОБА_10 , питання щодо внесення чи невнесення даних працівником реєстраційної служби чи нотаріусу до Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно вирішується в рамках цивільного судочинства за місцем розташування об`єкта нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необхідність конфіскувати у власність держави квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , оскільки на момент накладення арешту на майно - 09.11.2016 квартира, розташована в АДРЕСА_1 , відповідно до реєстру належала саме ОСОБА_10 .

При цьому, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 , маючи рішення про визнання недійсним договору купівлі продажу від 16.04.2013 як до накладення арешту на майно під час досудового розслідування, так і після, в тому числі до постановлення оскаржуваного вироку не здійснила жодних дій на внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність конфіскувати квартиру у власність держави.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2022 у кримінальному провадженні №0000160, внесеному до ЄРДР 29.08.2014 відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258?КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4