Провадження № 1-кс/127/8589/24
У Х В А Л А

Іменем України

18 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2

за участю:

прокурора: ОСОБА_3 , захисника: адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області майора юстиції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тирасполь, Республіки Молдова, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області майор юстиції ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивовано тим, що слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000060 від 15.02.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України.

14.02.2023 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкцією ч. 2 ст. 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Повістки про виклик ОСОБА_6 на 10, 12 та 13 вересня 2022 року та 17 лютого 2023 року для допиту її як підозрюваної, проведення інших слідчих та процесуальних дій направлено їй електронною поштою, ознайомлення із ними підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Підозрювана ОСОБА_6 на виклики слідчого не з`являється, про причини неявки не повідомляє, а її перебування на території м. Тирасполя, Республіки Молдова, унеможливлює проведення необхідних досудовому розслідуванню процесуальних дій. У зв`язку із цим 14.09.2022 підозрювану ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук.

Підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подальшого його продовження, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрювана може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наразі існують наступні обґрунтовані ризики:

-у ОСОБА_6 наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території м. Тирасполі Республіки Молдова, на території якої вона проживає; на ймовірність реалізації вказаного ризику також впливає тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній у разі визнання її винуватою у злочинах, у вчиненні яких вона підозрюється (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

- ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема проти основ національної безпеки України, а також миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, зважаючи на обставини вчинення нею злочинів, у вчиненні яких вона підозрюється, у тому числі антиукраїнські ідеологічні мотиви їх вчинення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

З огляду на викладене, наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_6 можуть бути вчиненні дії, визначені п.п. 1, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, що у свою чергу дає підстави для обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 постійно перебуває на території Республіки Молдова.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених пунктами 14 ч. 1 ст. 176 КПК України не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного слідчий звернувся до суду з вказаним клопотанням та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав повністю та просив обрати підозрюваній запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підозрювана ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась та не була доставлена, місцезнаходження її невідоме, остання перебуває у міжнародному розшуку.

Захисник підозрюваної ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні поклалась на розсуд суду при ухваленні рішення.

Відповідно до частини шостої статті 193 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук.

Суд, дослідивши вказане клопотання, матеріали кримінального провадження №0000060, заслухавши думку прокурора, захисника дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводяться надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За приписами частини другої статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000060 від 15.02.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України.

При цьому, з постанови прокурора у кримінальному провадженні, прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_3 від 15.02.2023 слідує, що матеріали кримінального провадження за №0000060 від 15.02.2023 виділено з матеріалів кримінального провадження №0000105 від 07.06.2022 стосовно ОСОБА_6 .

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000060 від 15.02.2023 слідує, що: «Член «Головного управління міністерства оборони» самопроголошеної «Придністровської Молдавської Республіки» - громадянин України ОСОБА_7 , з лютого 2022 року по теперішній час в умовах воєнного стану надає іноземній організації та представнику іноземної організації допомогу в проведенні підривної діяльності проти України шляхом розміщення публікацій, спрямованих на шкоду інформаційній безпеці Украхни, на інформаційний каналах «Приднестровец», « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «Mediakiller» інтернет сервісу «Telegram».»

Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі рф) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Вказані принципи закріплено декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є рф.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та рф уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року № 13/98-ВР та федеральним законом рф від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, рф зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися в Україні, у представників влади рф та службових осіб з числа керівництва Збройних сил рф (далі зс рф), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та зс рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців зс рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та рф, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи генерального штабу зс рф (далі гш зс рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб зс рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей рф, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АДРЕСА_2 та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Указаний план повною мірою відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених під час виступу начальника гш зс рф герасимова в.в. перед академією військових наук рф з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційного протиборства, а також воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами рф і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості рф на світовій арені, представники влади та зс рф, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Так, із грудня 2013 року по цей час за допомогою різних видів медіа-ресурсів рф здійснювалось викривлення подій на ОСОБА_8 , вказувалося на хибність європейського вектора розвитку зовнішніх відносин України. При цьому, шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення та компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян рф і місцевих мешканців південно-східних регіонів України до дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники крайньо націоналістичних поглядів, а учасники національно-визвольного руху середини ХХ століття (ОУН, УПА) як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалася їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно, за допомогою засобів масової інформації здійснюється спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України ( АДРЕСА_2 та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності та пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Вказаним фактам, також передували події 2 вересня 1990 року, де на II Надзвичайному З`їзді депутатів усіх рівнів Придністров`я, в Тирасполі Придністровська Молдавська Радянська Соціалістична Республіка (ПМРСР) проголошена як радянська республіка в складі СРСР. Проте, 22 грудня 1990 року президент СРСР ОСОБА_9 підписав указ «Про заходи щодо нормалізації обстановки в РСР ОСОБА_10 », в 4-му пункті якого ухвалювалося «вважати такими, що не мають юридичної сили рішення II з`їзду депутатів Рад різних рівнів з деяких населених пунктів Придністров`я від 2 вересня 1990 року про проголошення Молдавської Придністровської Радянської Соціалістичної Республіки». В подальшому, 25 серпня 1991 року Верховна Рада ПМРСР прийняла «Декларацію про незалежність ПМРСР» та 5 листопада 1991 року, у зв`язку з розпадом СРСР, ПМРСР перейменована в Придністровську Молдавську Республіку (ПМР).

У 2006 року в невизнаній республіці провели референдум. Згідно з офіційними результатами громадяни висловилися за незалежність самопроголошеної республіки від Молдови і майбутню інтеграцію з рф.

У грудні 2013 року Верховна рада Придністров`я в першому читанні прийняла законопроект про застосування на території невизнаної республіки російського федерального законодавства. В березні 2014-го Верховна рада Придністров`я попросила держдуму рф розробити закон, який дозволив би прийняти невизнану республіку до складу рф.

Таким чином, підпорядкованими рф військами на вказаних територіях Придністров`я Республіки Молдова проголошено «Придністровську Молдавську Республіку» (далі ПМР) і встановлено окупаційну адміністрацію рф як органи ПМР.

У межах силового блоку вказаної окупаційної адміністрації рф створено орган «Міністерство оборони ПМР», до функцій якого належить силове забезпечення функціонування ПМР, тобто забезпечення окупації рф території Придністров`я.

Так, 24 вересня 2015 року Указом Президента України затверджено нову редакцію Воєнної доктрини України, яка до числа актуальних військових загроз відносить «присутність військового контингенту рф в Придністровському регіоні Республіки ОСОБА_10 , який може бути використаний для дестабілізації ситуації в південних регіонах України».

Крім цього, Парламентською Асамблеєю Ради Європи у висновку № 300 від 15.03.2022 прийнято рішення, згідно з яким самопроголошена Придністровська республіка визнано зоною російської окупації.

Таким чином, на порушення процедур, визначених Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф 1997 року, положенням заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975, вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) та іншим міжнародно-правовим актам представниками влади рф сплановано, підготовлено і розв`язано агресивну війну проти України, яка розпочата 20 лютого 2014 року та триває по теперішній час.

У зв`язку із викладеним постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 рф визнано державою-агресором.

24 лютого 2022 року указом Президента Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Усвідомлюючи усі вказані обставини, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час вступила до складу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ПМР (далі ГУ МО ПМР) як старший офіцер оперативно-аналітичного відділу. У подальшому ОСОБА_6 , виконуючи свої посадові обов`язки співробітника окупаційної адміністрації рф на території Придністров`я, переслідуючи злочинний умисел здійснення підривної діяльності на шкоду інформаційній безпеці України, у співпраці з державою-агресором та її окупаційною адміністрацією, зокрема з представником зс рф ОСОБА_11 , який перебуває у складі окупаційної адміністрації ПМР, будучи підконтрольним та підзвітним йому, на виконання вказівок начальника ГУ МО ПМР ОСОБА_12 , заступника начальника ГУ МО ПМР ОСОБА_13 , начальника оперативно-аналітичного відділу ОСОБА_14 , разом зі співробітниками оперативно-аналітичного відділу ГУ МО ПМР ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та іншими невстановленими особами здійснює адміністрування та наповнення неофіційних каналів ГУ МО ПМР у інтернет-сервісах «Telegram», «Viber», «Instagram», « ІНФОРМАЦІЯ_4 », серед яких канали під назвами « ОСОБА_17 » (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_5 « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_7 » (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_8 ), «PMR_INFO» (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_9 « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4 та «ПРИДНЕСТРОВЬЕ» (інтернет-адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

При цьому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення зс рф в Україну 24 лютого 2022 року, діючи умисно, з метою підтримки збройної агресії рф проти України, перебуваючи у м. Тирасполі Республіки Молдова, продовжуючи виконання своїх злочинних функцій співробітників ГУ МО ПМР, ОСОБА_6 разом зі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , іншими невстановленими співробітниками ГУ МО ПМР та ОСОБА_11 вступили у змову щодо здійснення підривної діяльності на шкоду інформаційній безпеці України. Здійснення такої діяльності реалізовано шляхом отримання від невстановлених слідством осіб інформації, її аналізу, створення на її основі відповідних, у тому числі спотворених і підведених під російські наративи, інформаційних повідомлень та поширення їх за допомогою вказаних каналів у інтернет-сервісах «Telegram», «Viber», «Instagram», «VK».

Загалом, у період із березня 2022 року по теперішній час, перебуваючи у м. Тирасполі Республіки Молдова, з метою реалізації вказаного злочинного умислу, вказані особи шляхом розміщення матеріалів у вказаних інтернет-ресурсах здійснюють скоординоване поширення публікацій, спрямованих на підтримку дій рф як держави-агресора, її збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України.

14 вересня 2022 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1 КК України - здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та його окупаційною адміністрацією, спрямоване на підтримку держави-агресора, її збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

14 лютого 2023 року ОСОБА_6 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України - державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду інформаційній безпеці України: надання іноземній державі та її представнику допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб.

Вказане письмове повідомлено про підозру та письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, надіслано на електронну адресу ОСОБА_6 .

Підозрювана ОСОБА_6 викликалася до слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області капітана юстиції ОСОБА_5 на 10, 12 та 13 вересня 2022 року та 17 лютого 2023 року для допиту її як підозрюваного, проведення інших слідчих та процесуальних дій направлено їй електронною поштою, ознайомлення із ними підтверджується матеріалами кримінального провадження, однак остання на виклики слідчого не з`являється, про причини неявки не повідомляє, а її перебування на території м. Тирасполя, Республіки Молдова, унеможливлює проведення необхідних досудовому розслідуванню процесуальних дій

В зв`язку з тим, що місце знаходження підозрюваної невідоме, постановою слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області капітана юстиції ОСОБА_5 від 14.09.2022 оголошено державний, міждержавний та міжнародний розшук підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наведене свідчить про те, що перебуваючи на волі підозрювана і в подальшому буде переховуватися від органів досудового розслідування або суду, може вчинити інше кримінальне правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Вказані вище ризики є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме тримання під вартою може запобігти зазначеним ризикам.

Обов`язковою умовою здійснення міжнародного розшуку з метою екстрадиції є чинне процесуальне рішення про обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначена вимога міститься у ч. 2 ст. 58 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, згідно з якою до запиту про видачу особи для здійснення кримінального переслідування в обов`язковому порядку повинна долучатися завірена копія постанови про заключення під варту. Аналогічні вимоги передбачені Європейською конвенцією про видачу правопорушників 1957 року.

Крім цього, неприйнятними для екстрадиції процесуальним рішенням є ухвала суду про дозвіл на затримання з метою приводу, що за своєю природою не є рішенням про обрання або застосування запобіжного заходу, відповідно до вищевказаних нормативних актів, які мають вищу юридичну силу ніж чинне кримінально процесуальне законодавство, тому прокурор звернувся з даним клопотанням до суду.

Відповідно до частини шостої статті 193 КПК України слідчий суддя, може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

В той же час, Кримінальний процесуальний кодекс України жодним чином не обумовлює ухвалення судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного доведеністю факту перебування такої особи у міжнародному розшуку, а лише визначає необхідність оголошення такого розшуку (ч. 6 ст. 193, ч. 2 ст. 281 КПК України), що в даному випадку і було здійснено слідчим в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області капітаном юстиції ОСОБА_5 шляхом винесення постанови про оголошення підозрюваної ОСОБА_18 в міжнародний розшук.

Таким чином, враховуючи те, що підозрювана ОСОБА_18 оголошена у міжнародний розшук, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність обрання відносно ОСОБА_18 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до частини четвертої статті 197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваної, обвинуваченої на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи положення частини четвертої статті 197 КПК України, суд вважає за можливе та необхідне не зазначати строк дії даної ухвали.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що обрання підозрюваній запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є тотожним поняттю застосування такого запобіжного заходу, а тому після затримання ОСОБА_18 питання можливості застосування до неї обраного запобіжного заходу або його зміну на більш м`який запобіжний захід буде повторно розглядатися судом у встановленому законом порядку.

На підставі наведеного, керуючись ст. 176, 177, 178, 183, 184, 186, 193, 196, 197, 400 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Обрати підозрюваній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянці України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваної, обвинуваченої розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Подача апеляційної скарги на дану ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя