ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1954/24 Справа № 208/8858/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0001229 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, працює вогнетривником ТОВ «Метінвест», одружений, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 рік.

Згідно ст. 76 КК України, зобов`язано протягом іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позовні вимоги ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди, задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_8 в частині стягнення понесених витрат на правову допомогу задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування витрат на правову допомогу 15 000 гривень.

Окрім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду, Близько 15.30 години 22.08.2023 року, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Мазда 3» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по вулиці Республіканській міста Кам`янське Дніпропетровської області, та на зелене світло світлофора наближався до перехрестя з проспектом ОСОБА_11 .

Проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, діючи всупереч вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого:

«Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

ОСОБА_12 перед зміною напрямку руху з маневром повороту ліворуч, не переконався у відсутності небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, став виконувати маневр повороту ліворуч виїжджаючи на проспект Аношкіна, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом «HONDA CBR 1000RR» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався у зустрічному напрямку по вулиці Республіканській з перевищенням максимально допустимої у населених пунктах швидкості та виїхав на перехрестя на заборонений сигнал світлофору.

Порушення водієм ОСОБА_12 зазначених норм ПДР України, знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП.

В результаті зіткнення водію мотоциклу «HONDA CBR 1000RR» Єрмолаєву спричинені тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми тіла з закритими уламковими переломами обох кісток лівого передпліччя (лівої променевої кістки в ділянці дистального метаепіфіза та шиловидного відростку лівої ліктьової кістки), з вивихом лівої кисті; з закритими уламковими переломами обох кісток правого передпліччя (правої променевої кістки в ділянці дистального метаепіфіза та шиловидного відростку правої ліктьової кістки), з закритими уламковими переломами обох кісток правої гомілки (внутрішньої лодижки правої великогомілкової кістки, зовнішньої лодижки правої малогомілкової кістки), які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та стягнути з нього на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог представник потерпілого посилається на незаконність вироку суду в частині призначеного покарання. На переконання захисника, суд, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, зокрема тому, що обвинувачений жодного разу не висловлював жаль щодо скоєного, не відшкодував потерпілому потерпілому завдані злочином збитки у вигляді моральної шкоди, а навпаки намагався перекласти провину в тому, що сталася дорожньо-транспортна пригода на потерпілого, а також наслідків вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, зокрема кількість та характер тілесних ушкоджень, які отримав потерпілий, який на час судового розгляду, не зважаючи на те, що з моменту пригоди пройшло більше шести місяців, перебував у інвалідному візку. Крім того, адвокат звертає увагу і на те, що судом не було встановлено, будь-яких обставин, які б пом?якшували покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , у зв?язку з чим у суду першої інстанції не було будь-яких даних щодо можливості виправлення без відбуття покарання.

Разом з цим, адвокат вказує, що суд вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди не надав належної оцінки тому, що злочинними діями обвинуваченого потерпілому завдано суттєвої моральної та матеріальної шкоди, яка обумовлена стражданнями та фізичним болем, яких він зазнав у зв?язку з ушкодженням здоров?я, душевними стражданнями, яких він зазнав у зв?язку з протиправною поведінкою з боку обвинуваченого щодо нього, а також душевними стражданнями, яких він зазнав у зв?язку зі знищенням та пошкодженням його майна.

Також адвокат звертає увагу і на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 перебував у статусі військовослужбовця ЗС України оскільки одразу після військового вторгнення російської федерації на територію України в 2022 році добровольцем пішов давати відсіч агресору і під час скоєння щодо нього злочину знаходився в короткостроковій відпустці.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засідання потерпілий та його представник повністю підтримали свої апеляційній вимоги, просили вирок суду скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання з його реальним відбуванням та збільшити моральну шкоду до 100000 грн.

Обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Прокурор апеляційну скаргу представника потерпілого підтримала частково та просила збільшити суму стягнення на відшкодування моральної шкоди до 100000 грн., в іншій частині просила вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, у відповідності до положень ст.404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання його особі та ступеню тяжкості вчиненого, й безпідставного звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

На переконання апеляційного суду, вказаних вимог закону суд дотримався в повній мірі.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є не тяжким злочином, вчиненим з необережнсті, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину не визнав, скарг на його поведінку за місцем мешкання не надходило, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації згідно з якою ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства та для окремих осіб, визначена як низький.

Окрім зазначеного, суд врахував також і думку прокурора та потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з його реальним відбуванням, частку вини в ДТП потерпілого.

Цим обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді обмеження волі, в межах санкцій інкримінованого йому кримінального правопорушення, без його реального відбування та призначенням додаткового покарання, визначеного санкцією цієї статті, а саме з позбавленням права керувати транспортними засобами, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілого призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та висновки суду в цій частині є достатньо мотивованими.

Що стосується думки потерпілого та його представника в суді апеляційної інстанції, які наполягали на реальному відбуванні покарання обвинуваченим та безпідставності застосування судом положень ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає, що така їх позиція, хоча і враховується, однак у цій справі не є вирішальною, оскільки вчинене ОСОБА_13 кримінальне правопорушення відноситься до категорії злочинів проти безпеки руху.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 05 березня 2019 року (справа № 161/14524/16-к), від 27 жовтня 2020 року (справа № 664/2526/19), 06 жовтня 2022 року (справа № 533/12/22).

До того ж, хоча в діях ОСОБА_13 убачається порушення ПДР, які знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, що настали, однак той факт, що потерпілий рухався на мотоциклі у зустрічному напрямку з перевищенням максимально допустимої у населених пунктах швидкості та виїхав на перехрестя на заборонений сигнал світлофору, також відіграє значну роль під час встановлення конкретних обставин справи та, в подальшому, під час застосування до обвинуваченого заходів кримінально правового впливу.

За таких обставин, всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілого, суд першої інстанції обґрунтовано врахував під час обрання заходів кримінально правового впливу щодо обвинуваченого у сукупності із іншими обставинами та даними про його особу той факт, що потерпілий також порушив вимоги ПДР, які не перебувають в причинно-наслідковому звязку з настанням ДТП.

Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно потерпіло за відсутність складу правопорушення в цого діях, автоматично не свідчить, про відсутність в його діях будь-яких порушень ПДР, які були встановлені висновками експертів у цьому провадженні, які суд визнав допустимими та належними доказами.

Обґрунтованих даних, які б свідчили про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, у поданій апеляційній скарзі представника потерпілого не наведено та колегією суддів не встановлено.

При цьому, із наданих в суді апеляційної інстанції пояснень потерпілого та його представника встановлено, що подання апеляційної скарги на неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням зумовлено тим, що останній не вжив заходів до повного відшкодування заподіяних збитків які настали внаслідок спричинення тілесних ушкоджень, та заперечував свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, що є його правом.

Крім того, обвинувачений в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив що відшкодує потерпілому завдану шкоду, а затримка з цим обумовлена подачею апеляційної скарги та збиранням коштів, зокрема необхідністю оформити кредит.

Отже, призначене судом першої інстанції ОСОБА_13 покарання ґрунтується на положеннях статей 50, 65, 75 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого в частині вирішення судом цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає таке.

За змістом ст. 128 КПК України, ст. 1177 ЦК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого; шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції частково задовольняючи цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, належним чином не зважив на всі наведені представником потерпілого у позові доводи, а саме тяжкість понесених моральних страждань, їх тривалість, та належним чином не обґрунтував прийняте рішення.

З матеріалів провадження видно, що представником потерпілого в порядку ст.128 КПК України заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого., зокрема 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданих йому кримінальним правопорушенням, внаслідок спричинення середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_8 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Між тим, враховуючи фактичні обставини провадження, характер та обсяг фізичних та моральних страждань, спричинених потерпілому обвинуваченим внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень, що спричинили довгострокове лікування, суд апеляційної інстанції вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілого та збільшити суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_13 на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди, до 100000 грн., що буде відповідати принципам законності та справедливості.

З огляду на викладе, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є частково обгрунтованою, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , змінити в частині вирішення цивільного позову.

Збільшити суму, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди до 100000 (сто тисяч) грн.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4