КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ТОВ «ВВ Володар УА» на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 13.02.2024 задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, а саме: блокнот з чорновими рукописними записами, зеленого кольору; автомобіль марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », 2021 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , які було вилучено 08.02.2024, під час обшуку автомобіля марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », за адресою: м. Житомир, вул. Майдана перемоги, 2.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ТОВ «ВВ Володар УА» подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначав, що обшук автомобіля Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », який належитьТОВ «ВВ Володар УА» проведено без дозволу слідчого судді.

Також вказував, що слідчий суддя, в порушення вимог КПК України, безпідставно розглянув клопотання про арешт майна без виклику власника

_____________________________________________________________________________

Справа 759/2938/24 Слідчий суддя - ОСОБА_7

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2754/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

цього майна, оскільки майно вже було вилучене слідчим і не могло бути знищене чи приховане.

При цьому слідчий суддя не врахував, що кримінальне провадження відносно ТОВ «ВВ Володар УА» не здійснюється, і юридична особа не може нести відповідальність за дії підозрюваних у кримінальному провадженні.

Крім того, вказаний транспортний засіб не відповідає будь-якій із ознак, передбачених ч. 1 ст. 96-2 КК України, не підпадає під критерії, визначені законом для арешту з метою відшкодування шкоди, не був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберіг на собі сліди його вчинення, не містить відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що були об`єктом кримінального правопорушення або набутий кримінально-протиправним шляхом.

Також слідчий суддя не врахував, що транспортний засіб є власністю ТОВ «ВВ Володар УА» та використовується для здійснення господарської діяльності, а накладення арешту на автомобіль призводить до надмірного обмеження господарської діяльності, що суттєво позначається на інтересах інших осіб.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, апелянт зазначав, що представник ТОВ «ВВ Володар УА» не повідомлявся про дату та час розгляду клопотання прокурора, а про існування оскаржуваного рішення стало відомо лише 13.03.2024 після звернення до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого щодо неповернення вилученого під час обшуку майна.

Прокурор та представник ТОВ «ВВ Володар УА» у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності представника власника майна, та відомості про направлення копії оскаржуваної ухвали відсутні.

Як зазначено в апеляційній скарзі, про існування ухвали про арешт майна представнику ТОВ «ВВ Володар УА» стало відомо 13.03.2024, та відомостей на спростування вказаних даних матеріали судового провадження не містять.

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу подано представником 15.03.2024 в межах строку, передбаченого п. 3 ч. 2, абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000034 від 19.01.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, щодо обставин вимагання посадовими особами управління інспекційної діяльності у Житомирській області, за попередньою змовою групою осіб, неправомірної вигоди.

08.02.2024 у межах вказаного кримінального провадження повідомлено про підозру ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 ч, 3 ст. 368 КК України, у пособництві в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у великому розмірі для себе, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, за попередньою змовою групою осіб.

Згідно даних протоколу обшуку від 08.02.2024, цього ж дня проведено обшук автомобіля марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено блокнот з чорновими рукописними записами, зеленого кольору та автомобіль марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », 2021 року випуску, VIN: НОМЕР_2 .

Постановою слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_9 від 08.02.2024 вилучені блокнот з чорновими рукописними записами, зеленого кольору та автомобіль марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », 2021 року випуску, VIN: НОМЕР_2 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000034.

12.02.2024 прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, вилучене в ході проведення обшуку автомобіля марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: блокнот з чорновими рукописними записами, зеленого кольору; автомобіль марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », 2021 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , із забороною користування, відчуження та розпорядження.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 13.02.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, а саме: блокнот з чорновими рукописними записами, зеленого кольору; автомобіль марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », 2021 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , які було вилучено 08.02.2024, під час обшуку автомобіля марки Volkswagen Touareg д.н.з. « НОМЕР_1 », за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора про арешт вилученого майно, слідчий суддя послався на положення п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, які передбачають можливість арешту майна з метою спеціальної конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України встановила, що при розгляді клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя допустив істотні порушення вимог кримінального-процесуального закону, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно п. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

За правилами ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 3-1 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вказаного у клопотанні майна, належним чином не перевірив та не обгрунтував в ухвалі правову підставу для такого арешту, обмежившись лише переліком норм кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на майно з підстав спеціальної конфіскації (п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК), та з підстав відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК), які є різними правовими підставами для арешту майна.

При цьому, задовольнивши клопотання прокурора та наклавши арешт на вилучені блокнот та транспортний засіб, слідчий суддя самостійно змінив підставу та мету такого арешту, вийшовши за межі поданого клопотання, а також не розглянув вимоги клопотання прокурора про накладення у відповідності до ч. 11 ст. 170 КПК України заборон користування, відчуження та розпорядження арештованим майном.

Так, як убачається із клопотання прокурора, як на підставу та мету накладення арешту, прокурор у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, посилався необхідність збереження майна як речових доказів у кримінальному провадженні.

У той же час слідчий суддя, не навівши в ухвалі мотивів та обгрунтування наявності жодної підстави з переліку, передбаченого ч. 2 ст. 170 КПК України, наклав арешт на майно з посиланням на мету забезпечення спеціальної конфіскації майна та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, без обгрунтування такого висновку, не перевіривши та залишивши поза увагою доводи та обставини, на які посилався прокурор в своєму клопотанні.

При цьому, слідчий суддя не перевірив наявність у власника майна статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а також наявність заявленого цивільного позову до власника майна, відсутність яких виключає можливість накладення арешту на майно з підстав, передбачених ч.ч. 4, 6 ст. 170 КПК України.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Крім того, колегією суддів встановлено, що слідчим суддею допущено і інші істотні порушення вимог Кримінального процесуального закону під час розгляду клопотання.

Так, як убачається із вимог ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності власника майна завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.

Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно, може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.

У будь-якому випадку слідчий або прокурор повинні мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.

Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання прокурора про арешт майна без повідомлення власника транспортного засобу, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю для цього підстав.

За таких обставин, ураховуючи, що слідчим суддею розглянуто клопотання прокурора про арешт майна без з`ясування всіх обставин, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ТОВ «ВВ Володар УА» задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд клопотанняпрокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3