Дата документу 13.06.2024 Справа № 337/2370/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/775/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/2370/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Токмак Пологівського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.7 ст.111-1, ч.1 ст.111-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи громадянином України та будучи проросійськи налаштованою особою, приблизно у жовтні 2022 року (більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлена), перебуваючи на території м.Токмак Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області, яка з 26.02.2022 року по теперішній час є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора російської федерації (далі - зф держава-агресор рф), діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, прийняв пропозицію від невстановлених під час досудового розслідування осіб із числа представників окупаційної адміністрації рф, відповідальних за управління тимчасово окупованою територією м.Токмак Пологівського району Запорізької області, добровільно та ініціативно зайняв у незаконному правоохоронному органі - «Токмацький головний відділ ГУ МВС в Запорізькій області» (мовою оригіналу «Токмацкий ГО ГУ МВД в Запорожской области») посаду поліцейського поста внутрішньої охорони ізолятора тимчасового тримання підозрюваних та обвинувачених, створеного на тимчасово окупованій території Токмацької міської територіальної громади.

Також ОСОБА_8 у період часу з 22 січня 2023 року по 31 січня 2023 року, займаючи посаду поліцейського поста внутрішньої охорони ізолятора тимчасового тримання підозрюваних та обвинувачених у незаконному правоохоронному органі - мовою оригіналу «Токмацкий ГО ГУ МВД в Запорожской области» створеного на тимчасово окупованій території м.Токмак Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області, усвідомлюючи та розуміючи протиправність свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно надав допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора у проведенні підривної діяльності проти України, шляхом підтримання та подальшого виконання рішення голови незаконного органу влади - мовою оригіналу «Военно-граджанская администрация Запорожской области» ОСОБА_9 №145У від 14.07.2022 мовою оригіналу - «Указ «О мерах ответственности, за совершение отдельных правонарушений посягающих на общественный порядок и общественную безопасность», та дій держави-агресора у впровадженні незаконної політики спрямованої на порушення Конституції України, законів України та міжнародних нормативно правових актів щодо видворення громадян України ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 з тимчасово-окупованої території м.Токмак Пологівського району Запорізької області, а також незаконному утриманні зазначених громадян України у приміщенні незаконного правоохоронного органу - ізолятору тимчасового тримання мовою оригіналу «Токмацкий ГО ГУ МВД в Запорожской области» за адресою: Запорізька область, м.Токмак, вул.Центральна, буд.43.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.7 ст.111-1 КК, як колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території; за ч.1 ст.111-2 КК, як умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, шляхом реалізації чи підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України.

Йому призначено покарання

- за ч.7 ст.111-1 КК у виді 14 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органах та в органах, що надають публічні послуги строком на 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч.1 ст.111-2 КК у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органах та в органах, що надають публічні послуги строком на 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 14 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органах та в органах, що надають публічні послуги строком на 15 років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирішено питання про запобіжний захід та початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, аналіз доказів у вироку фактично відсутній. Зокрема протокол огляду інформації розміщеної в публікаціях на інформаційному каналі від 16.02.2023 року та протокол за результатами НСРД взагалі не містять жодної інформації про вчинення обвинуваченим будь-якої злочинної дії. Отже надані стороною обвинувачення докази та які покладені судом у вирок є лише припущеннями та не підтверджують вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину. Що стосується показів свідків, які фіксувалися за допомогою технічних засобів відеофіксації, то відповідно до показів цих осіб не можливо достеменно встановити чи є особа, яку впізнали свідки, обвинуваченим ОСОБА_8 . Крім того, в судовому засіданні допит свідків не проводився, а тому не можливо перевірити чи впізнали б вказані особи фотознімок обвинуваченого. Також при призначенні покарання суд не дотримався положень ст.65 КК та призначив обвинуваченому фактично максимальне покарання без належного дослідження особи обвинуваченого та інших обставин, що мають істотне значення для призначення покарання.

З огляду на те, що зазначене кримінальне провадження було розглянуто судом першої інстанції у спеціальному судовому провадженні, обвинувачений ОСОБА_8 повідомлявся про дату, час і місце апеляційного розгляду шляхом направлення йому повістки про виклик за останньою відомою адресою його проживання та шляхом публікації інформації про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - в газеті «Урядовий кур`єр», а також шляхом публікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті апеляційного суду. Відтак з моменту опублікування повістки про виклик в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений ОСОБА_8 вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.7 ст.111-1 та ч.1 ст.111-2 КК кримінальних правопорушень достатньо викладено у вироку.

Визнавши ОСОБА_8 винуватим у колабораційній діяльності та пособництві державі-агресору, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та належним чином проаналізував зібрані в провадженні докази.

Зокрема свої висновки суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , які зафіксовані за допомогою технічних засобів відеофіксації і були відтворені в судовому засіданні згідно положень ч.1 ст.615 КПК, відповідно до яких свідки повідомили про обставини їх доставки і тримання в ізоляторі тимчасового тримання у м.Токмак, а також про дії співробітників цього ізолятору.

Також рішення суду про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів підтверджується даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема, даними протоколу огляду від 16.02.2023 року інформації, розміщеної в публікаціях на інформаційному каналі, створеному у додатку «Telegram»: « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідно до якого було виявлено публікацію про підписання Указа «О мерах ответственности, за совершение отдельных правонарушений посягающих на общественный порядок и общественную безопасность»; протоколу огляду від 22.02.2023 року інформації, розміщеної в публікації на інформаційному каналі, створеному у додатку «Telegram: «ЯZp» щодо видворення жителів м.Токмак; протоколом за результатами проведення негласної слідчої дії від 19.12.2022 року; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , відповідно до яких серед пред`явлених фотознімків свідки впізнали на фото ОСОБА_8 як особу, яку вони бачили під час їх утримання в ізоляторі та кожен окремо зазначили про дії, які по відношенню до них вчиняв ОСОБА_8 . Зміст цих доказів детально розкрито у вироку.

На переконання колегії суддів, вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням свідків та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду першої інстанції не було.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження (ч.3 ст.323 КПК), зберігаючи неупередженість та безсторонність під час розгляду справи приділив особливе значення охороні прав і законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувалося за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням установлених законом особливостей, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, а отже, поріг вимогливості до доказування в такому випадку підвищений.

Отже, дослідивши докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини.

Доводи апеляційної скарги захисника про недотримання судом вимог ст.94 КПК під час оцінки доказів не є слушними та спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, в якій у повній відповідності до вимог ст.374 КПК наведено докази на підтвердження встановлених судом обставин, яким надано відповідну оцінку.

Не вбачаються обґрунтованими і доводи захисника про відсутність у досліджених доказах, зокрема в протоколі огляду від 16.02.2023 року та протоколі за результатами НСРД інформації про вчинення обвинуваченим будь-якої злочинної дії. Адже ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення у добровільному зайнятті посади в незаконному правоохоронному органі та у пособництві окупаційній адміністрації держави-агресора шляхом підтримання та виконання рішення голови незаконного органу влади. Протоколом огляду від 16.02.2023 року підтверджується прийняття рішення голови незаконного органу влади - «Указ «О мерах ответственности, за совершение отдельных правонарушений посягающих на общественный порядок и общественную безопасность», яке підтримав та виконував ОСОБА_8 , а протоколом за результатами проведеної негласної слідчої дії від 19.12.2022 року зняття інформації з електронних інформаційних систем інформації з додатку «Telegram», який особисто використовується ОСОБА_21 об`єктивно підтверджується функціонування незаконного правоохоронного органу, створеного на тимчасово окупованій території, та працевлаштування у ньому ОСОБА_8 .

Відтак, усупереч доводам захисника, колегія суддів вважає, що зазначені докази беззаперечно вказують на вчинення обвинуваченим незаконних дій, а відтак і підтверджують висунуте йому обвинувачення.

До заперечень апеляційної скарги захисника про те, що з показів свідків не можливо достеменно встановити чи є особа, яку впізнали свідки, обвинуваченим ОСОБА_8 , а так само не можливо перевірити чи впізнали б свідки фотознімок обвинуваченого, колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що відповідно до змісту протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, слідчий у повній відповідності до вимог ч.1 ст.228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, попередньо опитав свідків про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вони бачили цю особу.

Крім того, свідкам було пред`явлено для впізнання разом з фотознімком, де був зображений ОСОБА_8 , ще три фотознімки. При цьому всі особи, зображені на них, а також самі фотознімки, не мали різких відмінностей між собою та інших особливостей, що могли суттєво вплинути на сприйняття зображення особою, яка впізнає.

Свідки кожен окремо зазначили прикмети, за якими можуть впізнати особу, яку бачили у ізоляторі та яка вчиняла по відношенню до них певні дії після чого вказали на фотознімок із зображенням ОСОБА_8 , описавши конкретні риси, за якими його впізнають та пояснили, за яких обставин його бачили.

Відтак підстав сумніватися у тому, що свідки впізнали саме обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Що стосується доводів захисника в апеляційній скарзі про недотримання судом першої інстанції положень ст.65 КК та як наслідок призначення обвинуваченому надмірно суворого покарання, то вони не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.

Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, яке за класифікацією віднесено до особливо тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, дітей на утриманні не має. Обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого, суд першої інстанції не встановив. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочину в умовах воєнного стану.

Крім того, колегія суддів також враховує, що обвинувачений вчинив два особливо тяжких злочини проти основ національної безпеки України. Такі злочини є найбільш суспільно небезпечними посяганнями. Їх родовим об`єктом є суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, конституційний лад, суверенітет, територіальну недоторканість, обороноздатність, тобто основи національної безпеки України. Іншими словами, родовим об`єктом цих злочинів є суспільні відносини, що забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної, соціальної і правової держави.

А тому, на думку судової колегії, за встановлених у справі обставин, а також з огляду на зміст та обсяг протиправних дій, які вчинив обвинувачений, покарання, яке призначив суд першої інстанції, відповідатиме меті, визначеній у ст.50 КК. Адже виправлення обвинуваченого під час застосування менш суворого покарання не можливе через його суспільну небезпеку та не забезпечить виконання завдань кримінального судочинства, не слугуватиме цілям його застосування і не відповідатиме вимогам справедливості щодо застосування покарання встановленим ст.2 КПК.

Також колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду захисник в апеляційній скарзі не навів, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в ній.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4