Справа№ 953/2373/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2024 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вовчанськ, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, ФОП «ОСОБА_12», маючого на утриманні доньок ОСОБА_6 , 2009 року народження, ОСОБА_7 , 2012 року народження, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України, -

встановив:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України.

Так, згідно обвинувального акту, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не маючи передбаченого Законом дозволу, маючи злочинний намір, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, у порушенні порядку встановленого Постановою Верховної Ради України № 2471-ХII від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», що передбачає право власності на вогнепальну зброю, боєприпаси при наявності спеціального дозволу, що видається органами внутрішніх справ, яким визначено порядок придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, боєприпасів відповідно до наказу МВС України № 622 від 21.08.1998, не маючи спеціального дозволу на зберігання бойових припасів, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи, що придбання і зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу є незаконним, в невстановлений під час досудового розслідування час заволодів гранатою РГД-5, при невстановлених обставинах, яку з того моменту почав незаконно зберігати.

Після чого маючи умисел на носіння, зберігання бойових припасів, при цьому, розуміючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на зберігання, носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу зберігав при собі, відповідно до висновку судово вибухово-технічної експертизи №CE-19/121-21/21845-BTX від 05.10.2021, гранату типу РГД-5, яку 25.09.2021 року після конфлікту з гр. ОСОБА_8 , залишив на правому колесі автомобіля Audi Q8 з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_8 .

Крім цього, 25.09.2021 року близько 18:50 год., у гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та гр. ОСОБА_8 , які знаходилися за місцем мешкання ОСОБА_5 , а саме за адресою: АДРЕСА_3 , виник словесний конфлікт, в ході чого у ОСОБА_5 , виник умисел на здійснення погрози вбивством гр. ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , перебуваючи 25.09.2021 року близько 18:50 год. за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно та усвідомлюючи свої дії, переслідуючи ціль у погрозі вбивством, з метою залякування та маючи умисел викликати у потерпілого ОСОБА_8 , побоювання за своє життя, перебуваючи в стані гніву, почав демонструвати ОСОБА_8 , відповідно до висновку судово вибухово-технічної експертизи №CE-19/121-21/21845-BTX від 05.10.2021 гранату типу РГД-5 та висловлювати погрози вбивством в його адресу. Після чого, продовжуючи свій умисел на погрозу вбивством, вийшовши на вулицю де залишив гранату типу РГД-5 на передньому правому колесі автомобіля Audi Q8 з д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_8 ..

В результаті дій ОСОБА_5 у потерпілого ОСОБА_8 виникли реальні підстави побоюватися здійснення цієї дії.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України не визнав, пояснивши суду, що дійсно він 25.09.2021 року перебував за місцем свого проживання у кімнаті АДРЕСА_4 , де він постійно проживав протягом останніх п`яти років. Разом з ним в кімнаті готелю перебувала його подруга ОСОБА_9 . Коли на його мобільний телефон зателефонував раніше знайомий йому ОСОБА_8 , він приймав душ. ОСОБА_8 перебував у збудженому стані, та вимагав вийти в хол готелю для розмови, оскільки передодні між ними виник конфлікт, через те, що ОСОБА_8 , скориставшись безпорадним станом ОСОБА_9 , яка перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння, вступив з останньою в статевий зв`язок. За його порадою, ОСОБА_9 написала заяву про зґвалтування до ХРУП №1 ГУНП в Харківській області. Після дзвінка ОСОБА_8 , він швидко вдягнувся, по дорозі з тумби взяв свій мобільний телефон, вийшов з номера та підійшов до ОСОБА_8 , який перебував в холі готелю. Спочатку вони спілкувалися в холі готелю. Пізніше вийшли на вулицю, де продовжили розмову. Зазначив, що ніякої гранати в нього ніколи не було і вбивством потерпілому він не погрожував. Однак, саме ОСОБА_8 вимагав від ОСОБА_9 та від нього забрати вказану заяву з поліції, погрожував фізичною розправою, в разі відмови забрати заяву про злочин з поліції. При цьому ОСОБА_8 запевняв його, що задіє всі свої «зв`язки» для того, щоб він, після того як втрутився в ситуацію, відправився до в`язниці надовго.

Суд у відповідності до ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, виходячи з приписів ст. 373 ч.3 КПК України, відповідно до яких, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, прийшов до висновку , що обставини обвинувачення ОСОБА_5 , викладені у обвинувальному акті не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а тому ОСОБА_5 підлягає виправданню виходячи з наступного.

В судовому засіданні допитані свідки з боку обвинувачення.

- свідок ОСОБА_10 , повідомив суду, що йому про обставини події нічого не відомо, він не був присутнім а ні на місці події, а ні під час слідчого експерименту;

- свідок ОСОБА_11 , повідомила суду, що ОСОБА_5 проживав в готелі, де вона працювала адміністратором ресторану, близько 5 років, характеризувався позитивно, завжди був привітним, в конфлікти ні з ким не вступав. Зброї в його руках та в готельному номері де перебував ОСОБА_5 вона ніколи не бачила. 25.09.2021, коли приїхали працівники поліції, вона знаходилась у залі ресторану. Зі слів офіціантів ресторану, їй стало відомо, що біля готелю на колесі автомобілю знайшли гранату. Зазначила, що більше з тих обставин нічого повідомити не може;

- свідок ОСОБА_9 , повідомила суду, що ОСОБА_5 знає, протягом 5 років вони мешкають разом однією сім`єю в готельному номері. Характеризувати вона його може лише з позитивної сторони, зброї ніколи в номері чи у нього вона не бачила. 25.09.2021, вона перебувала в готельному номері, коли ОСОБА_5 зателефонував його знайомий ОСОБА_8 , та повідомив, що чекає його на першому поверсі готелю. З якого приводу приїхав ОСОБА_8 вона не знає, однак саме ОСОБА_8 був ініціатором зустрічі, на яку приїхав до готелю, де жив ОСОБА_12 . Коли ОСОБА_12 виходив з номеру готелю ніякої гранати у нього не було. Повідомила, що ОСОБА_8 вона до цього часу знала, вони були приятелями з ОСОБА_12;

- свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що ОСОБА_5 знає, оскільки останній мешкає в готелі, де він працює адміністратором. В готелі ОСОБА_5 мешкав протягом декілька років. Характеризувати він його може лише з позитивної сторони, зброї, зокрема, гранати, ніколи у нього не бачив, погроз від ОСОБА_5 він ніколи не чув.

Інші докази, які зібрані органом досудового слідства та надані прокурором, і досліджені в судовому засіданні, а саме:

-протокол огляду місця події від 25.09.2021, який почато о 23-15 годині та закінчено о 23-45 годині, в присутності понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , за участю ОСОБА_8 , відповідно до якого оглянуто автомобіль Audi Q8 з д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_3 . Під час огляду нічого виявлено не було, та нічого не вилучалось. (т. 1 а.с. 66-67);

-протокол огляду місця події від 25.09.2021, який почато о 20-45 годині та закінчено о 23-00 годині, в присутності понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , з ілюстративним матеріалом до нього, відповідно до якого на ділянці місцевості, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на паркувальному майданчику, виявлено припарковані автомобілі Audi Q8 білого кольору з д.н.з. НОМЕР_1 та Audi А5 чорного кольору з д.н.з. НОМЕР_2 . В ході огляду автомобілю Audi Q8 на передньому правому колесі виявлено предмет зовні схожий на ручну гранату РГД - 5. В ході огляду вилучено: корпус предмета схожого на гранату РГД - 5, предмет схожий на запал, які постановою слідчого від 27.09.2021 визнано речовими доказами, та змиви на ватні палички (т. 1 а.с. 68-72, 99);

-акт перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів від 25.09.2021, відповідно до якого група спеціалістів - вибухотехніків здійснила огляд об`єкта за адресою: АДРЕСА_3 , виявленого підозрілого предмету схожого на ручну гранату РГД - 5, яка знаходилась на правому передньому колесі автомобілю Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_1 . (т. 1 а.с. 73);

-акт про застосування службової собаки від 25.09.2021, відповідно до якого ст.. інспектор ОД ВКЗ ВЗ УВТС ГУНП в Харківській області капітан поліції ОСОБА_17 виїхав за адресою: АДРЕСА_3 зі службовим собакою за кличкою: Адель, для пошуку вибухових речовин чи пристроїв, та застосував службового собаку під час огляду автомобілю Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_1 , згідно повідомлення про виявлення вибухового предмету схожого на гранату РГД на правому передньому колесі. Опрацьована була прилегла територія до вищевказаного авто, та на момент огляду вибухових речовин не виявлено.(т. 1 а.с. 74);

-заява ОСОБА_8 від 25.09.2021 на ім`я Начальника ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_18 , яка зареєстрована 26.09.2021, в якій ОСОБА_8 просить вжити заходи до ОСОБА_19 , який 25.09.2021 за адресою: АДРЕСА_3 , погрожував йому застосуванням гранати, погрожував підірвати. Події відбувались у період часу з 18-50 годині по 20-00 годині, після чого поклав йому на переднє колесо автомобілю Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_1 гранату, щоб він не зміг поїхати.(т. 1 а.с. 83);

-протокол проведення слідчого експерименту від 27.09.2021, який розпочато о 18-40 годині та закінчено о 18-55 годині, у готелі «Феліса» за адресою: АДРЕСА_3 , за участю свідка ОСОБА_8 , з фототаблецею до нього, проведеного з метою перевірки і уточнення відомостей, а саме подій, які відбувались за адресою: АДРЕСА_3 в готелі «Феліса», в ході якого свідок ОСОБА_8 відтворив події, які відбувались. Згідно фототаблиці, свідок ОСОБА_8 зобразив місце де відбувались події, місце де сидів він та ОСОБА_5 , місце де у них продовжилась розмова, місце де його зупинили на вулиці та де стояла машина, місце де ОСОБА_5 залишив предмет зовні схожий на гранату.(т. 1 а.с. 75-82);

-протокол проведення слідчого експерименту від 27.09.2021, який розпочато о 19-00 годині та закінчено о 19-20 годині, за участю потерпілого ОСОБА_8 , з фототаблецею до нього, проведеного з метою перевірки і уточнення відомостей за адресою: АДРЕСА_3 в готелі «Феліса», в ході якого потерпілий ОСОБА_8 відтворив події, які відбувались. Згідно фототаблиці, потерпілий ОСОБА_8 зобразив місце де відбувались події, місце де відбувалась розмова між ним та ОСОБА_5 , місце де продовжилась розмова між ним та ОСОБА_5 , місце де його зупинили на вулиці коли він біг з будинку, місце де саме ОСОБА_5 залишив предмет зовні схожий на гранату.((т. 1 а.с. 84-92);

-протокол огляду від 27.09.2021, з фото таблицею та з диском «Alerus» DVD-R розмір 4.7 GB, доданим до нього, який постановою слідчого від 27.09.2021 визнано речовим доказом, відповідно до якого, проведеним оглядом встановлено: при відкритті файлу «RPReplay_Final» зображено коридор готелю «Фелиса» у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-27) на даному відеозаписі видно як чотири особи знаходяться у коридорі в якийсь момент встають та йдуть до сходинок, які знаходяться у правому куті екрану. При відкритті файлу «RPReplay_Final» зображено вихід з готелю «Феліса» у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-29) на виході збираються люди у кількості семи осіб після чого одна з осіб яка одягнута в штани чорного кольору з білими полосами та в куртку чорного кольору під якою знаходиться футболка білого кольору з принтом демонструє що у нього у лівій руці. При відкритті файлу «RPReplay_Final» у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-28) зображено вихід з готелю «Феліса» на відео зображено як 6 осіб спускаються з другого поверху та прямують на вулицю. При відкритті файлу «RPReplay_Final» у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-29) особа яка в штани чорного кольору з білими полосами та в куртку чорного кольору під якою знаходиться футболка білого кольору з принтом спускається з другого поверху тримаючи у лівій руці предмет округлої форми. При відкриті файлу «RPReplay_Final» у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-29) на відео зображено вихід з готелю та зображено як особа яка в штани чорного кольору з білими полосами та в куртку чорного кольору під якою знаходиться футболка білого кольору з принтом виходить з готелю стоїть деякий час та після чого йде у праву сторону. (т. 1 а.с 93-96);

-висновок експерта експертно-криміналістичного центру № СЕ-19/121-21/21845-ВТХ від 05.10.2021 судової вибухово-технічної експертизи, відповідно до висновків якого, предмети надані на дослідження є: корпусом ручної осколкової гранати РГД-5 промислового способу виготовлення. В окремому стані до категорії вибухових пристроїв (боєприпасів) не відноситься; уніфікованим запалом до ручних гранат модернізованим УЗРГМ промислового способу виготовлення. Являється вибуховим пристроєм, не призначеним для ураження живої сили і до категорії бойових припасів не належить; У своїй сукупності (штатному з`єднанні) корпус гранати РГД-5 з уніфікованим запалом до ручних гранат модернізованим УЗРГМ утворюють ручну осколкову гранату дистанційної РГД-5, яка відноситься до категорії боєприпасів. (т. 1 а.с. 101-105);

-довідка про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів № 21845-1 від 05.10.2021, відповідно до якої, об`єкт наданий на дослідження - запал УЗРГМ належить до вибухової категорії: небезпечно, та вимагає таких заходів безпеки: запобігання ударів, струсів, відкритого вогню. (т. 1 а.с. 107);

-довідка про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів № 21845-2 від 05.10.2021, відповідно до якої, об`єкт наданий на дослідження - корпус гранати РГД - 5 належить до вибухової категорії: обмежено небезпечно, та вимагає таких заходів безпеки: запобігання ударів, високих температур, вплив відкритого вогню. (т. 1 а.с. 108).

В судовому засіданні було оглянуто диск з відеозаписом «Alerus» DVD-R розмір 4.7 GB, який додано до протоколу огляду від 27.09.2021. (т. 1 а.с.95).

В судовому засіданні 27.02.2024 прокурором було заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження наступних доказів, які зібрані органом досудового слідства:

- протокол отримання зразків для експертизи від 26.09.2021, на підставі постанови прокурора Київської обласної прокуратури м. Харкова Харківської області ОСОБА_3 від 26.09.2021, відповідно до якого спеціаліст-криміналіст СКЗ СВ ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області відібрав у ОСОБА_5 зразки букального епітелію для проведення ДНК експертизи, відібрані зразки змиви на дві ватні палички (т. 1 а.с. 235-236);

-протокол отримання зразків для експертизи від 26.09.2021, на підставі постанови прокурора Київської обласної прокуратури м. Харкова Харківської області ОСОБА_3 від 26.09.2021, відповідно до якого спеціаліст-криміналіст відібрав у ОСОБА_8 зразки букального епітелію для проведення ДНК експертизи, відібрані зразки смиви на дві ватні палички (т. 1 а.с. 2357-238);

-постанова слідчого СВ ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_20 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи від 28.09.2021 (т. 1 а.с. 239-241);

-висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021 судової молекулярно-генетичної експертизи, з ілюстративною таблицею до нього, та довідкою про витрати, відповідно до висновків якого, встановлено генетичні однаки (ДНК-профілі) зразка букального епітелію гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1), зразка букального епітелію гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (об`єкт № 2.1) (таблиця 1.1, додаток 1). На наданих на дослідження змиві з корпусу об`єкта, схожого на гранату РГД-5 (об`єкт № 3.1), на змиві з ричага підривача типу УЗРГМ (об`єкт № 4.1) та на змиві з кільця з чекою з підривача УЗРГМ (об`єкт 5.1) виявлено клітини з ядрами. Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профілі) клітин з ядрами, виявлених на змиві з корпусу об`єкта, схожого на гранату РГД-5 (об`єкт № 3.1), на змиві з ричага підривача типу УЗРГМ (об`єкт № 4.1) та на змиві з кільця з чекою з підривача УЗРГМ (об`єкт № 5.1) таблиця 1.1, додаток 1). Генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на змиві з корпусу об`єкта, схожого на гранату РГД-5 (об`єкт № 3.1), на змиві з ричага підривача типу УЗРГМ (об`єкт № 4.1) та на змиві з кільця з чекою з підривача УЗРГМ (об`єкт 5.1) збігаються між собою та з генетичними ознаками (ДНК-профілем) зразка букального епітелію гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1) і не збігаються з генетичними ознаками (ДНК-

профілем) зразка букального епітелію гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (об`єкт № 2.1). Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак клітин з ядрами, виявлених на змиві з корпусу об`єкта, схожого на гранату РГД-5 (об`єкт № 3.1), на змиві з ричага підривача типу УЗРГМ (об`єкт № 4.1), на змиві з кільця з чекою з підривача УЗРГМ (об`єкт № 5.1), та зразка букального епітелію гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (об`єкт № 1.1) складає 2, 22 х . Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 449 нонильйонів осіб (4, 49 х ).( т. 2 а.с. 2-22).

До висновку експертизи прокурором додано супровідний лист ХНДЕКЦ № 19/121/9/1-29029 від 02.12.2021, відповідно до якого висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021 спрямовано до ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області. (т. 2 а.с. 1), та супровідний лист ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області № 1202/119-61/2024 від 09.02.2024, відповідно до якого висновок експерта за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, проведеної по кримінальному провадженню № 001474 на 20 аркушах та спеціальні пакети Експертної служби України № 5405392, 5405394, 5405395 з об`єктами дослідження, довідку про витрати, спрямовано Керівнику Київської окружної прокуратури міста Харкова.( т. 1 а.с. 242).

Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема ч. 1 ст. 129 КК України, тобто у формі приватного обвинувачення, кримінальне провадження за яким може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого ОСОБА_8 ..

Під час розгляду кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_8 , для підтримання приватного обвинувачення в суді, жодного разу за викликами в судові засідання не з`явився.

Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 001474 надійшов до суду 16.02.2022.

Ухвалою судді від 17.02.2022 підготовче судове засідання по розгляду обвинувального акту за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 001474 від 25.09.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України, призначено на 24.02.2022.

Однак, 24.02.2022 відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, який триває по цей час.

В подальшому, в судові засідання, призначені на 08.09.2022, 13.10.2022, 14.11.2022, 06.12.2022, 18.01.2023, 21.02.2023, 21.03.2023, 30.03.2023, 18.04.2023, 11.05.2023, 01.06.2023, 20.06.2023, 12.07.2023, 06.09.2023, 06.10.2023, 04.12.2023, 05.02.2024, 27.02.2024, 18.03.2024, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, потерпілий ОСОБА_8 не з`являвся, що розцінюється судом як зловживання своїми процесуальними правами, не бажання брати участь у судових засіданнях, та підтримувати обвинувачення, яке є у формі приватного, кримінальне провадження за яким розпочате на підставі саме його заяви, та сприймається, як відмова від обвинувачення.

Разом з цим, суд не вбачає підстав для закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, як відмова від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Так, з рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

Згідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є в т.ч. те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У той час, як застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань.

Дотримання встановленої правової процедури здійснення процесуальної дії означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону.

Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.

Дотримання належної правової процедури здійснення процесуальної дії визначеної людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

Порушення порядку визначеного КПК призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06. 2022 у справі № 2-591/11 вказала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Так, КПК України не вирішує питання наслідків неявки потерпілого у провадженнях, які здійснюються у формі приватного обвинувачення, крім ситуацій, коли йдеться про субсидіарне приватне обвинувачення (ч. 6 ст. 340 КПК України): повторне неприбуття в судове засідання потерпілого, який був викликаний у встановлeномy КПК порядку (зокрема, наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом у інший спосіб), без поважних причин або без повідомлення про причини неприбуття після настання обставин, передбачених у частинах другій і третій ст. 340 КПК, прирівнюється до його відмови від обвинувачення і має наслідком закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням.

Прокурор в судовому засіданні , виходячи з приписів ст..ст. 25, 26, 36 КПК України, не вбачав підстав для закриття кримінального провадження за ст.. 129 ч.1 КК України через повторну неявку потерпілого та підтримав обвинувачення в повному обсязі як за ст. 263 ч.1 так і за ст.. 129 ч.1 КК України.

В цій ситуації виникло питання щодо наслідків неявки потерпілого до суду та відсутності його визначення в КПК щодо приватного обвинувачення, та суд зауважує, що в ст. 325 КПК визначено, що якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

Тобто, стаття 325 КПК унормовує у собі дії суду у разі неявки потерпілого у справі приватного обвинувачення та наслідки (можливість відкладення та право накласти грошове стягнення).

Так, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2024 на потерпілого ОСОБА_8 накладено грошове стягнення на користь держави у розмірі 1 мінімальної заработної плати, що становить 7100, 00 грн.

Щодо п. 7 ч. 1 ст. 284 KПK України із змінами, внесеними згідно із Законами № 2227-VIII від 06.12.2017, № 720-IX від 17.06.2020, то він у собі передбачає, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо: … потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Так, підставою закриття згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 KПK України є саме заява потерпілого про відмову від обвинувачення, однак така заява в даній справі відсутня.

Законодавство містить алгоритм регулювання норм п. 7 ч. 1 ст. 284 KПK України, ураховуючи позицію ВС у справі № 755/27642/14-к.

А тому, суд не застосовує інститут аналогії закону (положення ч. 6 ст. 340 КПК України), з питань указаних в п. 7 ч. 1 ст. 284 KПK України, з огляду на наявність чіткого механізму застосування та у разі неявки потерпілого, котра не містить ознак зловживання процесуальними правами, в силу ст. 325 КПК.

Разом з цим, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення " поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою ( рішення у справах" Ірландія проти Сполученого Королівства","Яременко проти України", "Йонкало проти України", "Кобець проти України").

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого , прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву, щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Норми ст. 22 КПК України визначають, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а тому суд не може перебирати на себе функцію обвинувачення або захисту.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення /за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого/ або в разі надходження заяви /повідомлення/ про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст. 9 КПК України.

Так, відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

За ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

За практикою тлумачення Європейським судом з прав людини національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Частиною 1 ст. 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Заслухавши позицію обвинуваченого, свідків, думки прокурора, захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та докази, аналізуючи їх в сукупності, суд приходить до того, що вони не дозволяють зробити висновок про винуватість ОСОБА_5 , а тому суд приходить до висновку, що інкриміноване йому обвинувачення за ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України, не знайшло свого підтвердження та обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку із недоведеністю його вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях з наступних підстав.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу вимог частин 1, 3 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діях обвинуваченого є склад злочину кримінального правопорушення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умов доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип призумції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину: обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України ( конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "indubioproreo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов"язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

Згідно вимог ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в цій статті.

Сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ.

Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Захисник обвинуваченого просить суд висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021 судової молекулярно-генетичної експертизи, визнати недопустимим доказом, оскільки більше двох років розгляду справи в суді вказаний доказ суду не надавався та стороні захисту та не відкривався, тобто сторона захисту була позбавлена можливості належним чином використати своє право на захист, та була позбавлена можливості вчиняти дії направлені на спростування вказаного висновку експерта.

Так, під час судового розгляду, в судовому засіданні 27.02.2024 прокурором було заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження у якості доказу висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021 судової молекулярно-генетичної експертизи.

При цьому, до висновку експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021, прокурором надано супровідний лист ХНДЕКЦ № 19/121/9/1-29029 від 02.12.2021, відповідно до якого висновок експерта спрямовано до ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області.

Разом з цим, з супровідного листа ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області № 1202/119-61/2024, вбачається, що висновок експерта за результатами судової молекулярно-генетичної експертизи, проведеної по кримінальному провадженню № 001474 спрямовано Керівнику Київської окружної прокуратури міста Харкова лише 09.02.2024.

Відповідно до ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. До обвинувального акта додається , зокрема, реєстр матеріалів досудового розслідування.

Так, з реєстру матеріалів досудового розслідування № 001474 від 25.09.2021 вбачається, що за дорученням прокурора від 15.11.2021 надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

На виконання доручення прокурора, слідчим складено протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 25.11.2021, яким встановлено факт надання доступу до матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_5 та його захисникам, та факт ознайомлення з ними у період часу з 25.11.2021 по 12.02.2022.

Обвинувальний акт складено 14.02.2022.

Таким чином, судом встановлено, що висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД судової молекулярно-генетичної експертизи складено 23.11.2021, тобто у період до надання доступу до матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_5 , згідно протоколу від 25.11.2021.

При цьому, хоча і ,відповідно до супровідного листа ХНДЕКЦ № 19/121/9/1-29029, висновок експерта спрямовано до ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області 02.12.2021, тобто після надання прокурором доручення, але у період ознайомлення підозрюваного ОСОБА_5 ( 25.11.2021 по 12.02.2022) з матеріалами досудового розслідування, та до складання обвинувального акту 14.02.2022.

Таким чином, вказаний висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021, протягом тривалого часу (період ознайомлення підозрюваного ОСОБА_5 з 25.11.2021 по 12.02.2022 з матеріалами досудового розслідування, та до складання обвинувального акту 14.02.2022) та під час розгляду кримінального провадження в суді (період з 16.02.2022 по 27.02.2024) стороні захисту відкрито не було, чим порушено право особи на захист, а надано прокурором до суду в судовому засіданні лише 27.02.2024.

Крім того, відсутність даного висновку експерта судової молекулярно-генетичної експертизи, в матеріалах досудового розслідування, під час ознайомлення з ними підозрюваного ОСОБА_5 , підтверджується відомостями з опису матеріалів досудового розслідування № 001474, в якому взагалі не зазначено про його існування. (а.с. 15-17).

Крім того, суд зауважує на те, що прокурором в судовому засіданні 27.02.2024 було повідомлено, що йому було відомо про існування вищевказаного висновку експерта, але з невідомих причин він заявив клопотання про його долучення до матеріалів кримінального провадження лише 27.02.2024, вже після того, як судом було ухвалено закінчити з`ясування обставин та перейти до судових дебатів, що потягло за собою повернутись до з`ясування обставин через клопотання прокурора.

З огляду на вищевикладене, суд ставить під сумнів походження вказаного висновку експерта, оскільки суду не зрозумілі мотиви не відкриття стороною обвинувачення вказаного доказу стороні захисту протягом тривалого часу, а саме з моменту складання висновку експерта - 23.11.2021 по час надання до суду - 27.02.2024.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у Постановах від 16 березня 2017 року № 5-364кс16 та від 12 жовтня 2017 року № 5-237кс(15)17, чинний КПК України не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборону адресовано суду, який згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України, не має права допустити наявні в них відомості як докази, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті сторонам.

Зокрема, пунктом 3 (b) статті 6 Європейської Конвенції з прав людини гарантовано обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту», а отже, означає, що реальна діяльність щодо захисту з його боку може включати все, що є "необхідним" для підготовки до основного судового розгляду справи. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист належним чином і без обмежень щодо можливості викласти всі належні захисту аргументи у суді першої інстанції і таким чином вплинути на результат судового розгляду. Крім того, засоби, якими повинен користуватись кожен, кого звинувачено у вчиненні кримінального злочину, включають можливість ознайомитись з результатами розслідувань, проведених протягом провадження, з метою підготовки судового захисту (справа Леас проти Естонії, № 59577/08, п.80, від 6 березня 2012 року).

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцент Європейського суду з прав людини на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження («Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Система справедливого судочинства має інтегруючий характер стосовно інших конвенційних прав і гарантій та слугує своєрідним підґрунтям для існування ще принаймні кількох принципів - презумпції невинуватості, змагальності та принципу процесуальної рівності сторін. Їх доказовий аспект з питань якості доказів, насамперед, стосується питання про те, чи була особа засуджена «відповідно до закону», з огляду на що у практиці Європейського суду сформульовані окремі положення щодо допустимості доказів у судовому провадженні.

Так, на необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться у рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

В своїй постанові Верховний суд України (справа № 521/2542/14-к) констатує, що відповідно за самим змістом ч. 2 ст. 290 КПК України презюмується, що відкриття має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право на час бути готовими до проведення змагального процесу мати заперечення на доводи сторони обвинувачення та навпаки.

Таким чином, суд, відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши доказ, зокрема, висновок експерта ХНДЕКЦ № СЕ-19/121-21/22132-БД від 23.11.2021, з точки зору належності, допустимості, достовірності, та порядок його відкриття, вважає його недопустимим доказом, наданим до суду та відкритим стороні захисту з порушенням права особи на захист, відповідно до ст. 87 КПК України.

При вирішенні питання про винуватість ОСОБА_5 за ч.1 ст.263 КК України, суд виходить з наступного.

Правовими приписами ч. 1 ст. 263 КК України встановлена відповідальність за незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, а саме: носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не маючи передбаченого Законом дозволу, маючи злочинний намір, спрямований на незаконне зберігання бойових припасів, у порушенні порядку встановленого Постановою Верховної Ради України № 2471-ХII від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», що передбачає право власності на вогнепальну зброю, боєприпаси при наявності спеціального дозволу, що видається органами внутрішніх справ, яким визначено порядок придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, боєприпасів відповідно до наказу МВС України № 622 від 21.08.1998, не маючи спеціального дозволу на зберігання бойових припасів, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи, що придбання і зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу є незаконним, в невстановлений під час досудового розслідування час заволодів гранатою РГД-5, при невстановлених обставинах, яку з того моменту почав незаконно зберігати.

Враховуючи викладені обставини, слідчий за погодженням з прокурором дійшли висновку, що своїми умисними діями, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, тобто носіння, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Разом з цим, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; б) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

У тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п.79).

Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі ОСОБА_21 та інші проти Австрії», п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Із урахуванням викладеного, суд вважає, що розгляд кримінального провадження за відсутності конкретного обвинувачення порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, у тому числі і його право на захист, а пред`явлене йому обвинувачення за таких обставин у будь-якому разі повинно бути визнане незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Мається на увазі той факт, що слідчий, за погодженням з прокурором, пред`явивши обвинувачення ОСОБА_5 за ч.1 ст.263 КПК України щодо носіння, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, не дотрималися вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України щодо змісту обвинувального акту, де зазначено, що обвинувальний акт повинен місити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувачення, яке міститься у обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 , є неконкретизованим, його зміст зводиться лише до зазначення наявності у обвинуваченого бойових припасів, зокрема, гранати РГД-5, (не зазначено навіть її характеристики), яку він зберігав, без врахування того, що норма даного закону є бланкетною, тобто такою, яка, не називаючи конкретних ознак кримінального правопорушення або називаючи тільки частину із них, відсилає для встановлення змісту ознак кримінального правопорушення до інших нормативних актів, які не є законами про кримінальну відповідальність (інших законів, інструкцій, статутів, положень, стандартів, правил, вказівок тощо).

Відповідно, дане обвинувачення як наслідок є незрозумілим, а відтак порушує право на захист обвинуваченого.

Крім того, суд вважає, що само по собі зберігання та носіння предметів, бойових припасів - не свідчить про умисел на незаконне придбання, зберігання та носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Статтею 2 КК України встановлено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Елементами складу злочину є: об`єкт злочину; об`єктивна сторона злочину; суб`єкт злочину; суб`єктивна сторона злочину.

Зокрема, суб`єктивна сторона складу злочину - це характеристика внутрішньої сторони злочину, ставлення особи до діяння (дії або бездіяльності), яку вона вчинила, та шкідливих наслідків своєї поведінки. Обов`язковою ознакою цього елементу складу злочину є вина, яка може виступати у формі умислу або необережності.

Тобто, суб`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України є наявність вини у формі умислу.

Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Так, згідно обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він, зокрема, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи, що придбання і зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу є незаконним, в невстановлений під час досудового розслідування час «заволодів» гранатою РГД-5, при невстановлених обставинах, яку з того моменту почав незаконно зберігати.

Разом з цим, пунктами 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 р. №3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» передбачено наступне:

Під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладко ствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).

Незаконним придбанням вогнепальної зброї (крім гладко ствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

Тобто, під незаконним зберіганням бойових припасів, розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) особою без відповідного дозволу бойовим припасом, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив суду, що ніякої гранати у нього ніколи не було.

При цьому, дані обставини, підтверджуються, також показами свідка ОСОБА_9 , яка, будучі попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази, повідомила суду, що з ОСОБА_5 вони мешкають разом однією сім`єю в готельному номері протягом 5 років, зброї ніколи у номері готелю та у нього вона не бачила.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що ОСОБА_5 добре знає, оскільки останній мешкає в готелі, де він працює адміністратором, протягом декілька років, зброї, зокрема, гранати, ніколи у нього він не бачив.

Свідчення обвинуваченого та свідків, ніякими доказами стороною обвинувачення спростовані не були, а тому факт незаконного зберігання бойового припасу, не встановлено, зокрема не вставлено місце, обране для його зберігання.

Таким чином, стороною обвинувачення не надано суду доказів умислу в діях ОСОБА_5 на незаконне зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Під незаконним носінням бойових припасів, розуміються умисні дії, вчинені без передбаченого законом дозволу по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо).

Так, стороною обвинувачення у якості доказу надано протокол огляду від 27.09.2021, з фото таблицею та з диском «Alerus» DVD-R розмір 4.7 GB, доданим до нього, в якому зазначено, що оглядом встановлено, зокрема, що при відкритті файлу «RPReplay_Final» вбачається, що особа яка одягнута в штани чорного кольору з білими полосами та в куртку чорного кольору під якою знаходиться футболка білого кольору з принтом спускається з другого поверху тримаючи у лівій руці предмет округлої форми.

Разом з цим, в судовому засіданні було оглянуто диск з відеозаписом «Alerus» DVD-R розмір 4.7 GB, який додано до протоколу огляду від 27.09.2021, з відеозапису якого взагалі не зрозуміло, що дійсно та особа, яка спускається з другого поверху, є ОСОБА_5 , оскільки відеозапис є нечітким та за часом швидко триваючим (у лівому верхньому куті мається надпис часу та дати, час (19-29). При цьому, з відеозапису, оглянутому судом, не вбачається, що особа, яка спускається з другого поверху дійсно тримає у лівій руці предмет округлої форми.

При цьому, свідок ОСОБА_9 , яка є співмешканкою ОСОБА_5 , повідомила суду, що 25.09.2021, коли ОСОБА_12 виходив з номеру готелю ніякої гранати у нього не було.

Таким чином, стороною обвинувачення не надано суду доказів умислу в діях ОСОБА_5 на незаконне носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Крім того, під незаконним придбанням бойових припасів слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

Так, в обвинувальному акті зазначено, зокрема, що ОСОБА_5 , в невстановлений органом досудового розслідування час «заволодів» гранатою РГД-5, при невстановлених обставинах.

Разом з цим, суд вважає, що стороною обвинувачення не встановлено характеризуючу ознаку умисних дій, таких як незаконне придбання бойових припасів, оскільки не встановлено спосіб їх отримання.

Доказів на підтвердження того, що бойовий припас був набутий в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо, стороною обвинувачення суду не надано, а зазначено про його заволодіння, що не є ознакою ст.. 263 ч.1 КК України.

При вирішенні питання про винуватість ОСОБА_5 за ч.1 ст.129 КК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 129 КК України безпосереднім об`єктом злочину є особиста безпека людини.

Для кваліфікації за ст. 129 КК не має значення, чи була така погроза одноразовою або кількаразовою, систематичною, такою, що має характер тероризування. Відповідальність за ст. 129 КК може настати лише за погрозу вбивством. Погроза здійснити інші дії (наприклад, заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, знищити майно) за ст. 129 КК кваліфікуватися не може.

Погрозою застосування фізичного насильства, в тому числі і погрозою вбивством, слід вважати залякування особи застосування до неї такого насильства, в тому числі і залякування її вчинити вбивство. Погроза може полягати у висловлюваннях, жестах, демонстрації зброї або предметів, що можуть бути використані для нанесення тілесних ушкоджень, предметів, що імітують зброю, які потерпіла особа приймає за справжню зброю, чи в інших діях. Погроза вбивством, повинна сприйматися потерпілою особою як реальна, тобто у неї має скластися враження, що погроза буде реалізована. Така погроза може сприйматися потерпілою особою як реальна, виходячи з часу, місця та обстановки, що склалася.

Злочин є закінченим в момент сприйняття потерпілим висловленої погрози позбавити його життя як реально існуючої, тобто як такої, що може бути виконана (здійснена).

При цьому треба зазначити, що при вирішенні питання про реальність погроз необхідно враховувати як суб`єктивний критерій (сприйняття погрози потерпілим) так і об`єктивний (спосіб та інтенсивність її вираження, особу винного, характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, чи здійснював обвинувачений такі дії, які давали потерпілому підстави побоюватись її здійснення і що поведінка винного, його стосунки з потерпілим об`єктивно свідчили про реальність погрози).

У даному випадку встановити суб`єктивний критерій судом неможливо, у зв`язку з неявкою потерпілого у судові засідання під час розгляду кримінального провадження в суді, для дачі безпосередньо своїх показань, для підтвердження та обгрунтування обставин викладених в його заяві, а саме того, що дійсно на його адресу були погрози вбивством та те що він сприймав ці погрози вбивством, як реальні.

З реєстру матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню № 001474 вбачається, що 27.09.2021 ОСОБА_8 було допитано у якості потерпілого.

Разом з цим, у КПК України закріплена така засада кримінального провадження, як безпосередність дослідження показань, речей і документів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на визначені положення кримінального процесуального законодавства варто відзначити, що діючий КПК України визначає двоступеневу процедуру формування доказів - досудову та судову.

Згідно зі ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Аналізуючи положення ст.ст. 23, 95 КПК України, необхідно відмітити, що законодавець встановлює два випадки допустимості показань осіб, наданих на стадії судового розгляду кримінального провадження: 1) безпосередній допит вказаних осіб у судовому засіданні; 2) отримання показань свідка, потерпілого у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допит під час досудового розслідування в судовому засіданні.

Отже, показання осіб (протоколи допиту), які отримані у встановленому законом порядку та на підставі яких уповноважені суб`єкти доказування приймають процесуальні рішення, є доказами під час досудового розслідування, але безпідставно втрачають доказове значення під час судового розгляду кримінального провадження в суді.

У постанові Верховного Суду від 19.12.2018 (провадження № 51-4127 км18) колегія суддів констатувала, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо.

Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження, зокрема, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист тощо.

Заслуговують на увагу вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, де зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Своєю чергою ЄСПЛ вказав, що суд за певних обставин може послатися на показання, надані під час досудового слідства. Якщо підсудному було забезпечено відповідну та належну можливість заперечити показання або під час їхнього надання, або пізніше, їхнє прийняття як доказу само по собі не суперечить п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте висновок щодо цього є таким: у разі якщо вирок ґрунтується виключно або вирішальною мірою на показаннях особи, яку обвинувачений не мав можливості допитати або вимагати, щоб її допитали під час досудового слідства, судового розгляду, права сторони захисту обмежуються такою мірою, яка є несумісною з гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо об`єктивного критерію (спосіб та інтенсивність вираження погрози, особу винного, характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, чи здійснював обвинувачений такі дії, які давали потерпілому підстави побоюватись здійснення погрози і що поведінка винного, його стосунки з потерпілим об`єктивно свідчили про реальність погрози) суд зазначає наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 25.09.2021 він перебував в номері готелю, де тривалий час мешкав, та йому зателефонував раніше знайомий йому ОСОБА_8 , який перебував у збудженому стані, та вимагав вийти в хол готелю для розмови. Після дзвінка ОСОБА_8 , він вийшов з номера та підійшов до ОСОБА_8 , який перебував в холі готелю. Спочатку вони спілкувалися в холі готелю. Пізніше вийшли на вулицю, де продовжили розмову. При цьому, ОСОБА_12 зазначив, що ніякої гранати в нього ніколи не було і вбивством потерпілому він не погрожував. При цьому, ОСОБА_12 повідомив, що саме ОСОБА_8 погрожував фізичною розправою, та запевняв його, що задіє всі свої «зв`язки» для того, щоб він, відправився до в`язниці надовго.

Свідок ОСОБА_9 , повідомила суду, що 25.09.2021, вона перебувала в готельному номері, коли ОСОБА_5 зателефонував його знайомий ОСОБА_8 , та повідомив, що чекає його на першому поверсі готелю. З якого приводу приїхав ОСОБА_8 вона не знає, однак саме ОСОБА_8 був ініціатором зустрічі, на яку приїхав до готелю, де жив ОСОБА_12 , ОСОБА_8 вона до цього часу знала, вони були приятелями з ОСОБА_12.

Таким чином, суд, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, які зі слів свідка ОСОБА_9 були приятелями, приходить до висновку, що встановлені судом обставини не можуть беззаперечно ствердити, що погроза, про яку зазначає в заяві потерпілий, була сприйнята ним реально з огляду на саму поведінку потерпілого. При цьому, очевидців погроз не було, а потерпілий в судові засідання не з`явився, та не надав свідчень з цього приводу.

При цьому, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 характеризують ОСОБА_5 виключно з позитивної сторони.

Крім того, відповідальність за ст. 129 КК України може настати лише за погрозу вбивством. Погроза здійснити інші дії (наприклад, заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, знищити майно) за ст. 129 КК України кваліфікуватися не може.

ОСОБА_8 в заяві від 25.09.2021 на ім`я Начальника ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_18 , просить вжити заходи до ОСОБА_19 , який 25.09.2021 за адресою: АДРЕСА_3 , погрожував йому застосуванням гранати, погрожував підірвати. Події відбувались у період часу з 18-50 годині по 20-00 годині, після чого поклав йому на переднє колесо автомобілю Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_1 гранату, щоб він не зміг поїхати.

Разом з цим, зі змісту заяви ОСОБА_8 , не вбачається, що до нього були погрози саме вбивством, а тільки зазначено, що ОСОБА_12 йому погрожував застосуванням гранати, погрожував підірвати, поклав йому на переднє колесо автомобілю Audi Q8 д.н.з. НОМЕР_1 гранату, щоб він не зміг поїхати, тобто не зрозуміло, як само на думку потерпілого ОСОБА_12 мав намір застосувати гранату, що підірвати, поклавши її на переднє колесо автомобілю, щоб потерпілий не зміг поїхати, що сприймається судом, як здійснення інших дій (наприклад, заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, знищити майно), які за ст. 129 КК кваліфікуватися не можуть.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 18 та 19 своєї Постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суди при розгляді кримінальних справ мають суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Визнати особу винною у вчиненні злочину можливо тільки за умови доведеності її вини. При цьому необхідно мати на увазі, що в силу ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь підсудного.

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, проаналізувавши в сукупності всі докази досліджені в судовому засіданні по даному кримінальному провадженню, враховуючи положення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини за ст. 17 КПК України, а саме, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи; положення ст. 62 Конституції України, та положення ст. 5 «Право на свободу та особисту недоторканість» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України необхідно виправдати через недоведеність вчинення ОСОБА_5 інкримінованих кримінальних правопорушень.

Суд звертає увагу, що судовий розгляд проведено у відповідності з вимогами ст. 337 КПК України, усі клопотання учасників судового розгляду розглянуто у відповідності до вимог КПК України, при цьому суд зберігав об`єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 001474 надійшов до суду 16.02.2022.

Ухвалою судді від 17.02.2022 підготовче судове засідання по розгляду обвинувального акту за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 001474 від 25.09.2021 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України, призначено на 24.02.2022.

На світанку 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну по всій довжині спільного кордону, від міста Луганська до міста Чернігова, а також із території Республіки Білорусі та окупованого Криму.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

У зв`язку з цим, справа тривалий час не розглядалася.

В подальшому, судові засідання, були призначені на 08.09.2022, 13.10.2022, 14.11.2022, 06.12.2022, 18.01.2023, 21.02.2023, 21.03.2023, 30.03.2023, 18.04.2023, 11.05.2023, 01.06.2023, 20.06.2023, 12.07.2023, 06.09.2023, 06.10.2023, 04.12.2023, 05.02.2024, 27.02.2024, 18.03.2024, разом з цим, в судові засідання, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, потерпілий ОСОБА_8 не з`являвся.

Приписами ст. 325 КПК визначено, що якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду. Суд має право накласти грошове стягнення на потерпілого у випадках та порядку, передбачених главою 12 цього Кодексу.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2024 на потерпілого ОСОБА_8 накладено грошове стягнення на користь держави у розмірі 1 мінімальної заработної плати, що становить 7100, 00 грн.

В судові засідання неодноразово викликались свідки, зокрема, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , разом з цим, останні в судові засідання не з`являлись, будучи належними чином повідомленими.

Ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2023, 30.03.2023, 11.05.2023 за клопотанням прокурора доручено відповідному органу здійснити привід вищевказаних свідків.

Ухвалою від 20.06.2023, суд задовольнив клопотання прокурора та доручив відповідному відділу поліції встановити місцезнаходження свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_11 .

В судове засідання 12.07.2023 з`явилась та надала свідчення свідок ОСОБА_11 .

Інші свідки в судові засідання не з`явились.

Разом з цим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 КПК України, не суд, а саме сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити явку свідків обвинувачення у судове засідання.

Суд, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження повинно здійснюватись в розумні строки.

Таким чином, наведені вище матеріали кримінального провадження доводять, що суд створив усі необхідні умови для реалізації стороною обвинувачення, так і стороною захисту процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

ОСОБА_5 є осудною особою, з середньою освітою, розлучений, ФОП « ОСОБА_12 », маючий на утриманні доньок: ОСОБА_6 , 2009 року народження та ОСОБА_7 , 2012 року народження, раніше не судимий, характеризується позитивно.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України

Судові витрати за проведення експертизи слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 100, 368, 370-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України, визнати невинним та по суду виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним зазначених кримінальних правопорушень.

Повернути, сплачений розмір застави в сумі 45400 (сорок п`ять тисяч чотириста) грн.00 коп., згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 27.09.2021, яка була зарахована на депозитний рахунок: ТУДСА України у Харківській області (одержувач: ТУ ДСА України в Харківській області; код одержувача: 26281249; банк одержувача: ДКСУ м. Київ; МФО одержувача: 820172; Р/р: UA 0006674.

Речовий доказ: диск з відеозаписом «Alerus» DVD-R розмір 4.7 GB - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Речовий доказ: корпус предмета схожого на гранату РГД - 5, предмет схожий на запал, після набрання вироком законної сили - знищити.

Судові витрати за проведення експертизи віднести за рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Харкова.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1