Справа № 953/1540/22
н/п 1-в/953/6/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2024 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_3 про звільнення від відбування додаткового покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, у якій просить звільнити його від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відносно нього, а також скасувати арешт, накладений на все його майно.

В обгрунтування заяви ОСОБА_4 зазначив, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 у справі № 1-1322/10/14 він засуджений до 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Строк відбування покарання за вироком суду відраховувався з 22.08.2007. Після відбуття основного покарання він уклав шлюб з ОСОБА_5 та змінив прізвище з " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_7 ". Вказав, що з дня набрання вироком законної сили сплинуло більше 11 років. Також зазначив, що йому на праві спільної власності належить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на яку під час слідства накладено арешт з метою забезпечення цивільних позовів та для здійснення можливої конфіскації майна в разі винесення обвинувального вироку. Зазначена частка квартири підлягала конфіскації у відповідності до призначеного йому вироком суду додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому майна, але до цього часу вирок суду не виконано з незалежних від нього причин. Вказав, що він чесно відбув покарання за вироком суду, не створював жодних перешкод щодо виконання вироку в частині конфіскації майна. Так, з листа ІНФОРМАЦІЯ_1 № 3401/21 від 28.01.2022 вбачається, що на виконанні відділу ДВС за його місцем реєстрації не перебуває жодних виконавчих проваджень. Згідно даних Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 2462711 зареєстровано арешт нерухомого майна від 05.10.2005 на підставі постанови слідчого СУ МВС України в Х/о від 03.10.2005. Вказав, що ані він, ані інші співвласники не можуть на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаною заявою.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. У судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор.

Судовим розглядом встановлено, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185 КК України та визнано винним у скоєнні злочинів, скоєних після 20.09.2004, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК України.

На стадії досудового слідства (кримінальне провадження № 59050545) з метою забезпечення цивільного позову (виконання вироку у частині конфіскаці майна) постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, скоєних організованими групами, СУ УМВСУ в Харківській області капітана міліції ОСОБА_9 від 03.10.2005 накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_8 .

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 набрав законної сили 10.05.2011, звернутий до виконання 16.05.2011, у тому числі, і щодо конфіскації майна ОСОБА_8 .

Постановою старшого державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_10 , прийняту у межах виконавчого провадження № 27332420, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.06.2012 при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-1322/10/24, виданого Київським районним судом м. Харкова 16.05.2011 про конфіскацію всього майна на користь держави, що належить ОСОБА_8 , накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_8 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.01.2017 вбачається, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 27.01.2017 зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 97. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 , дружини - ОСОБА_7 .

Таком судовм установлено, що після відбуття основного покарання засуджений ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання не ухилявся, нових злочинів не вчиняв.

З моменту набрання вироком Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 у справі № 1-1322/10/14 законної сили, минуло більше 10 років, однак в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна він не виконаний, перебіг давності не переривався.

Кримінальне законодавство встановлює правило, згідно з яким звільненню від відбування покарання підлягають особи, відносно яких строки давності виконання обвинувального вироку закінчилися. Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку передбачено ст. 80 КК України.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень КК України (в редакції 2001), при вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених КК України 1960 року, які були вчинені до набрання чинності цим Кодексом, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжких або особливо тяжких злочинів, слід керуватися статтею 12 цього Кодексу, якщо це пом`якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом. В інших випадках необхідно застосовувати відповідні положення КК України 1960 року.

За правилами ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: (1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; (2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; (3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; (4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; (5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду (ч. 2 ст. 80 КК України).

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються (ч. 3 ст. 80 КК України).

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 4 ст. 80 КК України).

За правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 31.03.2021 у справі N 201/604/20, стаття 80 КК України окреслює нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання. Засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання. Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

Під ухиленням від відбування покарання розуміють умисні дія або бездіяльність засудженого, спрямовані на невиконання покарання.

Ухилення від відбування покарання, як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку, є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання (постанова Верховного Суду України від 24.12.2025 у справі N 5-324кс15).

Єдиною та безумовною підставою для визнання особи такою, що ухиляється від виконання покарання, призначеного їй за вироком суду, є лише наявність обвинувального вироку суду, яким особа буде визнана винною саме в ухиленні від відбування покарання.

Як установлено судовим розглядом, відомості про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності (ухилення від відбування покарання у виді штрафу), відсутні.

Відтак, суд зазначає, що оскільки з дня набрання законної сили вироком Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010, яким визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 262, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК України, пройшло більше 10 років, то відповідно ч. 2 ст. 80 КК України строки давності щодо додаткового покарання, призначеного ОСОБА_3 , теж закінчилися.

Таким чином, суд вважає необхідним звільнити ОСОБА_3 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Вирішуючи питання щодо скасування арешту, накладеного на невизначене майно (все майно) ОСОБА_3 , судом встановлено, що з метою забезпечення виконання вироку Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 у справі № 1-1322/10/14 на майно засудженого на стадії досудового слідства накладено арешт.

На підставі витребуваних судом документів встановлено, що додаткове покарання у вигляді конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 не виконано.

Відповідно до п. 9 розділу XI Перехідних положень КПК України (2012) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посад, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування, припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна, суд зобов`язаний урахувати відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в якій напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно суспільний інтерес; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям та з дотриманням принципу справедливої рівноваги. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Встановлені судовим розглядом обставини даного кримінального провадження дають підстави для висновку суду про те, що на даний час втручання держави у виді арешту майна засудженого ОСОБА_3 не відповідає принципам пропорційності, справедливої рівноваги між інтересами суспільства і правом особи на мирне володіння своїм майном та призводить до невиправданого обмеження права його власності у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування своїм майном.

Разом із цим, суд азначає, що до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950), учасником яких є України. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

На підставі викладеного, керуючись статтею 80 КК України, статтями 537, 539 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_3 ,- задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Київського районного суду м. Харкова від 20.12.2010 у справі № 1-1322/10/14, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження № 59050545 постановою слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, скоєних організованими групами, СУ УМВСУ в Харківській області капітана міліції ОСОБА_9 від 03.10.2005, на частину квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_3 .

Скасувати арешт, накладений у межах виконавчого провадження № 27332420 постановою старшого державного виконавця Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_10 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.06.2012, при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-1322/10/24, виданого Київським районним судом м. Харкова 16.05.2011 про конфіскацію всього майна на користь держави, що належить ОСОБА_3 , а саме: на частину квартири АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1