Номер провадження: 11-кп/813/825/24
Справа № 522/9458/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000416, внесеному до ЄРДР від 15 січня 2016 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, неодруженого, із вищою освітою, працевлаштованого спеціалістом відділу продаж ТОВ «Маєрск», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов представника ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 09.11.2023 було виправлено допущено в мотивувальній частині вироку суду описку та замість словосполучення «дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками: умисне тілесне ушкодження» зазначено словосполучення «дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками: умисне легке тілесне ушкодження».

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому, що він 14 січня 2016 року, приблизно о 19:10 год., з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , прибув до квартири АДРЕСА_2 , в якій вона мешкає разом із двома малолітніми дітьми.

ОСОБА_11 , відчинивши вхідні двері, однак побачивши свого колишнього чоловіка ОСОБА_7 , який неодноразово вчиняв відносно неї фізичне насильство, у зв`язку з чим, не бажаючи з останнім бачитись та розмовляти, спробувала зачинити двері, однак ОСОБА_7 на підґрунті особистої неприязні, керуючись прямим умислом, спрямованим на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , схопив останню правою рукою за одяг та різко потягнув її до виходу з квартири, від чого ОСОБА_11 вдарилась об металеві елементи вхідних дверей головою, правою частиною тулуба та руки, намагаючись в свою чергу вирватись та не допустити ОСОБА_7 до приміщення своєї квартири.

Продовжуючи свій прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_11 руками у тулуб, від чого остання впала на підлогу, вдарившись спиною.

Після того як ОСОБА_11 встала, ОСОБА_7 схопив її за плечі, після чого почав викручувати їй руки та з силою штовхати, внаслідок чого ОСОБА_11 вдарилась об стіни коридору різними частинами тіла, після чого ОСОБА_7 наніс ще два удари правою ногою в область лівого стегна ОСОБА_11 , удар ногою в область спини, від якого вона впала на підлогу, та з місця події зник.

В результаті противоправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження: садно правої лопаткової області; синці плечей, правого передпліччя, області лівого променево-зап`ясткового суглобу, лівого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваним вироком, вважаючи його ухваленим за неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступні обставини:

1) суд 1-ої інстанції, в порушення вимог ст. 17 КПК України, за наявності неспростованих обставин, що підтверджували версію сторони захисту, надав перевагу версії сторони обвинувачення:

- версія сторони обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях самої потерпілої ОСОБА_11 та її близької подруги свідка ОСОБА_13 , наданих ними в судовому засіданні суду першої інстанції, які є суперечливими та сумнівними, істотно відрізняються від їх первинних показань, наданих під час досудового розслідування кримінального провадження, зокрема, в своїх повідомленнях до правоохоронних органів та первинних показаннях потерпіла ОСОБА_11 не зазначала про те, що ОСОБА_7 наносив їй будь-які удари, в т.ч. правою ногою в область лівого стегна та область спини, а також не посилалась на наявність у неї будь-яких тілесних ушкоджень на лівому стегні та лівій руці; із показань потерпілої ОСОБА_11 , наданих під час досудового розслідування, вбачається, що ОСОБА_13 була безпосереднім свідком подій, які мали місце на сходовому майданчику перед квартирою АДРЕСА_3 , проте із подальших показань потерпілої під час досудового розслідування вбачається, що ОСОБА_13 не бачила того, що відбувалось на сходовому майданчику, що свідчить про те, що потерпіла неодноразово змінювала свої показання щодо обставин події;

- наявною в матеріалах провадження карткою виклику 102 спростовується той факт, що подія мала місце о 19:10 год., натомість, виклик в правоохоронні органи поступив о 18:53 год.;

- є незрозумілим, якими беззаперечними доказами підтверджується природа виникнення у потерпілої ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, зокрема, того, що вони виникли у неї внаслідок неправомірних дій саме з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , а не іншої особи чи самокалічення з огляду на факт того, що потерпіла в своїх подальших показаннях заявляла, що тілесні ушкодження їй наносив обвинувачений разом зі своєю матір`ю, при цьому, органом досудового розслідування не встановлено, які саме, зі слів потерпілої, тілесні ушкодження їй, нібито, наніс обвинувачений, а які його матір;

2) в оскаржуваному вироку судом першої інстанції хоч і відображено версію сторони захисту, проте не надано їй належної оцінки та не вказано мотивів її відхилення, натомість:

- показання свідка ОСОБА_14 щодо події кримінального правопорушення, надані нею під час судового розгляду, повністю узгоджуються із її первинними показаннями, наданими під час досудового розслідування кримінального правопорушення; в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 зазначив, що потерпіла ОСОБА_11 намагалась вибити в нього з рук телефон, до квартири він не заходив та не вчиняв ніяких дій, він не знав, що ОСОБА_11 отримала будь-які ушкодження, свідок ОСОБА_13 з`явилась тільки під кінець, тому не могла нічого бачити;

- із дослідженого в судовому засіданні відеозапису подій, що мали місце 14.01.2016, вбачається агресивна поведінка потерпілої ОСОБА_11 по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_7 , остання кричала та кидалась на нього, вибила з рук ОСОБА_7 мобільний телефон та, вимагаючи видалити відеозапис, не виключено, що потерпіла могла зазнати певних тілесних ушкоджень внаслідок своєї власної агресивної поведінки;

3) стягнута оскаржуваним вироком сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам виваженості, розумності, справедливості та співмірності, натомість, матеріали провадження не містять доказів звернення ОСОБА_11 за медичною допомогою та проходження будь-якого лікування, більш того, сама потерпіла заперечує факт її звернення за медичною допомогою, внаслідок чого незрозуміло, чим керувався суд при задоволенні цивільного позову; з урахуванням положень ч. 3 ст. 129 КПК України, заявлений ОСОБА_11 до ОСОБА_7 цивільний позов про стягнення моральної шкоди підлягає залишенню без розгляду;

4) поза увагою суду судом інстанції залишилось те, що органом досудового розслідування було порушено визначені ст. 219 КПК України строки досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, оскільки досудове розслідування було розпочато 15 січня 2016 року, про підозру ОСОБА_7 було повідомлено 19 квітня 2019 року та обвинувальний акт направлено до суду лише у червні 2019 року, що є підставою для прийняття рішення про закриття кримінального провадження;

5) судом першої інстанції не було вирішено заявлене захисником клопотання від 11 січня 2023 року про визнання доказів недопустимими, що також свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_9 , зауважуючи на тому, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 , просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, заподіяної злочином, залишити без розгляду.

Окрім того, захисник також просить дослідити наявні у кримінальному провадженні докази та обставини, встановлені судом першої інстанції.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, просив вирок суду залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 надала заяву про розгляд апеляційної скарги за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Апеляційний суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що між ним та потерпілою ОСОБА_11 напружені стосунки у зв`язку з тим, що вони не можуть дійти згоди щодо вихованні спільних дітей ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які проживають з потерпілою. 14.01.2016 року о 18:10 годині він зі своєю матір`ю під`їхали за адресою: АДРЕСА_4 , де була квартира, яка належала його дітям, щоб перевірити їх місцезнаходження та вручити ОСОБА_11 вимогу від органу опіки та піклування з`явитися на засідання та побачитись з дітьми і вручити дітям подарунки на Новий рік. Піднявшись на 10 поверх вказаного будинку, вийшовши з ліфту, назустріч зайшла близька подруга ОСОБА_11 - ОСОБА_18 . Вони підійшли до дверей і після дзвінка у двері ОСОБА_11 , відкрила двері і він побачив її, і ззаду неї стояли діти. ОСОБА_11 одразу почала лаятись на нього і кричати на дітей, щоб вони відійшли від дверей. Для того щоб її зупинити, він дістав свій мобільний телефон і почав знімати її поведінку на камеру. Побачивши це ОСОБА_11 намагалася вибити телефон з рук, що їй вдалося. У свою чергу, діти закрили двері і самі залишилися у квартирі, натомість ОСОБА_11 продовжила свої спроби вирвати телефон з вимогами стерти запис, а потім вже підійшла до дверей і намагалася пояснити дітям як відкрити двері. Через 1-2 хв. на 10 поверх піднявся ліфт і з ліфту вийшла ОСОБА_18 , яка на прохання ОСОБА_11 , зайшла до квартири, а сама продовжила спроби відібрати телефон. Після чого, йому вдалося вирватися з обіймів ОСОБА_11 але, оскільки покинути парадну ліфтом не було змоги через дії ОСОБА_11 , він покинув майданчик через сходи, а через пару хвилин до нього спустилась мати. Стверджує, що до квартири він не заходив, та не вчиняв ніяких дій. Свідок ОСОБА_19 з`явилася під кінець, тому вона нічого не могла бачити у цій ситуації.

Тобто, обвинувачений визнав факт його перебування на місці вчинення злочину 14 січня 2016 року, а також конфлікту з потерпілою ОСОБА_11 .

Незважаючи на позицію обвинуваченого, який у суді першої інстанції не визнав себе винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версія сторони захисту була належним чином перевірена, надана належна оцінка та було відхилена, оскільки її визнано, як формою захисту обвинуваченого, оскільки наведені вище показання обвинуваченого суперечать іншим доказам по справі, які ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції, як окремо так і у сукупності, і яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно, як на докази винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, послався на показання потерпілої та свідків, які докладно виклав у вироку.

Потерпіла ОСОБА_11 , під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснила, що 14 січня 2016 року вона була вдома з дітьми, відчинила двері та на порозі побачила ОСОБА_7 та його матір. Потерпіла ОСОБА_11 хотіла зачинити двері, але ОСОБА_7 її штовхнув, вона впала та вдарилася головою та спиною. ОСОБА_7 почав крутити їй руки, діти плакали, він та його матір виштовхнули її з квартири, донька зачинила двері, та діти залишились в квартирі самі. ОСОБА_7 почав знімати все на телефон, дітям двері вдалося відчинити, до квартири зайшла його матір. Подруга потерпілої ОСОБА_20 повернулась та допомогла викликати поліцію. ОСОБА_11 просила їх одразу же піти, але вони сказали, що прийшли в свою квартиру та відмовились, обвинувачений штовхав її руками та ногами, та наніс 2 чи 3 удари.

Свідок ОСОБА_21 , під час судового розгляду пояснила, що того дня вона була в гостях у ОСОБА_11 з 16:00 до 19:00. Вона знала, що ОСОБА_11 мешкає разом з дітьми, знала про конфлікт з колишнім чоловіком. Вона поїхала на ліфті, на першому поверсі вона зустріла ОСОБА_7 з незнайомою їй жінкою. ОСОБА_22 зателефонувала потерпілій ОСОБА_23 , однак та не відповідала, тому вона повернулась, піднялась на поверх, побачила відчинені двері, бачила конфлікт, як ОСОБА_7 штовхнув її в спину та вона упала. Потерпіла попросила її піти до дітей, вони кричали. Ще там була матір ОСОБА_7 . Вони кричали, потім всі вийшли, вона зачинила двері. Потерпіла ОСОБА_23 кричала та звала її, вона побачила як вони її заштовхували в ліфт, потерпіла вдарилась, вони пішли. Далі викликали поліцію. ОСОБА_21 повідомила, що ОСОБА_7 та його матір штовхали ОСОБА_23 декілька разів, постійно тягнули її до ліфту, штовхали, кричали. Приблизно через 30 хвилин, коли вони повернулись в квартиру, вона побачила синці. Свідок повідомив, що вона прийшла в той момент, коли вони всі були в квартирі, бачила як ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_11 в поперек і вона впала, на початку конфлікту вона не була присутня, ОСОБА_23 була в шоці, вона захищалась, одежу не рвала. Свідок ОСОБА_21 повідомила, що матір ОСОБА_7 допомагала тягнути ОСОБА_23 до ліфту, пропонувала викликати поліцію.

Також, при допиті у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_24 показала, що вона поїхала із сином до селища ОСОБА_25 , син запропонував провідати його дітей, вони подзвонили у двері, вийшла ОСОБА_23 , вийшли діти, всі були в коридорі. ОСОБА_23 була невдоволена, говорила на підвищених тонах, в коридорі вона виштовхувала ОСОБА_26 з нецензурною лексикою. ОСОБА_27 попросив її зупинитись тому що це бачили дітей. Діти зачинили двері до квартири, ОСОБА_27 дістав телефон та почав знімати на телефон, вона вибила телефон з його рук, дитина змогла відчинити двері, вона знову почали з`ясовувати відношення. В цей час повернулась подруга ОСОБА_28 , яка пішла до дітей. ОСОБА_27 пішов першим, свідок за ним. До квартири вони не попали, тілесні ушкодження потерпілій не наносили та до ліфту її не тягнули.

Апеляційний суд констатує, що показання потерпілої та свідка ОСОБА_21 , узгоджуються між собою та письмовими доказами, зокрема, змістом роздруківки з автоматизованої системи, відповідно до якої черговим територіального органу поліції прийнято телефонне повідомленням від ОСОБА_11 про те, що прийшов колишній чоловік та побив її (а.с.2 т.2) та протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 3 т.2), зі змісту якого убачається, що ОСОБА_7 застосував фізичну силу та спричинив синці та садна в області грудної клітини зліва, правої руки та на спину з правої сторони, що у свою чергу підтверджуються висновком експерта № 88 з якого убачається, що у потерпілої ОСОБА_11 виявлені наступні тілесні ушкодження: садно правої лопаткової області; синці плечей, правого передпліччя, області лівого променево-зап`ясткового суглобу, лівого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження утворилися від ударної дії тупих предметів. Такими тупими предметами могли бути руки, стиснуті в кулак, ноги (а.с. 7-8 т.2).

У свою чергу, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано поставився критично до показань, наданих у судовому засіданні свідком ОСОБА_24 , оскільки вони породжують певні сумнів щодо їх надійності, з огляду на те, що остання є матір`ю обвинуваченого та наявністю невирішеного питання щодо участі у вихованні з онуків.

Таким чином, сукупність доказів дають обґрунтовані підстави поза розумним сумнівом вважати доведеною вину ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України за ознаками: умисне легке тілесне ушкодження.

Доводи сторони захисту про те, що потерпіла його оговорила, колегія суддів вважає неспроможними та такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. У той же час обвинувачений не надав доказів, що після конфлікту з потерпілою звертався до компетентних органів з приводу застосування до нього фізичного насильства з її боку, або іншим чином інформував державні органи про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Логічний аналіз вищевикладеної ч. 1 ст. 94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

В цьому контексті колегія суддів керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, доходить переконання про те, що висунута стороною обвинувачення версія подій знайшла своє підтвердження у ході судового розгляду кримінального провадження, сукупності зібраних по справі доказів достатньо для стійкого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи сторони захисту з приводу того, що суд не усунув розбіжності у показаннях потерпілої та свідка ОСОБА_21 , наданих під час досудового розслідування та під час судового розгляду, є безпідставним, адже, відповідно до положень ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно; не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, згідно з вимогами ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

На підставі аналізу матеріалів кримінального провадження очевидно випливає, що потерпіла та свідок не допитувались під час досудового розслідування у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тому суд не вправі оцінувати та посилатися на їх показання, надані під час досудового розслідування.

Крім того, не заслуговують на увагу апеляційні твердження захисника про те, що карткою виклику 102 спростовується той факт, що подія мала місце о 19:10 год., натомість, виклик в правоохоронні органи поступив о 18:53 год., колегія суддів зазначає наступне.

Так, під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження, колегія суддів констатує те, що судом першої інстанції, встановлено, що кримінальне правопорушення вчинено 14 січня 2026 року, приблизно о 19 годині 10 хвилин, з урахуванням показань отриманих у судовому засіданні, а також письмових доказів, зокрема висновків експертів щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що під етимологією слова «приблизно» слід розуміти -який майже сходиться з істинним, наближається до нього; не зовсім точний.

У свою чергу, дзвінок на лінію 102, та виїзд патрульного екіпажу, свідчить лише про реальність конкретної події злочину, а не час вчинення злочину.

Захисник також наголошує на тому, що органом досудового розслідування було порушено визначені ст. 219 КПК України строки досудового розслідування зазначеного кримінального провадження, оскільки досудове розслідування було розпочато 15 січня 2016 року, про підозру ОСОБА_7 було повідомлено 19 квітня 2019 року та обвинувальний акт направлено до суду лише у червні 2019 року, що є підставою для прийняття рішення про закриття кримінального провадження.

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами захисника та визнає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до положень ст. 219 КПК України ( в редакції від 01 січня 2016 року), чинної на момент внесення до ЄРДР відомостей в зазначеному кримінальному провадженню №0000416 за ч. 2 ст. 162 КК України, досудове розслідування повинно бути закінчено 1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні, 19 квітня 2019 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України (т. 2, а.с. 6).

У свою чергу, вимогами ч. 2 ст. 4 КК України передбачено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України ( в редакції від 01 січня 2016 року), чинній на момент його вчинення, передбачала покарання у виді позбавлення волі строком від 2-х до 5-ти років, внаслідок чого, відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 КК України ( в редакції від 01 січня 2016 року), зазначене кримінальне правопорушення відносилось до категорії злочинів середньої тяжкості.

На момент повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України такий злочин, відповідно до вимог чинного на той момент закону України про кримінальну відповідальність відносився до категорії злочинів середньої тяжкості.

Законом України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (надалі Закон №2147-VIII) були внесені зміни, серед іншого, до ст. 219 КПК України та ч. 1 зазначеної статті викладено у наступній реакції:

«1. Строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить:

1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку;

2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Досудове розслідування повинно бути закінчено:

1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину».

Разом із тим, відповідно до положень, які містяться в ст. 219 КПК України, зміни, введені вищезгаданим законом, не мають зворотної дії у часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Відповідно до п. 1 Розділу 6 зазначеного Закону №2147-VIII, Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В цьому контексті визначальною є правова позиція, викладена в постанові ККС ВС від 11 вересня 2023 року у справі №711/8244/18 (провадження №51-769кмо22), відповідно до якої датою введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу, Цивільного процесуального Кодексу, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів», у тому числі пункту 10 частини 1 статті 284 КПК, є 16 березня 2018 року.

Відтак, ККС ВС дійшов висновку про те, що положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (стосовно закриття кримінального провадження у випадку спливу після повідомлення особі про підозру строків досудового розслідування, визначених ст. 219 КПК України) застосовується лише до кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР після введення в дію цього положення, тобто поширюється на кримінальні провадження, відомості про які внесені до ЄРДР з 16 березня 2018 року, та не поширюється на кримінальні провадження, відомості щодо яких внесені в ЄРДР до вказаної дати.

Тобто, враховуючи викладені вище положення закону в їх сукупності, а також з огляду на те, що в зазначеному кримінальному провадженні відомості до ЄРДР були внесені до 16 березня 2018 року, а саме 15 січня 2016 року, положення ч. 1 ст. 219 КПК України в редакції Закону №2147-VIII не можуть бути застосовані в даному випадку, натомість, підлягають застосуванню норми, що діяли на момент внесення відповідних відомостей до ЄРДР, тобто, строк досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 не міг перевищувати шести місяців із дня повідомлення його про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 був повідомлений про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України 19 квітня 2019 року, а обвинувальний акт був направлений до суду 03 червня 2019 року, тобто в межах передбачених вимогами ст. 219 КПК України ( в редакції від 01 січня 2016 року), 6-ти місячний строк з дня повідомлення ОСОБА_7 про підозру, суд апеляційної інстанції доходить переконання про те, що органом досудового розслідування не було допущено в даному випадку порушення строків досудового розслідування зазначеного кримінального провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що стягнута оскаржуваним вироком сума відшкодування моральної шкоди суперечить вимогам виваженості, розумності, справедливості та співмірності, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Приписами ч.2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч.2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, місцевий суд, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_11 , виходив з того, що останній внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 завдано емоційних та душевних страждань, що призвело до погіршення здоров`я та тривалого лікування та визначив розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_7 на її користь, на рівні 50 000 грн.

Слід зазначити, що у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпіла зазнала як фізичних біль, так і душевних страждань (хвилювання, порушення душевної рівноваги, стрес, пригнічення). Перебування ОСОБА_11 в стані важкого психічного стресу підтверджується конcультативним висновком практикуючого психолога ОСОБА_29 (а.с.11,12).

Апеляційний суд, враховуючи обставини справи,характер правопорушення, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань, вважає, що стягнена з обвинуваченого грошова сума у розмірі 50 000 гривень буде достатньою сатисфакцією отриманих потерпілою моральних страждань, оскільки вона отримала тілесні ушкодження та тимчасово була вимушена змінити звичайний уклад життя.При цьому, слід зазначити, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 07.11.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4