ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/960/24 Справа № 175/5564/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2024 року, якою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб до 22 червня 2024 року включно;

в с т а н о в и л а:

старшим слідчим в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Сєвєродонецьку) ТУ ДБР, розташованому у місті Краматорську ОСОБА_9 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0004847 від 10.12.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.409 КК України.

15.04.2024 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.409 КК України, - відмова від несення обов`язків військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2024 року клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Сєвєродонецьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Краматорську, підполковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , погоджене прокурором Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 задоволено частково; застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти строком на 60 діб, тобто до 22 червня 2024 року включно; одночасно обрано ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 70 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що становить 211 960 (двісті одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп.

На зазначене рішення захисником адвокатом ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі останній просить скасувати вищевказану ухвалу слідчого судді, застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді необґрунтованою, невмотивованою і незаконною.

Зазначає, що слідчий суддя дійшов до висновку про наявність ризику незаконного впливу на свідків, однак на наявність ризику, передбаченого саме п.3 ч.1 ст.177 КПК України не вказується, а тому, застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтовується виключно ризиком переховування від органів досудового розслідування чи суду.

Зауважує, що в свою чергу ризик переховування від органів досудового розслідування чи суду є необґрунтованим, оскільки з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а саме 10.12.2023 року, підозрюваний ОСОБА_8 міг це зробити, але жодного подібного кроку не вчинив, адже продовжував бездоганно виконувати свій військовий обов`язок.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, проси її задовольнити, змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, прокурора ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Санкцією інкримінованого кримінального правопорушення передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, тобто ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, який за законом є тяжким злочином.

Колегія суддів вважає, що надані слідчим докази доводять обставини, що свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.409, і таке стверджується доказами, що долучені до клопотання слідчого, зокрема, допитами свідків військовослужбовців, а саме: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколом огляду від 10.12.2023 року та іншими зібраними під час досудового розслідування доказами в їх сукупності.

На переконання суду апеляційної інстанції зазначені докази в сукупності та з точки зору стороннього спостерігача дають підстави вважати можливим вчинення підозрюваним ОСОБА_8 інкримінованого діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки слідчого судді про те, що у цьому кримінальному провадженні існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним існуючим ризикам, відповідає особі ОСОБА_8 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину і лише обраний слідчим суддею запобіжний захід зможе забезпечити виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків, а відтак є необхідним за даних обставин та відповідає характеру кримінального провадження та суспільному інтересу, дані про особу ОСОБА_8 не зменшують або не усувають наявність ризиків в цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про доведеність слідчим та прокурором недостатності застосування до ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування.

При цьому, апеляційним судом не залишено поза увагою факт обрання підозрюваному ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, який за своєю квінтесенцією є більш м`яким запобіжним заходом у порівнянні із триманням під вартою, про що фактично і просить захисник.

Апеляційний суд визнає доводи сторони захисту про те, що в ухвалі слідчого судді відсутні вказівки саме на п.3 ч.1 ст.177 КПК України безпідставним та необґрунтованим, оскільки оскаржувана ухвала містить посилання та аргументацію наявності такого ризику як незаконний вплив на свідків, а вищевказаний довод захисника є формальним, та не змінює мотивів рішення слідчого судді.

Посилання захисника адвоката ОСОБА_7 про те, що підозрюваний вже давно міг би переховуватися від суду чи органу досудового розслідування але не робив цього, а тому він не збирається робити зазначене й надалі такими, які не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та ухвалу слідчого судді про його задоволення законним та обґрунтованим, і не знаходить достатніх та належних підстав для задоволення апеляційної скарги останнього.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 424 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2024 року, якою обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді