Справа №:755/1581/22
Провадження №: 1-кп/755/200/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва судом у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання прокурора у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за розслідувань № 0000618 від 13.07.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ходорів Львівської області, громадянину України, з вищою освітою, не одруженому, офіційно не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючому до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому, проте щодо якого в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за ч. 3 ст. 332 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 3 ст. 199 КК України,

за участю учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (дистанційно),

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження в якому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого ухвалою колегії суддів від 22.02.2024 року було продовжено на 60 днів, тобто до 21.04.2024 року.

18.04.2024 року прокурором подано до суду клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки підстави для зміни запобіжного заходу відсутні та враховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, характеризуючі особу останнього дані не змінилися. Обставини регламентовані ст. 177, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України, є дійсними.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_8 просив змінити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, вказавши на необгрунтованість наявності зазначених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Дана невідповідність ризиків реальним обставинам на теперішній час знайшла своє відображення у вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2024 року, яким ОСОБА_5 було виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Зазначив, що суду необхідно оцінювати всі обставини в сукупності, оскільки з моменту його вступу у справу в якості захисника, судом не було досліджено жодного доказу, який би доводив вину ОСОБА_5 . Звернув увагу суду на те, що сторона обвинувачення зобов`язана визначати такий порядок подання доказів, який обгрунтовує та виправдовує таке тривале тримання особи під вартою, що прокурором забезпечено не було. Тому настільки тривале продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого є неприпустимим.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора.

Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_9 підтримали клопотання захисників.

Заслухавши думки учасників процесу, колегія судів приходить до наступного.

Згідно ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Також, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 12 частини 1 вказаної статті.

У цій ситуації у вказаному кримінальному провадженні було висунуто обвинувачення ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 199, ч. 3 ст. 199 КК України.

Оскільки, метою статті 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи, то дотримання зазначених вимог є обов`язковим.

Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).

Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України).

До заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до частини другої статті 131 Кодексу належать: виклик слідчим, прокурором, судовий виклик і привід; накладення грошового стягнення; тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом; відсторонення від посади; тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; тимчасовий доступ до речей і документів; тимчасове вилучення майна; арешт майна; затримання особи; запобіжні заходи. Згідно з частиною першою статті 176 Кодексу видами запобіжних заходів є особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.

Серед наведених видів запобіжних заходів особливе місце займає тримання під вартою, оскільки цей запобіжний захід пов`язаний з обмеженнями конституційного права особи на свободу та особисту недоторканність. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи,

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, слідчий, прокурор мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі „Ігнатов проти України").

Під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасування.

Згідно з частиною першою статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За юридичними позиціями Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина (абзац дев`ятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, абзац чотирнадцятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Найважливішою ознакою суду є його незалежність та безсторонність, а однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).

У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган; щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення від 6 жовтня 2011 року у справі „Агрокомплекс проти України").

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 колегія суддів враховує наступне.

Судом встановлено такі відомості про обвинуваченого: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ходорів Львівської області, громадянин України, з вищою освітою, не одружений, офіційно не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий до затримання за адресою: АДРЕСА_2 (хостел), раніше не судимий, проте щодо якого в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 18.09.2019 року за №0000569 за ч. 3 ст. 332 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу, є раніше не судимою особою. Окрім того, вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18.04.2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000658 від 01.04.2022 за ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_5 було виправдано.

Також колегією суддів враховано, що ОСОБА_5 висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 199, ч. 3 ст. 199 КК України, тобто у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Заслухавши учасників судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що наведений у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором ризик незаконного впливу на іншого обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні та свідків піддається критичному аналізу. Відповідно до поданого прокурором клопотання про допит свідка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судом встановлено, що слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, з підстав та в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» та Зводом відомостей, що містять державну таємницю, затвердженого Службою безпеки України від 23.12.2020 року № 383, до ОСОБА_10 застосовано заходи безпеки, в тому числі шляхом зміни анкетних даних. Окрім того, інший свідок ОСОБА_11 , з наданої прокурором інформації, є працівником правоохоронного органу. Дані обставини нівелюють зазначений ризик та вказують на його необгрунтованість, оскільки дані свідки не можуть бути піддані фактичному впливу обвинуваченого у зв`язку із тим, що наразі перебувають у спеціальному статусі, що передбачає особливу процедуру захисту їх прав, інтересів та особистих свобод на рівні національного законодавства. Окрім того, ризик незаконного впливу ОСОБА_5 на іншого обвинуваченого - ОСОБА_9 , належним чином прокурором не обгрунтований, доказів ймовірної та/або реальної організації обвинуваченими розроблення узгодженої стратегії уникнення кримінальної відповідальності стороною обвинувачення не надано. Більш того, обвинувачений ОСОБА_9 систематично з`являється в судові засідання, цікавиться ходом кримінального провадження та попереджає суд про причини поважності своєї неявки в судові засідання, що спростовує доводи прокурора стосовно наявності вказаного ризику.

Також, на даному етапі, ризик переховування від суду з метою уникнення покарання, враховуючи рішення ЄСПЛ у справі "Ігнатов проти України", не може та не існує в тому обсязі і вигляді, в якому існував до цього часу, адже «небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин».

Ризик втечі або уникнення правосуддя та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення зменшуються з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти (рішення ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії»). ОСОБА_5 перебував під вартою протягом двох з половиною років, відповідно за цей час є очевидним зменшення даних ризиків.

Тому, враховуючи рішення ЄСПЛ у справі «Комар та інші проти України», слід відійти від гіпотетичних припущень наявності ризиків передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Фактично, наразі суд повинен встановити, чи є запобіжний захід пропорційним для запобігання ризику або ризикам, на які вказує сторона обвинувачення, з метою захисту прав обвинуваченого та дотримання принципу верховенства права. Тримання під вартою вважається «позбавленням волі» в розумінні статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Метою цієї статті є захист від самовільного та необґрунтованого позбавлення волі. Тому, колегія суддів повинна всебічно оцінити обставини, на які посилаються сторона обвинувачення та сторона захисту.

Оцінка відповідних і достатніх підстав тримання під вартою має бути здійснена без відриву від фактичної тривалості попереднього ув`язнення. Ця оцінка здійснюється з необхідною ретельністю під час провадження у справі (Рішення у справі GaborNagyпроти Угорщини-2 від 11 квітня 2017 року, заява № 73999/14, параграф 77). При цьому, потрібно завжди виходити з презумпції звільнення особи з-під варти (Рішення Великої Палати у справі Buzadjiпроти Республіки Молдова від 5 липня 2016 року, заява № 23755/07, параграфи 89, 91). Мають бути переконливо продемонстровані конкретні факти справи, для того, щоби переважати правило поваги до особистої свободи, а також щоби виправдати подальше тримання під вартою (наприклад, Рішення у справі Ilijkovпроти Болгарії від 26 липня 2001 року, заява № 33977/96, параграф 84). Питання тривалості тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_5 утримується під вартою з моменту його фактичного затримання, без винесення кінцевого процесуального рішення, що обумовлено необхідністю дослідження значного об`єму доказів, а саме з 28.09.2021 року року, тобто наразі більше ніж два з половиною роки, що на думку суду є неприпустимо тривалим обмеженням права особи на свободу в світлі статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За цей час обсяг наведених стороною обвинувачення ризиків суттєво зменшився, крім того колегією суддів не було встановлено інших обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Колегія суддів зокрема звертає увагу на те, що тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, а тому станом на теперішній час, з урахуванням тривалості тримання під вартою обвинуваченого, відсутності нових обставин, які виправдовують подальше тримання, цей захід не є пропорційним, тому ОСОБА_5 необхідно звільнити з-під варти, змінивши вказаний запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що оскільки обсяг ризиків хоч і зменшився, але остаточно не вичерпався, стосовно ОСОБА_5 необхідно встановити інший запобіжний захід на час проведення судового розгляду, який дозволить забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків у цьому провадженні, оскільки це є основною метою застосування запобіжного заходу, а не покарання особи, вина якої не доведена.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням того, що протягом тривалого часу утримання ОСОБА_5 в умовах слідчого ізолятора, обвинуваченим не було внесено заставу, яку відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.09.2023 року було зменшено з 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб до 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 268 400 у національній грошовій одиниці. Тобто, продовження такого запобіжного заходу окремо є неефективним, оскільки суд при встановленні розміру застави має виходити з того, що особа має реальну можливість внести таку заставу. Спростовуючи твердження прокурора щодо того, що інший запобіжний захід не може забезпечити виконання обвинуваченим своїх обов`язків, колегія суддів приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням додаткових обов`язків, відповідно до статті 194 КПК України буде достатньо дієвим запобіжним заходом, що зокрема в подальшому не обмежить свободи обвинуваченого.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою (чи продовження такого тримання) судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

За таких обставин колегія суддів, враховуючи, той факт, що стороною обвинувачення не було доведено наявність достатніх ризиків, визначених ст. 177 КПК України, з огляду на дані, що характеризують особу обвинуваченого, ступінь ризиків, які існують у кримінальному провадженні, зважаючи на тривалий період перебування особи в умовах слідчого ізолятора, суд вважає необхідним задовольнити клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які будуть пропорційними, помірними, та такими, що не становитимуть надмірний тягар для обвинуваченого, тобто не суперечитимуть п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, та правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) та «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 16 жовтня 2008 р.), оскільки саме даний запобіжний захід дасть змогу уникнути встановленому судом обсягу ризиків, зокрема забезпечити виконання обвинуваченим покладених процесуальних обов`язків та не обмежить його свободу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 182, 183, 194, 314-316, 376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання - задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в залі суду.

Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 18 червня 2024 року включно, такі обов`язки:

1) не відлучатись з місця проживання без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) прибувати за кожною вимогою до суду.

Роз`яснити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмово під розпис, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 19.04.2024 року о 13 год. 30 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3