Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/247/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування заявленого клопотання зазначив, що необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 розуміє тяжкість та невідворотність покарання, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі. Також, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 вчинив злочин під час дії воєнного стану в Україні та на користь держави-агресора РФ, в ході свої злочинної діяльності налагодив зв?язки із громадянами РФ, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України. При цьому невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого злочину вже саме по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду. Про наявність ризику передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, обґрунтовується тим, що СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000503 від 19 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 361 КК України за фактом того, що ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами здійснили несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж з метою знищення, підробки, спотворення змісту інформації, що оброблюється та передається у таких системах та мережах, а саме за допомогою месенджеру «Viber» у мережі оператора телекомунікаційних послуг ТОВ «лайфселл». Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні, обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження судових експертиз, які підтверджують його вину. Не всі свідки та експерти у кримінальному провадженні до цього часу допитані у суді. Крім того, СВ УСБУ у Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000629 від 19 вересня 2023 року за ст. 386 КК України за фактом примушування експерта до давання завідомо неправдивих показань у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 . Враховуючи ці обставини, обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати позапроцесуальним шляхом на свідків, експертів та на інших осіб, зокрема з метою відмови ними від дачі показів, або надання ними неправдивих показів та зміни показів у суді. Наявність ризику, передбаченого п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обгрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто наданні представникам іноземної держави допомоги у проведенні підривної діяльності проти України. З часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він вину у скоєних злочинах не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише, як спосіб уникнення кримінальної відповідальності. Зважаючи на позицію обвинуваченого, а також на те, що на цей час триває повномасштабне вторгнення РФ на територію України, оперативні задуми представників держави агресора щодо проведення підривної діяльності не реалізовані, є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_3 продовжить співпрацю із представниками іноземної держави щодо надання останнім допомоги у проведення підривної діяльності проти України, у тому числі щодо надання інформації через інтернет месенджери. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 відповідає суспільному інтересу, оскільки кримінальне правопорушення створило в очах громадян негативне враження безладдя, безкарності за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки, особливо у період дії воєнного стану на території України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Суду надала заперечення, в обґрунтування яких зазначила, що в своєму клопотанні прокурором було зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, в істотне порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено обставин, що свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися. Постановляючи ухвалу від 09 січня 2024 року про продовження строку дії застосованого до ОСОБА_3 запобіжного заходу, суд відхилив ці доводи прокурора та зазначив, що вони не доведені прокурором. Ризик переховування від суду прокурором обґрунтовується тяжкістю можливого покарання, а також тим, що обвинувачений вчинив злочин під час дії воєнного стан, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Твердження прокурора про вчинення злочину у період дії воєнного стану та налагодження для цього певних зав?язків суперечить пред`явленому обвинуваченню. Жодних об?єктивних даних про наявність у ОСОБА_3 проросійських поглядів та невизнання діючої влади в клопотанні немає. Сторона обвинувачення виходить лише з того, що ОСОБА_3 неодноразово їздив до Російської Федерації до свого батька, однак факт відвідання своїх батьків не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , 1943 року народження в 2019-2021 роках знаходився на стаціонарному лікуванні за місцем свого мешкання в Російській Федерації. Той факт, що рідний син навідував та допомагав своєму батьку, жодним чином не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Напроти, ОСОБА_3 є пенсіонером поліції, під час проходження служби проходив перевірки та атестації, які визнавали його придатним до служби та відповідним займаним посадам. Жодних даних про наявність у нього проросійських поглядів в матеріалах особової справи, яка додана стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження немає. Отже, вказане твердження є хибним та не може свідчити про наявність ризику. Що стосується тяжкості можливого покарання, як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув?язнення (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія А, № 254-А, п. 33). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії), ОСОБА_3 з моменту його затримання 27 лютого 2022 року майже безперервно тримається під вартою. Раніше наявність ризику втечі обґрунтовувалася тими ж обставинами, що й зазначені у клопотанні. Отже, є очевидним, що раніше встановлений слідчим суддею, суддею ризик втечі зменшився зі збігом часу, проведеного ОСОБА_3 під вартою. А за відсутності нових обставин, - гіпотетична наявність ризику втечі вже не може виправдовувати тримання ОСОБА_3 під вартою та буде порушувати загальну засаду кримінального провадження, визначену ст. 28 КПК України. Крім того, з урахуванням введення в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 , як громадянин України призовного віку, не має можливості виїхати за межі України. Отже, доводи прокурора про наявність на теперішній час такого ризику, який на думку прокурора не зменшився, є нічим не обґрунтованим припущенням. Ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення обґрунтовано тим, що СВ УСБУ у Дніпропетровській області (тобто слідчими того ж слідчого органу, відносно яких ОСОБА_3 подано заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення) здійснюється досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000629 від 19 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 361, ст. 386 КК України за фактом того, що ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами здійснили несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, комунікаційних інформаційно-комунікаційних мереж систем, з метою знищення, підробки, спотворення змісту інформації, що оброблюється та передається у таких системах та мережах, а саме за допомогою месенджеру «Viber» у мережі оператора телекомунікаційних послуг ТОВ «Лайфселл». Проте, жодних матеріалів на підтвердження як самої події вчинення вказаного кримінального правопорушення, так і можливої причетності обвинуваченого ОСОБА_3 до вчинення таких дій, прокурором до клопотання не додано, не дивлячись на те, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР пройшов досить тривалий час - майже шість місяців. За вказаний час органом досудового розслідування не було проведено навіть допитів осіб, які, за версією службової особи, яка вносила дані до ЄРДР здійснили несанкціоноване втручання, хоча в самому ЄРДР чітко визначені прізвища ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Згідно Постанови Верховного Суду від 25 квітня 2023 року по справі № 138/3409/21, провадження № 51-3691км22: «Як вже визначався Верховний Суд, об?єктом посягання у ст. 361 КК є правильна обробка інформації в автоматизованій системі, тобто належне виконання запрограмованих у ній операцій. Метою втручання є порушення алгоритму або комплексу алгоритмів функціонування системи, що призводить до наслідків, передбачених у диспозиції ст. 361 КК. Для визнання факту вчинення кримінального правопорушення, склад якого передбачено у ст. 361 КК, суд має встановити настання хоча б одного із зазначених у законі наслідків: витоку, втрати, підроблення, блокування інформації, спотворення процесу її обробки або порушення встановленого порядку її маршрутизації. Таким чином, втручання в автоматизовану систему передбачає, що певна автоматизована система вже створена і функціонує, тобто виконує певні запрограмовані операції з наявною в ній інформацією, і внаслідок такого втручання порушується порядок виконання операцій (справа № 570/2835/16-к, провадження № 51-1936кмп18)». Більш того, на час отримання невідомою особою сім-картки обвинувачений ОСОБА_3 знаходився під вартою, не мав контактів зі своєю сім?єю чи іншими сторонніми особами, та взагалі не міг бути обізнаний про те, що кимось була перевипущена сім-карта, якою він користувався. Сам телефон і сім-карта ОСОБА_3 перебували у володінні сторони обвинувачення, якими повинні були вживатися заходи до убезпечення доступу до них сторонніх осіб - блокування доступу автопередавання даних. З огляду на що прокурор стверджував про можливість дистанційного втручання в обліковий запис та переписку у месенджері Viber за допомогою якого обвинувачений, згідно обвинувального акту, вів спілкування з представниками ФСБ РФ. При цьому, будь-яких об?єктивних даних про те, що з перевипущеної SIM-карти за номером НОМЕР_1 здійснювався вихід до глобальної мережі Інтернет за період заміни SIM-карти 28 квітня 2022 року до проведення експертизи з 19 травня 2022 року до 04 серпня 2022 року, до теперішнього часу прокурором не надано. Згідно висновку судового експерта № 90 від 04 серпня 2022 року, дослідження мобільних телефонів, вилучених 27 лютого 2022 року за місцем проживання ОСОБА_3 здійснювалося із вимкненою функцією передачі даних (на досліджених судом скрінах, зроблених під час проведення експертизи видно, що досліджені пристрої перебували у режимі «політ»). Після постановлення ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року, стороною захисту було отримано консультативний висновок спеціаліста ТОВ «НІСЕ-ЕКСПЕРТИЗА» стосовно технологій рухомого зв?язку та систем обміну миттєвими повідомленнями № 054 від 03 жовтня 2023 року, згідно якого спеціалісту невідомі шляхи фальсифікації листування у Viber, власні спроби внести зміни до змісту і метаданих листувань і при цьому зберегти функціональність програмного засобу зазнали фіаско (абз. 2 п. 3 висновків). Також, стосовно віддаленого впливу на резервну копію даних і, в подальшому, через неї на вміст досліджуваного під час експертизи пристрою, крім вищезазначеного стосовно відсутності підтвердження можливості фальсифікації листувань на доступному для безпосереднього впливу пристрої, є суттєва перешкода: зазвичай під час дослідження пристрої перебувають у режимі «політ», в якому немає технічної можливості синхронізувати дані (абз. 2 п. 4 висновків). Ризик незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження судових експертиз, які підтверджують його вину. Не всі свідки та експерти у кримінальному провадженні до цього часу допитані у суді. Також прокурор зазначає про те, що СВ УСБУ у Дніпропетровській області (тобто слідчими того ж слідчого органу, відносно яких ОСОБА_3 подано заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення) здійснюється досудове розслідування у об?єднаному кримінальному провадженні № 0000629 від 19 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 361, ст. 386 КК України за фактом примушування експерта до давання завідомо неправдивих показань у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 . Стосовно ризику чинення тиску на свідків. Судом вже допитана свідок ОСОБА_11 (яка єдина входить до оточення ОСОБА_3 ), від допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 прокурор відмовився й відмова прийнята судом. Анкетні відомості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було змінено у позапроцесуальний спосіб і з невідомих підстав, хто саме насправді особами під цими прізвищами - невідомо. Судом було вжито всі можливі заходи для сприяння стороні обвинувачення для виконання обов?язку по забезпеченню явки цих свідків в судове засідання для допиту. Спочатку за клопотанням прокурора судом було направлено судові повістки про виклик свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в судове засідання. Вподальшому, ухвалою від 24 липня 2023 року судом надано доручення УСБУ у Дніпропетровській області провести слідчі (розшукові) дії для встановлення місцезнаходження свідків та їх приводу в судове засідання, з встановленням достатнього строку для його виконання, яке виконано не було. З урахуванням чого, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року у порядку ч. 3 ст. 97 КПК України було визнано неможливим допит свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 у зв`язку з неприбуттям на виклики до суду та не встановленням їх місцезнаходження шляхом проведення необхідних заходів розшуку. Отже, твердження прокурора у клопотанні в цій частині не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у даному кримінальному провадженні відсутні недопитані судом свідки. Що стосується ризику впливу на експерта. Клопотання прокурора не містить посилання на жодні конкретні обставини, які б свідчили на користь того, що саме обвинувачений ОСОБА_3 вчиняв чи буде вчиняти такі дії. Судовий експерт ОСОБА_17 був допитаний судом ще в судовому засіданні 04 липня 2023 року, тобто задовго до подій, які розслідуються у вказаному прокурором кримінальному провадженні. Про допит інших експертів у кримінальному провадженні жоден із учасників судового розгляду не клопотав. Отже, ніяких не допитаних судом експертів, як про це зазначає у клопотанні прокурор, взагалі не існує. Що ж стосується посилання прокурора на наявність вищезгаданого кримінального провадження № 0000629 від 19 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 361, ст. 386 КК України, - з часу початку досудового розслідування пройшло майже 6 місяців. Цього часу цілком достатньо для перевірки версії сторони обвинувачення щодо ймовірної причетності ОСОБА_3 до подій кримінального правопорушення, яке розслідується. Проте, жодних відомостей на підтвердження цього прокурором суду не надано. Та жодних слідчих або процесуальних дій за участі ОСОБА_3 у вказаному провадженні не проведено. Отже, існування на теперішній час ризику впливу на експерта є нічим не обґрунтованим припущенням. Ризик продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення згідно клопотання прокурора обґрунтовується фактом того, що підозрюваний має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Отже, прокурор знов посилається на нічим не підтверджені недостовірні припущення, на яке вже посилався при визначенні ризику втечі, які вже були відхилені судом як недоведені під час постановлення ухвали від 09 січня 2024 року. Також, за твердженням прокурора, про існування цього ризику свідчить те, що «з часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він вину у скоєних злочинах не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише як спосіб уникнення кримінальної відповідальності». Однак, невизнання ОСОБА_3 своєї вини взагалі не може свідчити про існування будь-яких ризиків, - це є абсолютним правом обвинуваченого захищатись від пред?явленого обвинувачення та не визнавати свою вину, і тільки у прокурора є обов?язок довести винуватість особи. Та обґрунтування невизнанням обвинуваченим своєї вини наявності ризиків є порушенням основоположних права на свободу та особисту недоторканість та права на захист. В клопотанні прокурора в порушення вимог ст. 199 ч. 3 КПК України взагалі не обґрунтовано неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м?яких запобіжних заходів, а наведено лише абстракті фрази, як і не надано суду будь-яких доказів на підтвердження цих тверджень. В цьому контексті прокурор лише зазначив посилання на положення ч. 6 ст. 176 КПК України. Однак, згідно ч.ч. 2,3 ст. 8 Конституції України - Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 64 Конституції України право на свободу та особисту недоторканість, гарантоване ст. 29 Конституції, не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. ОСОБА_3 є пенсіонером, має постійне місце мешкання в м. Дніпро, сталі соціальні зв?язки в місці постійного проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину, яка хворіє на серйозні захворювання, є особою призивного віку. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_3 було продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 29 жовтня 2023 року з визначенням застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 536800 гривень. Також на ОСОБА_3 , у разі його звільнення з-під варти, було покладено обов?язки носити електронний засіб контролю; не відлучатися за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному проваджені; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзд в Україну. 04 вересня 2023 року ОСОБА_3 було звільнено з-під варти у зв?язку із внесенням визначеної судом застави, отже з цього часу він перебував під запобіжним заходом у вигляді застави. Після звільнення з-під варти ОСОБА_3 у найкоротший строк вдягнуто електронний з?явився до уповноваженого органу Національної поліції, де йому було засіб стеження, а також до органу Державної міграційної служби, яким було анульовано його дійсний паспорт для виїзду за кордон. За час перебування на волі обвинувачений ОСОБА_3 з?являвся на всі виклики суду, не виїжджав за межі м. Дніпра та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про порушення умов застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді застави. Таким чином, навіть якщо припустити, наявності на даному етапі судового розгляду відомостей на користь існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та того, що все ще існують встановлені попередньою ухвалою суду ризики, цілком можливе їх запобігання шляхом застосування іншого, більш м?якого запобіжного заходу, не пов?язаного із позбавленням волі, наприклад, цілодобового домашнього арешту або застави з покладенням обов?язків, визначених у п.п. 2,3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України. Що ж стосується посилань прокурора на абз. 4 (фактично - 8й) ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до якого під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-1143, 258-258, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Однак, в даній статті йдеться про право, а не обов?язок судді не визначати розмір застави. У клопотанні прокурора не наведено жодних аргументів із посилання на певні матеріали щодо неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Автоматичне ж застосування положень абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України також буде суперечити ст. 29 Конституції України в контексті рішення Конституційного Суду України № 7-р від 25 червня 2019 року. Згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора та визначити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 альтернативний запобіжний захід.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8 підтримав заперечення подані адвокатом ОСОБА_5 . Суду пояснив, що якщо взяти клопотання прокурора то єдина підстава яка була взята як підстава для зміни запобіжного заходу є кримінальне провадження яке було внесено до ЄРДР. Вказана справа була формально внесена задля мети утримання його підзахисного під вартою. Відносно кримінального провадження яке було відкрито по заяві ОСОБА_18 , то була отримана потанова про закриття кримінального провадження, була датована жовтнем 2023 року, ними отримана лише в січні 2024 року. Ухвалою слідчого вказана постанова була скасована, оскільки за весь час досудового розслідування було проведено допит лише прокурора Белянського, однак не було здійснено ряд інших процесуальних дій. Просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_19 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Суду пояснив, що в своєму клопотанні прокурор не обґрунтовує наявності жодного ризику. Просив змінити запобіжний захід його підзахисному.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Кожного разу при поданні прокурором клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, прокурором нічого в ньому не змінюється, вони є однаковими. Жодних додатків, які б підтверджували наявність зазначених у клопотанні ризиків, суду не надається. Просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надане суду клопотання, заперечення та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесені запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 183 КПК України одним із видів запобіжних заходів є тримання під вартою. Цей запобіжний захід є винятковим та застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 КПК України.

У частині 1 ст. 197 КПК України визначено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2024 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 08 березня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Підставою для продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стало наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим ризикам.

Частиною 1 ст. 335 КПК України визначено, що під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи положення ч. 3, 4, 5 ст. 199 КПК України, а також стадію кримінального провадження, суд зобов`язаний розглянути клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, та встановити, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ст. 177 КПК України.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 111 КК України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , є тяжкими кримінальними правопорушення та, відповідно, передбачають призначення покарання у вигляді: позбавлення волі на строк від трьох до семи років та від дванадцяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказане покарання, в разі визнання ОСОБА_3 винуватим, повинне бути призначене до реального відбування без можливості застосування правил ст. 75 КК України, що в сукупності з іншими обставинами може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченого переховуватись від суду. Така правова позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26 червня 2001 року у справі «Іlijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Разом із цим, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та, враховуючи можливо набуті ними зв`язки з представниками іноземної держави, а саме Російської Федерації, може переховуватись від суду, зокрема на території Російської Федерації чи тимчасово окупованих частинах території України.

На користь існування вказаного ризику, судом також береться до уваги те, що батько обвинуваченого ОСОБА_3 - ОСОБА_10 постійно проживає в Російській Федерації та є громадянином Російської Федерації. А тому вказаний факт може свідчити, що в разі визнання останнього винуватим та, будучи на більш м`якому запобіжному заході, не бажаючи нести покарання за вчинені кримінальні правопорушення, може вдатися до дій щодо виїзду до території Російської Федерації або ж на тимчасово непідконтрольні території України задля того, щоб в подальшому потрапити до Російської Федерації, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд повторно зазначає, що посилання прокурора у своєму клопотанні на те, що обвинувачений ОСОБА_3 має проросійські погляди та не визнає діючої влади в Україні, не беруться до уваги, оскільки жодних доказів про наявність вказаних фактів прокурором в судовому засіданні суду надано не було.

Щодо наявності ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Як було встановлено в судовому засіданні, СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000503 від 19 вересня 2023 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України, а саме те, що ОСОБА_3 за попередньою змовою із ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами здійснили несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж з метою знищення, підробки, спотворення змісту інформації, що оброблюється та передається у таких системах та мережах, а саме за допомогою месенджеру «Viber» у мережі оператора телекомунікаційних послуг ТОВ «лайфселл».

Суд зазначає, що наявність в провадженні органу досудового розслідування кримінального провадження за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 361 КК України, не може свідчити про беззаперечне вчинення саме ОСОБА_3 вказаного кримінального правопорушення та потребує додаткової перевірки, однак наявність підозри щодо участі ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення значно підвищує ризик можливості здійснення дій ОСОБА_3 , які безпосередньо можуть бути спрямованими на знищення доказів, вчинення останнім кримінального правопорушення, а тому на даний час ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України є дійсним.

Що стосується наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що хоча по кримінальному провадженню й були допитані як свідки, так і експерт, однак сторони кримінального провадження не позбавленні можливості заявляти в подальшому протягом всього часу судового розгляду клопотання про додатковий допит експерта. Враховуючи наявність в провадженні СВ УСБУ в Дніпропетровській області кримінального провадження № 000629 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 вересня 2023 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 386 КК України щодо здійснення тиску на експерта, який надавав висновок у даному кримінальному провадженні, та який може бути за клопотанням сторін по справі повторно запрошений для надання роз`яснень щодо певної термінології чи інших питань, які будуть пов`язані із наданим ним висновком, які можуть виникнути в процесі судового розгляду, а тому на даний час вказаний ризик продовжує існувати.

Факт наявності в провадженні слідчих органів кримінального провадження № 000629 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 вересня 2023 року, не може свідчити про беззаперечне доведення винуватості ОСОБА_3 в його вчиненні, однак вказаний факт потребує ретельної перевірки, що в свою чергу також значно підвищує можливість здійснення незаконного впливу на експерта в подальшому.

Про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить й суть пред`явленого обвинувачення ОСОБА_3 та те, що останній, згідно пред`явленого обвинувачення, на протязі тривалого часу здійснював спілкування з представником іноземної держави та передавав йому відповідну інформацію. Та, у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, маючи доступ до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора.

Суд повторно зазначає, що не визнання своєї провини обвинуваченим на протязі всього судового розгляду є його правом, яке надано йому безпосередньо Конституцією України, та вказане не визнання не може бути прийняте судом, як факт підтвердження наявності певного ризику або свідчити про причетність обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про визначення відносно обвинуваченого ОСОБА_3 альтернативного запобіжного заходу, суд зазначає наступне.

Кримінальне процесуальне законодавство не визначає переліку підстав для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, а ст. 201 КПК України вказує тільки на те, що до клопотання мають бути додані матеріали, якими обґрунтовуються доводи клопотання.

Зміна запобіжного заходу може полягати у зміні виду запобіжного заходу, скасуванні, зміні або покладенні додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК, чи у зміні способу виконання цих обов`язків.

Зміна запобіжного заходу передбачає виникнення після постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу нових обставин, які свідчать про зміну обставин підозри, зміну або зменшення встановлених ризиків та впливають на виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Тому суд на підставі наданих сторонами відомостей встановлює наявність нових обставин, які можуть вплинути на застосований до обвинуваченого відповідний захід або його виконання та які виникають у зв`язку з плином часу судового розгляду.

Тому, при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу суд має виходити з того, чи доводить особа, яка подала відповідне клопотання, наявність обставин, які безпосередньо можуть вплинути на висновок про зміну, зменшення встановлених ризиків кримінального провадження.

При цьому, такі обставини мають бути новими, тобто такими, які з`явилися після постановлення попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу, але не були відомі суду.

Проаналізувавши клопотання сторони захисту, суд приходить до наступного висновку.

Так, виходячи із заперечень, які були заявлені стороною захисту в судовому засіданні, сторона захисту висловлює незгоду із ухвалою суду про зміну запобіжного заходу та продовження строку дії такого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , тобто із висновками суду, які були викладені в попередніх ухвалах суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У той же час, така незгода не може бути сама по собі підставою для визначення альтернативного запобіжного заходу або ж його зміни, а сторона захисту не була позбавлена права оскаржити відповідні рішення суду до апеляційного суду.

Так, вказані ухвали суду були предметом розгляду Дніпровського апеляційного суду та були залишені без змін. Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду під час перегляду вказаних ухвал суду погодилась із наявністю ризиків такого рівня, які можуть бути нівельовані саме із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо посилання сторони захисту на бездоганну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 під час застосування до нього альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд зазначає наступне.

Незважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано судом ухвалою суду від 31 серпня 2023 року альтернативний запобіжний захід, стороною обвинувачення було встановлено та доведено наявність ризиків, які стали підставою для зміни запобіжного заходу із застави на тримання під вартою, а тому можливо дійти до обґрунтованого висновку, що запобігти тому рівню ризиків, які існують на сьогодні, може виключно запобіжний захід - тримання під вартою.

Крім того, слід зазначити, що посилання сторони захисту про зменшення ризиків зі спливом часу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а судом має надаватися оцінка усім, без винятку, обставинам, які виникають, існують або змінюються під час судового розгляду.

Окрім цього, ОСОБА_3 , відповідно до пред`яленого останньому обвинувачення, протягом тривалого періоду часу здійснював спілкування із представником іноземної держави, а саме Російської Федерації. Окрім цього, ОСОБА_3 , виконуючи завдання представника іноземної держави, здійснював передання інформації про працівників правоохоронних органів, які на момент передання такої інформації працювали на відповідальних посадах в правоохоронних органах, при цьому зазначаючи їх місця проживання та іншої інформації, яка носить особистий характер. Також, ОСОБА_3 надавав інформацію щодо політичних діячів Дніпропетровської області.

Таким чином, в разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, маючи вільний доступ до мобільного телефону, комп`ютерної техніки, мережі Інтеренет та мобільних додатків, може продовжувати вчиняти дії щодо продовження вчинення кримінального правопорушення або ж вчинення нового кримінального правопорушення, що у свою чергу може призвести до розголошення відомостей щодо діючих працівників правоохоронних органів та інших підрозділів правоохоронних органів.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандатри охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летьє проти Франції»).

Крім того, відповідно до уставленої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З врахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, який інкримінується ОСОБА_3 , суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, з урахуванням встановлених ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та не втратили своєї актуальності, а також обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, а також його спосіб, судом не вбачається підстав задля застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою.

Судом приймаються до уваги посилання сторони захисту щодо наявності у обвинуваченого на утриманні двох дітей, дружини з тяжкими захворюваннями, постійного місця проживання, та те, що останній є пенсіонером МВС, приймав участь в АТО, неодноразово проходив оцінювання на відповідальність займаним посадам, та вони заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують.

Оцінючи доводи сторони захисту щодо не можливості перетину державного кордону України обвинуваченим ОСОБА_3 , оскільки останній є особою призивного віку, суд повторно наголошує, що вони не беруться до уваги, оскільки не виключають можливість перетину кордону незаконно, з огляду на те, що наразі частина державного кордону України не контролюється державою, а тому такий спосіб не може виключатися, як неможливий.

Водночас, твердження сторони захисту не обґрунтовують нівелювання ризиків, які були встановлені судом та продовжують діяти, а також не наведено існування виключних обставин, які можуть бути підставами для зміни запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

Дніпровським апеляційним судом неодноразово переглядались як ухвали слідчих суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на стадії досудового розслідування, так й ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо продовження строку дії запобіжного заходу обраного відносно обвинуваченого за апеляційними скаргами сторони захисту. Під час перегляду вказаних ухвал суду судом апеляційної інстанції було встановлено продовження існування, встановлених слідчими суддями та судом ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надано їм відповідну правову оцінку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інші не пов`язані з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 02 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про визначення альтернативного запобіжного заходу, або ж застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1