ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1067/24 Справа № 204/3929/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування №0000323 за апеляційною скаргою третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 про арешт нерухомого майна у кримінальному провадженні №0000323 від 13 липня 2022 року за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України та накладено арешт на земельну ділянку кадастровий №:03:003:0182, площею 1,5 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , з тимчасовим позбавленням будь-яких осіб права на відчуження, користування та розпорядження вказаним вище майном, з забороною пошкоджувати, псувати, знищувати, перетворювати вказане майно, здійснювати будівництво будівель, споруд та будь-яких огороджень на земельній ділянці, а також перешкоджати загальному водокористуванню водоймою («Голубе озеро»), що межує з земельною ділянкою.

Також, вказаною ухвалою було накладено заборону вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо земельної ділянки з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5 га.

Задовольняючи клопотання прокурора ОСОБА_7 про арешт нерухомого майна та накладаючи арешт на земельну ділянку з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5 га, слідчий суддя виходив із того, що дане нерухоме майно відповідно до постанови СВ розслідування особливо важливих справ та злочинів вчинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 від 27 березня 2024 року в розумінні положень ст. 98 КПК України є речовим доказом по кримінальному провадженню №0000323 від 13 липня 2022 року, за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України, має доказове значення, а тому згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України потребує збереження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, третя особа щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року про арешт майна та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_7 щодо накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5 га.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_6 посилається на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту на земельну ділянку є незаконною та необгрунтованою, оскільки при її прийнятті суд неповно та однобічно дослідив фактичні обставини справи та наявні докази.

Так, ОСОБА_6 вказує, що він є власником земельної ділянки, розташованій в курортній частині селища Єлизаветівка на березі Блакитних Озер за 50 км від Дніпра, і за 10 км від м. Кам`янського, яку придбав на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 16 січня 2020 року. В свою чергу, договір купівлі-продажу змеленої ділянки з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5 га пройшов державну реєстрацію, зокрема, зареєстрований державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі звертає увагу на наявність рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року, справа №187/2013/19, яке набрало законної сили, відповідно до змісту якого за ОСОБА_6 визнано право власності на земельну ділянку площею 1,5 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, з кадастровим №:03:003:0182, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту, набуде на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 січня 2020 року, реєстровий №8, посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 . Тобто, вказаним судовим рішенням підтверджується добросовісність ОСОБА_6 як набувача земельної ділянки з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5.

Також, апелянт вказує, що станом на сьогодні в кримінальному провадженні №0000323 відсутній потерпілий, тобто, на даний час, не зважаючи, що кримінальне провадження розслідується майже 2 роки, досудове слідство не змогло встановити, кому саме спричинено шкоду.

Вказує, що на час розгляду слідчим суддею клопотання жодною особою (фізичною або юридичною) не заявлено цивільного позову, в тому числі позову, який би стосувався земельної ділянки кадастровий №:03:003:0182, площею 1,5, яка належить йому на праві приватної власності.

На думку апелянта, оскаржувана ухвала взагалі не містить посилань на те, що земельна ділянка з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5, дійсно визнана речовим доказом у кримінальному провадженні №0000323, а прокурором при зверненні із клопотання щодо накладення арешту не було доведено, що існують ризики пошкодження, втрати або знищення вказаного майна.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Додатково пояснив суду, що законно володіє земельною ділянкою на підставі договору купівлі-продажу. Зазначив, що працівником правоохоронних органів під час проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження було втрачено оригінал книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю (громадянами) на території Єлизаветинської сільської ради Петриківського району.

До початку судового розгляду прокурор подав заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_6 , в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу слідчого судді без змін. В ході судового засідання заперечення були прокурором підтримані, сторона обвинувачення посилалась на обґрунтованість накладеного ухвалою слідчого судді арешту.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, вислухавши думку прокурора, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені положеннями ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема, арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації. Такі відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, а отже відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя зобов`язаний врахувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя обмежився лише формальними висновками про відповідність земельної ділянки кадастровий №:03:003:0182 площею 1,5, належної на праві приватної власності третій особі ОСОБА_6 щодо якої накладено арешт критеріям ст. 98 КПК України, та не дослідив і не надав будь-якої оцінки решті обставин, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 173 КПК України підлягають обов`язковому з`ясуванню та врахуванню при вирішенні питання про арешт майна у кримінальному провадженні, зокрема наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КК України, обґрунтованості підозри у вчиненні кримінального правопорушення, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідків арешту майна для інших осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У той же час, колегія суддів, аналізуючи обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України у кримінальному провадженні №0000323, в якому оскаржуваною ухвалою накладено арешт на нерухоме майно третьої особи ОСОБА_6 , приходить до наступних висновків.

Як вбачається з наданих матеріалів провадження, СВ ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000323, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України.

Відповідно до витягу з ЄРДР, предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000323 є шахрайські дії, а саме, заволодіння шахрайським шляхом групою осіб з використанням підробленого документу Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії Р2№148441 від 13 червня 2001 року земельною ділянкою з кадастровим номером №:03:003:0181 загальною площею 2,3 г, що знаходиться у водоохоронній зоні водного об`єкту Єлизаветівський котлован, із правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до клопотання прокурора про арешт майна, необхідність накладення арешту на земельну ділянку №:03:003:0182 площею 1,5, належну на праві приватної власності третій особі ОСОБА_6 , вмотивована тим, що громадянину ОСОБА_10 в кримінальному провадженні №0000323 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України.

Як вбачається зі змісту обставин, викладених в підозрі, врученої ОСОБА_10 , останній в червні 2019 року незаконно заволодів та розпорядився земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0181, площею 2,3 га, яка належала до земель державної власності та розташована за межами АДРЕСА_1 та перебувала у розпорядженні Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

11 вересня 2019 року відділом у Петриківському районі Міськрайонного управління у Петриківському районі та у м. Кам`янське Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області було зареєстровано три земельні ділянки (утворені в результаті поділу земельної ділянки :03:003:0181, площею 2, 3 га), а саме:

- земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1, 5 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0183, площею 0, 5 га;

- земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0565, площею 0, 3 га.

Постановою СВ розслідування особливо важливих справ та злочинів вчинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 від 27 березня 2024 року земельна ділянка з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5 га, визнана речовим доказом у кримінальному провадженні №0000323, оскільки остання є матеріальним об`єктом, який зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, до клопотання про арешт земельної ділянки, належної на праві власності третій особі, було долучено витяг з ЄРДР, електронні рапорти, протоколи допиту свідків, копія Державного акту на право приватної власності на землю, копія книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю (громадянами) на території Єлизаветинської сільської ради Петриківського району, копії витягів Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Фактично клопотання не містить посилань на відомості щодо наявності цивільного позову, предметом якого б була арештована земельна ділянка №:03:003:0182, площею 1,5 га, добросовісним власником якої на підставі судового рішення є ОСОБА_6 , а також, не містить відомостей про самого власника вказаного об`єкту нерухомості, якому було б спричинено матеріальну шкоду, що б свідчило про доцільність збереження цього майна в межах кримінального провадження №0000323, відносно ОСОБА_10 , за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України у відповідності до вимог ст. ст. 98, 131, 132, 173 КПК України

Крім того, до клопотання про арешт майна не додано оцінку суми збитків, завданих злочином, у зв`язку із чим судом першої інстанції накладено арешт на земельну ділянку, яка належить третій особі ОСОБА_6 без урахування співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на земельну ділянку, належну ОСОБА_6 , слідчий суддя фактично обмежився загальними висновками про те, що вказане майно відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а тому є необхідність в арешті вказаного майна з подальшою забороною його відчуження, розпорядження та користування, а також забороні вчиненні будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного майна.

При цьому, слідчий суддя вирішив питання про доцільність накладення арешту на земельну ділянку в кримінальному провадженні №0000323, відносно ОСОБА_10 , за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України без повідомлення інших осіб, не навівши в ухвалі достатніх обґрунтувань виключності даного випадку, що б давало суду процесуальну можливість вирішувати доцільність застосування арешту щодо майна, належного на праві приватної власності третій особі ОСОБА_6 .

Вирішення питання щодо доцільності накладення арешту на земельну ділянку №:03:003:0182, площею 1,5 га, власником якої є ОСОБА_6 , за відсутності сторін призвело до неповноти судового розгляду, оскільки поза увагою суду залишились невстановленими обставинами щодо законного порядку набуття ОСОБА_6 права приватної власності на спірну земельну ділянку.

Так, в ході апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, колегією суддів було встановлено наступне.

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії №148441 на підставі рішення сесії Єлизаветівської сільської ради Петриківського району від 13 червня 2001 року ОСОБА_10 було передано у приватну власність земельна ділянка площею 2,3 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташовану на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області.

Оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серії № 148441 в судовому засіданні не оглядався у зв`язку із його відсутності.

Вказаний державний акт був підписаний головою Єлизаветівської сільської ради ОСОБА_11 , що підтверджується підписом, засвідчено печаткою Єлизаветівської сільради і зареєстрована в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №782, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю Серія Р2 №148441 від 13 червня 2001 року.

Відповідно до Книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району був зроблений запис за № 782 від 13.06.2001 року про реєстрацію Державного акту на право постійного користування землею площею 2,3 га для ведення селянського господарства за ОСОБА_10 , що підтверджується листом начальника відділу у Петриківському району міськрайонного управління у Петриківському районі та у м. Камьянське Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Зазначена земельна ділянка із кадастровим номером :03:003:0181 площею 2,3 га, яка належить ОСОБА_10 розташована на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району за межами населеного пункту с. Єлизаветівка була зареєстрована у Державному земельному кадастрі 24 червня 2019 року, що підтверджується листом в.о. начальника відділу та викопіюванням із Державного земельного кадастру та листом голови Петриківської райдержадміністрації.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , реєстровий №651, ОСОБА_10 продав ОСОБА_13 земельну ділянку, що розташована на території Єлизаветівської сільської ради площею 2,3 га кадастровий номер №:03:003:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

З витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки № НВ-019, № НВ-019, № НОМЕР_1 вбачається, що 11 вересня 2019 року відділом у Петриківському районі Міськрайонного управління у Петриківському районі та м. Каменське ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, складеної 01 серпня 2019 року ТОВ «Геоленд 2000», проведена державна реєстрація трьох окремо сформованих земельних ділянок з наступними кадастровими номерами: №:03:003:0182, площею 1,5 га; №:03:003:0183, площею 0,5 га; №:02:003:0565, площею 0,3 га.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 січня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , реєстровий №8, ОСОБА_13 продав ОСОБА_6 земельну ділянку, що розташована на території Єлизаветівської сільської ради кадастровий номер №:03:003:0182, площею 1,5 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №196543929 від 16 січня 2020 року вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 січня 2020 року за ОСОБА_6 здійснена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 1,5 га з кадастровим номером :03:003:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Також під час апеляційного перегляду встановлено, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року у справі №187/2013/19 було відмовлено в задоволенні позовних вимог Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області до ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . ОСОБА_15 , ОСОБА_6 , треті особи: ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ТОВ "Експерт Груп", ПН ДМНО Олійник С.В., ВК Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, ВК Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, Петриківська районна державна адміністрація Дніпропетровської області про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Предметом даного цивільного спору була, в тому числі, земельна ділянка площею 1,5 га з кадастровим номером :03:003:0182.

Водночас, вказаним рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року у справі №187/2013/19було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , де треті особи: ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ТОВ "Експерт Груп", ПН ДИНО ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 про визнання права власності на земельну ділянку площею 1,5 га з кадастровим номером :03:003:0182 та визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 1,500 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства з кадастровим номером :03:003:0182, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області за межами населеного пункту, що було набуте ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 січня 2020, реєстровий №8, посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року у справі №187/2013/19 було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, та набрало чинності 23 лютого 2021 року.

Відповідно до ст. 124 КУ та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями ст. ст. 319, 321, 328 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Правила ч. 1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З огляду на вказане слід дійти висновку, що ч. 2 ст. 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі даної норми майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп.69 і 73, Series AN52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series AN98).

Таким чином, проаналізувавши вище встановлені обставини та норми діючого законодавства України, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 володіє земельною ділянкою з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1,5 га на законних підставах та є добросовісним набувачем права власності на даний об`єкт нерухомого майна, що підтверджується рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року у справі №187/2013/19, і витребування такого майна в добросовісного набувача прямо заборонено нормами цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що з клопотання прокурора та доданих до нього матеріалів не вбачається підстав, що обґрунтовували б достатньою мірою необхідність накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1,5 га добросовісного набувача - ОСОБА_6 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у разі встановлення вини ОСОБА_10 в кримінальному провадженні №0000323, за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України, на підставі обвинувального вироку суду, відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди інтересам держави можливе лише за рахунок винної особи, а не за рахунок добросовісного набувача ОСОБА_6 . Тобто, колегія суддів зауважує, що оскільки добросовісність набувача підтверджена судовим рішенням, то земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1,5 гавідчуженню в ОСОБА_6 на користь держави в будь-якому випадку не підлягає.

При цьому, ОСОБА_6 є третьою особою, якій в кримінальному провадженні №0000323, за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_10 , підозру не вручено, особою яка б органом досудового розслідування підозрювалась у вчиненні злочинів ОСОБА_6 не є, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для накладення арешту на майно законного володільця земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1,5.

Належних та слушних доводів про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0182, площею 1,5 добросовісного набувача ОСОБА_6 зберегла на собі сліди вчинення злочину, а тому є речовим доказом в кримінальному провадженні №0000323, за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України відносно сторонньої особи ОСОБА_10 прокурором в клопотанні про накладення арешту не наведено, як і не наведено в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції підстав, з яких слідчий суддя дійшов висновку про відповідність даної земельної ділянки критеріям речового доказу, в розумінні ст. ст. 98, 131, 170, 173 КПК України та необхідність накладення арешту на вказаний об`єкт нерухомості.

Таким чином, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_6 та наявність правових підстав для скасування ухвалиКрасногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року, із постановленням нової ухвали, відповідно до якої колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо накладення арешту на земельну ділянку сторонньої в кримінальному провадженні №0000323 особи та добросовісного набувача ОСОБА_6 з кадастровим №:03:003:0182, площею 1,5га.

А тому, керуючись положеннями ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, - скасувати.

Постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000323 від 13.07.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 364 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4