Житомирський апеляційний суд
Справа №277/1383/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія .1 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №277/1383/23 за апеляційною скаргою прокурора Звягільської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 11.10.2023 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малий Кривотин, жителя АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 850 грн.

Застосовано до ОСОБА_8 обмежувальні заходи, передбачені ст.91-1 КК України з покладенням на нього таких обов`язків:

- заборони наближатися на відстань 50 м. до місця тимчасового проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 на строк 2 (два) місяці.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 04 вересня 2023 року близько 20 години 50 хвилин між ОСОБА_8 та його дружиною ОСОБА_7 , які перебували поблизу домоволодіння АДРЕСА_1 , виник словесний конфлікт. Під час конфлікту ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи в присутності дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно зажав металевою хвірткою ОСОБА_7 ліву ногу в області колінного суглобу, після чого долонею правої руки штовхнув останню в область грудної клітини, від чого вона впала спиною на покриття зі щебеню, в результаті чого причинив їй тілесні ушкодження у вигляді синця на зовнішній поверхні лівого колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 160 годин. На підставі п.п.3, 5 ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до обвинуваченого обмежувальні заходи з покладенням обов`язків, а саме: заборони наближатися на відстань 50 м до місця тимчасового проживання ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 на строк 2 місяці; пройти програму для кривдників строком на 2 місяці. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді штрафу не враховано обставини, що обтяжують покарання: вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини (малолітньої дочки). Також, судом не надано належної оцінки тому факту, що обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення відносно потерпілої ОСОБА_7 психологічного домашнього насильства, за що накладено стягнення у виді штрафу. Крім того, поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який не визнав провини, суд розцінив як намагання уникнути відповідальності. Вважає, що наведені обставини свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, а тому покарання у виді штрафу не буде необхідним й достатнім для виправлення особи. Крім того, вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до обвинуваченого обмежувальний захід, визначений п.5 ч.1 ст.911 КК України - направлення для проходження програми для кривдників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та потерпілої, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.125 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

У відповідності до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкція ч.1 ст.125 КК України, за якою ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до 200 годин, або виправними роботами на строк до 1 року.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального проступку, але й даними про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що пом`якшують покарання, наявністю обтяжуючої обставини - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, у присутності дитини, та таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 прийняв до належної уваги, те що останнім скоєно кримінальний проступок, фактичні обставини його вчинення, наслідки та суспільну небезпечність правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.

Також, належно враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності (а.п.54), по місцю проживання характеризується посередньо (а.п.59), одружений та має на утриманні двох малолітніх дітей (а.п.57), має місце реєстрації та проживання (а.п.57), є інвалідом 3 групи (а.п.53), офіційно не працює, вибачився перед потерпілою безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції (а.п.23).

Крім того, судом першої інстанції в певній мірі враховано думку потерпілої щодо міри покарання, при цьому, потерпіла ОСОБА_7 не наполягала на суворості призначеного покарання.

В суді апеляційної інстанції потерпіла підтримала свою позицію, зазначивши, що пробачила обвинуваченого, останній повернувся до сім`ї, та просила залишити вирок суду першої інстанції без зміни.

На переконання апеляційного суду, апеляційні доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 ступеня тяжкості вчиненого кримінального проступку (суспільну небезпечність), обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває в сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини (малолітньої дочки), характеризуючих даних особу останнього, у тому числі й попереднє притягнення обвинуваченого до адміністративно відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП України (а.п.58), а тому й неправильне призначення надмірно м`якого покарання, мають необ`єктивний характер та повністю спростовуються обґрунтованими висновками суду, наведеними у мотивувальній частині вироку щодо тяжкості вчиненого кримінального проступку (фактичних обставин його вчинення, його наслідків, суспільної небезпечності, тощо), як і характеризуючих даних особи останнього.

Вирішуючи питання призначення покарання за ч.1 ст.125 КК України, судом першої інстанції було достатньо враховано вимоги ст.65 КК України, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального проступку, дані про особу ОСОБА_8 та належно враховано всі обставини кримінального провадження.

При цьому, на думку апеляційного суду, в апеляційній скарзі не наведено негативних або компрометуючих даних стосовно обвинуваченого, які не були належно оцінені судом першої інстанції та об`єктивно спростовували б правильність висновків суду щодо доцільності призначення покарання у виді штрафу за вчинений кримінальний проступок.

Не наведено таких обставин, як і не надано доказів цьому, стороною обвинувачення під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції. Апеляційні доводи фактично базуються на обставинах (підставах), котрим належно надано оцінку судом першої інстанції

Враховуючи наведене, призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.125 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних проступків та правопорушень, та відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, справа Ізмайлов проти Росії від 16.10.2008 року).

На переконання апеляційного суду, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального поступку і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для останнього.

Цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

При цьому, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на ступінь суспільної небезпеки правопорушення - проступку, його наслідків, суспільну небезпеку особи обвинуваченого, беззаперечно не вказує на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання.

В свою чергу, апеляційний суд, з врахуванням фактичних обставин провадження, позиції потерпілої у проваджені, позитивних змін у поведінці обвинуваченого (повернувся до сім`ї, вибачився перед жінкою, щиро жалкує за вчинене у суді апеляційної інстанції), незважаючи на наявність обтяжуючої обставини вчинення правопорушення обвинуваченим пов`язаним з домашнім насильством (хоча це належно враховано судом при призначенні покарання), не вбачає обґрунтованих (явних) підстав для застосування, в даному випадку, до обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового обмежувального заходу, передбаченого п.5 ч.1 ст.911 КК України, як то вважає прокурор.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про невиправдану м`якість призначеного покарання обвинуваченому є необґрунтованими.

Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для скасування вироку в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 11.10.2023 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :