Справа №577/1494/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/116/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

06 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 577/1494/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Київ та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі (із доповненнями) обвинувачений ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду та звільнити його з-під варти, оскільки відсутній склад злочину, а у разі неможливості звільнення просить змінити вирок суду та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК, оскільки під час досудового розслідування співпрацював зі слідством, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся, у судовому засіданні вину визнав повністю, попросив вибачення у потерпілої. Вважає, що судом не взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме: його вік, відсутність судимостей, наявність захворювань, відсутність цивільного позову, матеріальна шкода не заподіяна та відсутні обставини, які обтяжують покарання. Зазначає, що потерпіла пробачила його та жодних претензій не має.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2021 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, і йому призначене покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 30 263,48 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_9 для реалізації свого злочинного умислу придбав шматок металевої труби, газовий балончик сльозогінної дії та ніж, які мав намір використовувати під час вчинення кримінальних правопорушень для спричинення тілесних ушкоджень потерпілим, та почав зберігати їх за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Усвідомлюючи неможливість реалізувати задумане самостійно через свій вік (58 років), ОСОБА_9 підшукав і залучив до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_12 , з яким познайомився 13.11.2020 та запропонував йому заробити грошові кошти шляхом вчинення розбійного нападу на мешканку м. Конотоп та інших злочинів, а також надав для зв`язку свій номер телефону, на що останній погодився, а після цього звернувся до працівників правоохоронного органу та повідомив про зазначені обставини. 23.11.2020 та 02.12.2020 ОСОБА_9 разом з ОСОБА_12 під час зустрічей відпрацьовували план вчинення кримінального правопорушення. Згідно попередньої домовленості 07.12.2020 близько 11:20 ОСОБА_12 прибув за місцем мешкання ОСОБА_9 , який, в свою чергу, дістав шматок металевої труби та газовий балончик «Терен-16», які надав ОСОБА_12 для вчинення нападу на ОСОБА_13 , а саме він повинен був розпилити в обличчя потерпілій балончиком, після чого вдарити її по голові трубою так, щоб вона втратила свідомість та заволодіти її грошовими коштами. Крім того, ОСОБА_9 надав ОСОБА_12 ніж для самозахисту у випадку спроби його затримати. Близько 12 години 07.12.2020 ОСОБА_9 повів ОСОБА_12 , у якого при собі були надані ним засоби вчинення кримінального правопорушення, через двори та чагарники до місця вчинення правопорушення за адресою: АДРЕСА_3 . Близько 13:20 07.12.2020 ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_12 зі свого телефону та повідомив, що ОСОБА_13 підходить до свого під`їзду, після чого останній зайшов до під`їзду і став чекати на потерпілу для вчинення на неї розбійного нападу. ОСОБА_14 в цей час слідкував за обстановкою біля під`їзду з зупинки громадського транспорту на іншій стороні дороги. Під час перебування у під`їзді, ОСОБА_12 під контролем працівників правоохоронного органу отримав грошові кошти купюрами номіналом по 500 грн з серійним номером ЛБ2072002 в загальній сумі 100 тис. грн, після чого вийшов з під`їзду та направився за маршрутом, раніше вказаним йому ОСОБА_9 і прийшли до його квартири, де ОСОБА_12 передав ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 100000 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу та просили пом`якшити призначене покарання, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного покарання та застосування до нього положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу винного, який до затримання не працював, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, згідно довідки про судимість раніше притягувався до кримінальної відповідальності. При цьому обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання не встановив та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК (від 7-ми до 10-ти років) і на переконання колегії суддів призначене покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 на необхідність врахування пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці обставини ураховані судом при ухваленні вироку в сукупності також і з іншими фактичними обставинами кримінального провадження, а будь-яких інших обставин у апеляційній скарзі не було наведено.

Твердження обвинуваченого про погіршення стану здоров`я та неможливість перебування в умовах ізоляції, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки обвинуваченому ОСОБА_9 в умовах СІЗО або у виправній колонії може бути надана необхідна медична допомога. При цьому будь-яких повідомлень (рекомендацій) про неможливість утримання ОСОБА_9 в умовах СІЗО через погіршення стану його здоров`я від закладів охорони здоров`я чи медичної частини СІЗО до апеляційного суду не надходило, не були надані такі документи і від сторони захисту.

Крім того, наявна виписка із медичної карти ОСОБА_9 , яку за клопотанням самого обвинуваченого було приєднано до матеріалів кримінального провадження, згідно якої вбачається, що загальний стан здоров`я обвинуваченого задовільний та він може утримуватися в СІЗО.

Будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що призначене ОСОБА_9 покарання є явно недоцільним і несправедливим.

Таким чином, призначене покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, не становить «особистий надмірний тягар», а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.07.2021 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4