ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1842/24 Справа № 207/1284/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України (далі-КК).

Під час судового засідання ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у Державній установі Дніпровська установа виконання покарань №4 до ухвалення вироку по справі, але не більше ніж до 29 червня 2024 року включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, необґрунтованістю та упередженістю.

В обґрунтування зазначає, що посилання суду на наявність у нього раніше судимості не може слугувати підставою для продовження тримання під вартою впродовж тривалого часу. Крім того вважає, що прокурором не надано належних доказів, які б підтверджували наявність з його боку факту збуту наркотичних засобів, та зазначені у клопотанні ризики є неактуальними, не підтверджені ніякими доказами, оскільки він має постійне місце проживання та родину, яка забезпечить його всім необхідним. Тому обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід на більш м`який у вигляді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

В обґрунтування, посилаючись на практику ЄСПЛ зазначає, що хоча судом під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і було встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, однак не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам, а також жодним чином не обґрунтовано своє рішення про продовження строку тримання під вартою.

При цьому, вважає, що висновок суду про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер, здебільшого посилаючись на тяжкість злочинів.

Крім того, вказує, що обвинуваченому ОСОБА_6 не має сенсу переховуватися від органів слідства, так як він розуміє, що при переховуванні сам собі нашкодить, він має міцні соціальні зв`язки, до застосування запобіжного заходу з`являвся за викликами до слідчого та прокурора, приймав участь у слідчих діях, ніяких дій щодо ухилення від досудового слідства та суду не приймав, та дій спрямованих на вплив на свідків не вчиняв.

Тому захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року року та постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В судове засідання апеляційного суду прокурор ОСОБА_8 не з`явився, але його неявка, відповідно до приписів п.4 ст.422-1 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, які наполягали на їх задоволенні, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 до 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а також дані про особу обвинуваченого, який на момент затримання офіційно не працював, не мав постійного джерела доходу та сталих соціальних зв`язків.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційних скарг щодо застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 інших запобіжних заходів, зокрема, у вигляді домашнього арешту, слід визнати безпідставними.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_6 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 60 днів, тобто до 29 червня 2024 року включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді домашнього арешту, на чому наполягають апелянти, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апелянтів про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою та будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо ненадання прокурором доказів на підтвердження ним збуту наркотичних засобів, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 травня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у Державній установі Дніпровська установа виконання покарань №4 до ухвалення вироку по справі, але не більше ніж до 29 червня 2024 року включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4