Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/185/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 122 (102) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ, Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік шість місяців.

Відповідно до ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбуття призначеного покарання з випробуванням на один рік, зобов`язавши його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11349 (одинадцять тисяч триста сорок дев`ять) гривень; в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Також вказаним вироком вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за умисне нанесення середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілої, за наступних обставин.

ОСОБА_10 09 серпня 2022 року приблизно о 19-30 годині перебував за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час також проживала ОСОБА_7 . Так, у вказаний час та місці між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_10 виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , бажаючи їх настання, діючи умисно та цілеспрямовано, використовуючи силу своїх м`язів, почав штовхати та викручувати руки потерпілій ОСОБА_7 . В результаті неправомірних дій ОСОБА_10 спричинив потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: косого уламкового перелому діафізу основної фаланги 4 пальця правої кисті з деяким зміщенням; косого уламкового перелому діафізу 4-п`ясної кістки лівої кисті зі зміщенням відламків, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі представник потерпілої, не оспорюючи вирок в частині призначеного покарання, просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 змінити. Задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 повністю.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , зменшив суми, які підлягають стягненню.

Так, потерпілою було заявлено цивільний позов на загальну суму 107 648 гривень 99 копійок з наступним обґрунтуванням.

ОСОБА_7 крім доданих до позову чеків які збереглись для підтвердження витрат на лікування, заявляла вимогу про стягнення з обвинуваченого втраченого заробітку (доходу), оскільки вона внаслідок заподіяного тілесного ушкодження не могла працювати тривалий час. На сьогоднішній день вона також потребує проведення подальших операцій, оскільки пальці не зростаються, що вбачається з матеріалів кримінального провадження (виписка-епікриз № 2658 (яку було додано до цивільного позову), згідно якої ОСОБА_7 17.03.2023 було проведено чергову операцію).

І як наслідок, було здійснено розрахунок суми втраченого заробітку.

Станом на 09.08.2022 по 30.09.2022 розмір мінімальної заробітної плати становив 6500,00 грн., а з 01.10.2022 по день подачі цивільного позову 6700.00 грн.

Таким чином. 6500,00 грн.: 30 днів х 23 дні = 4983,33 грн. та 6700,00 грн.: 30 днів х 185 днів = 41316, 66 грн., загалом - 46299,99 грн. втраченого заробітку (доходу), які підлягають стягненню з обвинуваченого.

При цьому, суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги, мотивувати відмову відсутністю проведеної експертизи для визначення ступеню втрати працездатності.

Проте, такий висновок представник потерпілої вважає помилковим, з яким не погоджується, зважаючи на наступне.

Так, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, тобто, заподіяв потерпілій ОСОБА_7 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Тобто, розлад здоров`я та втрата загальної працездатності була мінімум 21 день.

Відповідно до епікризу № 2658, який було долучено до матеріалів кримінального провадження, потерпіла з 17.03.2023 по 20.03.2023 перебувала в медичному закладі для проведення видалення міні пластини з правої кисті, тобто, на день подачі цивільного позову вона ще продовжувала проводити операції, внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень.

Також, вказаним епікризом визначено строк зняття швів - 14 днів.

Тобто, травма у вигляді косого уламкового перелому діафізу основної фаланги 4 пальця правої кисті зі зміщенням та косого уламкового перелому діафізу основної фаланги 4 пальця кістки лівої кисті зі зміщенням відламків, на думку суду, не доводить втрату працездатності потерпілої та не могла призвести до неможливості працювати.

Однак, все вище перераховане свідчить про неможливість працювати весь час здати заподіяння їй тілесних ушкоджень, і як наслідок, про втрату працездатності.

Таким чином, відсутність проведеної експертизи щодо ступеню втрати працездатності не може слугувати підставою для відмови у стягненні з обвинуваченого втраченого заробітку (доходу).

Крім того, відповідно до висновку експертизи № 506/425 серед питань, які ставились експерту було питання: «Який термін розладу здоров`я потерпілої ОСОБА_7 у зв`язку з отриманими травмами?», проте, експерт не відповів на це питання.

Крім того, потерпілою було заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, внаслідок суспільно-небезпечного діяння зі сторони обвинуваченого, яке призвело до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Так, потерпіла зазначала що тривалий час перебуває на лікуванні, перенесла не одну операцію, остання з яких датується 17.03.2023, що підтверджується епікризом № 2658.

Всі вищенаведені обставини свідчать про те, що дійсно вона була вимушена змінити свій звичайний уклад життя, вона зазнала душевних страждань (щоденні думки та спогади про нанесену їй травму, постійні болісні відчуття, в тому числі і післяопераційні, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні: знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, почуття образи, обурення, приниженої гідності), їй довелось докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку потерпілої, розмір відшкодування моральної шкоди складає саме 50000,00 грн.

Проте, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, не належним чином врахував всі вищенаведені обставини, особу обвинуваченого, який є працездатним чоловіком, того, що ним не відшкодовано жодної гривні заподіяної шкоди, а потерпіла за запозичені кошти намагається відновити наслідки заподіяних тілесних ушкоджень обвинуваченим, проводячи нескінченні операції.

Виходячи з вищенаведеного представник потерпілої вважає, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову є незаконний.

Заслухавши доповідача, потерпілу ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували щодо поданої апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_12 , який також заперечував щодо задоволення апеляційних вимог представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, яким судом надано належну та об`єктивну оцінку, а тому відповідно до ст. 404 КПК України відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Зважаючи на те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України ніким з учасників процесу, зокрема, в апеляційній скарзі представника потерпілої не оспорюються, а тому колегія суддів судове рішення в цій частині не переглядає.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисні дії, що виразилися в умисному нанесенні середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але такого, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілої.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої щодо незаконності вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову то вони не можуть бути прийняті апеляційним судом виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За правилами ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілою було заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 на загальну суму 107 648 гривень 99 копійок.

Зокрема матеріальну шкоду в розмірі 11349 гривень, втрачений потерпілою заробіток (дохід) у розмірі 46299,99 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Відповідно до вироку суду першої інстанції цивільний позов потерпілої було задоволено частково та стягнуто на користь потерпілої: в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11 349,00 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 гривень.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого втраченого потерпілою заробітку (доходу) у розмірі 46299,99 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що ця вимога не підтверджена належними та допустимими доказами. Відсутній висновок судово-медичної експертизи щодо зменшення професійної або загальної працездатності, ступеня втрати професійної працездатності, строку втрати працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпіла мала до ушкодження здоров`я.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до абз.1 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв`язку з виконанням працівником трудових обов`язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» в рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції був позбавлений можливості у відповідності до вимог закону встановити ступень втрати потерпілою професійної працездатності та навести точний розрахунок сум для відшкодування такої шкоди, а тому суд першої інстанції в цій частині цілком правильно відмовив в задоволенні позову потерпілої.

Також, суд першої інстанції вирішуючи цивільний позов потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого завданої моральної шкоди належним чином врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат, глибину душевних та фізичних страждань, отриманих нею тілесними ушкодженнями, внаслідок яких остання перебуває у стресовому стані та потребує лікування та докладання додаткових зусиль для відновлення порушених прав, що призвело до настання негативних змін в її житті.

Підстав вважати визначений районним судом розмір стягнення моральної шкоди на користь потерпілої у сумі 20000 грн. необґрунтовано заниженим у колегії суддів немає. На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виходячи з принципів розумності, справедливості та виваженості з урахуванням ступеню спричинених тілесних ушкоджень, тривалість вимушених змін, глибину душевних та фізичних страждань потерпілої, правильно визначив розмір моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене та виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга представника потерпілої - залишенню без задоволення.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну оскаржуваного вироку, під час перевірки кримінального провадження в апеляційному порядку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4