УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 336/5563/17

провадження № 51-260ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано у зв`язку з не доведенням того, що в діяннях обвинувачених є склад кримінального правопорушення.

Також вироком вирішено питання щодо скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді від 21 березня 2017 року, та долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 висувалося обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за наступних обставин.

15 березня 2017 року приблизно о 05:20 ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , який шляхом підбору ключа відкрив навісний замок до складського приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , чим надав вільний доступ ОСОБА_5 до вищезазначеного складського приміщення, перебуваючи за кермом автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 , проник на територію вищевказаного складського приміщення шляхом в`їзду на автомобілі MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у вищевказаному складському приміщенні, за допомогою вантажного устаткування, яке перебувало у приміщенні, завантажив до автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 відходи соняшника у кількості 6,880 тон, вартість яких, згідно довідки про ринкову вартість майна ТОВ «Земля плюс 2006» від 15 травня 2017 року складає 20 068 гривень 96 копійок, які на праві власності належать ОСОБА_6 , чим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 завдали потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 20 068 гривень 96 копійок.

Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , перебуваючи за кермом автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з ОСОБА_4 , який також знаходився у салоні автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхали за межі складського приміщення та направилися по пров. Зустрічному, де біля буд. 6 були зупинені потерпілим та працівниками поліції.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за таких обставин.

15 березня 2017 року приблизно о 05:20, ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, за попередньою змовою з ОСОБА_5 , шляхом підбору ключа, відкрив навісний замок до складського приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , тим самим надав вільний доступ ОСОБА_5 до вищезазначеного складського приміщення, який, перебуваючи за кермом автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , заїхав на територію зазначеного складського приміщення.

Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 направився неподалік від вказаного приміщення та спостерігав за прилеглою територією, аби дії ОСОБА_5 , який, перебуваючи у вказаному складському приміщенні, за допомогою вантажного устаткування, яке перебувало у приміщенні, завантажив до автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , котрий на праві власності належить ОСОБА_4 , за кермом якого перебував ОСОБА_5 , відходи соняшника у кількості 6,880 тонн, вартість яких, згідно довідки про ринкову вартість майна ТОВ «Земля плюс 2006» від 15 травня 2017 року складає 20 068 гривень 96 копійок, котрі на праві власності належать ОСОБА_6 , не були помічені, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 20 068 гривень 96 копійок.

Після цього, ОСОБА_5 , який перебував за кермом автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з ОСОБА_4 , який також знаходився в салоні автомобіля MAN 14.272 реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхали за межі складського приміщення та направилися по пров. Зустрічному, де біля буд. 6 пров. Зустрічного в м. Запоріжжі були зупинені потерпілим та працівниками поліції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить оскаржені судові рішення скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Стверджує, що судами допущено порушення приписів статей 23, 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо порядку дослідження доказів, їх оцінки та відповідного мотивування.

Зокрема, суд першої інстанції врахував лише показання виправданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , висловлені на їх захист, проте залишив без уваги інші докази, які, на переконання сторони обвинувачення, свідчать про доведеність їх винуватості в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, що має наслідком неправильне встановлення фактичних обставин кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, за твердженням прокурора, всупереч положенням ст. 23 КПК, врахував показання виправданих, однак без безпосереднього їх отримання у судовому засіданні, а іншим доказам надав оцінку, безпосередньо їх не дослідивши.

Крім того, за доводами касаційної скарги, оскаржена ухвала апеляційного суду не відповідає приписам п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, оскільки у ній не наведено мотивів до визнання недопустимими або неналежними ряду доказів, а саме протоколу огляду місця події від 15 березня 2017 року, довідки ФОП ОСОБА_6 про визначення вартості зернових відходів, довідки ТОВ «Земля плюс 2006» від 15 травня 2017 року про вартість 6,880 тонн відходів соняшника.

Всі вищенаведені доводи, на переконання прокурора, свідчать про невірно надану судами попередніх інстанцій правову оцінку обставинам.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і визнаного недоведеним, підстави їх виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази сторони обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні та надані суду докази на підтвердження винуватості ОСОБА_4 й ОСОБА_5 та, згідно зі ст. 94 КПК, оцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які свою вину не визнали, потерпілого ОСОБА_7 , взяв до уваги та проаналізував письмові докази у справі, а саме: протокол огляду місця події від 15 березня 2017 року з фототаблицею; постанову слідчого від 29 травня 2017 року про визнання речовим доказом вантажного фургону МАН 14.272 з кабіною жовтого кольору державний номер НОМЕР_2 ; протокол огляду місця події від 15 березня 2017 року з фототаблицею; постанову слідчого від 15 березня 2017 року про визнання речовими доказами вилучених в ході огляду місця події двох лопат, двох навісних замків з ключами та зразку відходів соняшника; протокол огляду (з додатком) від 05 квітня 2017 року; постанову слідчого від 15 березня 2017 року про визнання речовими доказами насіння відходів соняшника вагою 6880 кг; протокол огляду від 05 квітня 2017 року; протокол огляду від 29 травня 2017 року; висновок експерта № 1?894 від 27 липня 2017 року; постанову слідчого від 14 серпня 2017 року про визнання речовими доказами слідів папілярних узорів, які належать ОСОБА_4 . Зміст зазначених доказів детально відображено у вироку.

Проаналізувавши всі вищезазначені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про їх узгодженість із показаннями виправданих щодо невинуватості в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, та неузгодженість із показаннями потерпілого та висунутою органом обвинувачення версією.

Зокрема, за висновком суду, органом досудового розслідування не встановлено власника чи користувача приміщення складу по АДРЕСА_3 , або, як зазначено у протоколах слідчих та процесуальних дій, по АДРЕСА_3 , статусу цього приміщення, правових підстав для зберігання у ньому будь-якого майна, належного саме ФОП ОСОБА_6 .

Крім того, як встановлено судом, згода на огляд місця події власником або іншою особою, відповідно до вимог ст. 233 КПК, не надавалась, ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи не постановлялась, він проводився без участі будь-якої особи, яка на законних підставах володіє або користується цим приміщенням, протокол огляду місця події не підписаний спеціалістом, який брав участь у проведенні огляду та ОСОБА_4 , який, відповідно до змісту цього протоколу, надавав під час огляду певні пояснення та вчиняв певні дії.

З огляду на зазначені обставини суд визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події.

Прокурор в касаційній скарзі жодним чином не оспорює та не спростовує мотиви, з яких його визнано недопустимим.

Крім того, суд спростував версію сторони обвинувачення про те, що виправдані проникли у згадуване вище приміщення складу шляхом підбору ключа. Зазначений висновок було зроблено на підставі оцінки протоколу огляду місця події, де суд встановив, що не було отримано інформації або доказів про те, що станом на момент огляду два навісні замки на двостулкові ворота приміщення складу пошкодженні або мають інші сліди, характерні для їх відмикання шляхом підбору ключа, що узгоджується також із показаннями ОСОБА_4 про те, що 15 березня 2017 року він потрапив у згадуване вище приміщення, відчинивши навісні замки ключем, що раніше був наданий йому потерпілим ОСОБА_6 в силу трудових відносин.

Також суд констатував, що у розпорядженні органу досудового розслідування з 15 березня 2017 року перебувають замки та металеві ключі, шляхом підбору яких, за версією слідства, ОСОБА_4 відкрив навісні замки до складського приміщення, однак з незрозумілих причин така можливість в ході слідства не була перевірена, як і сам навісний замок не перевірявся на предмет його пошкодження внаслідок відмикання шляхом підбору ключа під час огляду місця події або шляхом проведення експертних досліджень, вилучені у ОСОБА_4 ключі від навісних замків не порівнювались з тими, що перебували у користуванні потерпілого ОСОБА_6 або інших уповноважених ним осіб.

Крім того, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_6 матеріально відповідальна особа на об`єкті ним не визначалась, облік товарних цінностей постійно не вівся, документи первинного бухгалтерського обліку відсутні, при цьому стороною обвинувачення в судовому засіданні не надано жодного доказу на підтвердження зберігання у приміщенні складу за згадуваною вище адресою майна, що належить ФОП ОСОБА_6 , його кількості та вартості, часу придбання.

Що стосується належності та вартості майна, яке визначено предметом злочину, то суд перевірив та дав оцінку показанням потерпілого ОСОБА_6 в цій частині, а також наданим прокурором доказам, а саме: картці аналізу зерна від 11 травня 2017 року, аналізу зерна, довідці ТОВ «Земля плюс 2006», розрахунку вихідних даних, роздруківці цін та додаткам щодо повноважень оцінювача, які, за висновком суду, не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів, встановлених ст.85, 86 КПК, для визначення розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Судом встановлено, що за запитом слідчого від 05 квітня 2017 року, спрямованого до ТОВ «Вільнянський елеватор», зазначеній установі запропоновано провести аналіз на кількість вмісту соняшника та насипну вагу наданої на дослідження речовини, однак в цьому запиті не вказано, яка саме речовина та ким надається для проведення дослідження, в якій кількості, процесуальне джерело її походження, спосіб упакування та опечатування тощо, зазначення про додатки до запиту у ньому відсутні. Згідно відмітки на цьому запиті, зробленої невстановленою особою, ТОВ «Вільнянський елеватор» прийнято 11 травня 2017 року зразок 01/11/05-17, однак за матеріалами кримінального провадження неможливо встановити де, коли, в який спосіб зразок з таким маркуванням отримано слідчим і яким процесуальним документом це зафіксовано.

Картка аналізу зерна від 11 травня 2017 року в графі «Підпис особи, яка проводила аналіз», містить рукописний підпис невідомої особи, встановити яку з цієї картки неможливо, як і перевірити її повноваження, спосіб проведення аналізу, будь-які інші пов`язані з цим обставини, зокрема, що саме було предметом дослідження, а прокурор під час судового розгляду справи не зазначив який саме тягар обвинувальних фактів містить ця картка.

Суд зазначив, що в матеріалах провадження міститься довідка ТОВ «Земля плюс 2006» від 15 травня 2017 року, надана на запит слідчого від 12 травня 2017 року, згідно якої загальна вартість відходів соняшника у кількості 6,880 тон становить без урахування ПДВ 20 068 грн 96 коп. Ця довідка завірена підписом директора ТОВ «Земля плюс 2006» ОСОБА_8 та завірена печаткою установи. Така вартість визначена в результаті аналізу даних спеціалізованих джерел, консультацій із спеціалістами, проведеного розрахунку, без конкретизації цих даних.

Крім того, міститься розрахунок, складений без підпису та печаток, невідомою особою, зі змісту якого вбачається, що під час визначення вартості 1 тонни відходів соняшника враховано згадану вище картку аналізу зерна, яка належним чином не оформлена, а також інформацію з мережі Інтернет (таблиця закупівлі АПГК «Дніпровська») станом на 11 травня 2017 року, тоді як подія протиправного діяння, визначена в обвинувальному акті, сталася 15 березня 2017 року.

Органу досудового розслідування ФОП ОСОБА_6 надав довідку від 15 березня 2017 року № 1, у якій зазначив, що на день надання довідки вартість товарного зернового соняшника складає 8200 грн за 1 тонну, зерновідходи соняшника (1 сорт), які було викрадено, мали 32-35% склад товарного соняшника, виходячи з чого вартість 1 тонни зерновідходів соняшника (1 сорту) з процентним вмістом 32-35% товарного зернового соняшника становить 2 624 грн, що не співпадає з вартістю, визначеною ТОВ «Земля плюс 2006» 2917 грн.

Використані у цих довідках відомості про те, що предметом протиправного посягання були зерновідходи соняшника 1 сорту, жодними об`єктивними даними не підтверджуються.

Крім того, згідно сертифікату № 748/15 суб`єкта оціночної діяльності від 18 вересня 2015 року, виданого ТОВ «Земля плюс 2006», та сертифікату № 2352 від 13 квітня 2011 року, виданого ОСОБА_8 , визначено напрями оцінки майна, щодо яких дозволена практична оціночна діяльність, де серед перелічених напрямів відсутній дозвіл на оцінку вартості відходів зернових культур.

Що стосується матеріальних збитків, спричинених інкримінованими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діями, то судом враховано, що в рамках даного кримінального провадження, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, сторона обвинувачення зобов`язана була провести відповідне експертне дослідження з метою визначення розміру матеріальних збитків, проте експертиза під час досудового розслідування не проводилася і разом з цим слідчим відмовлено у задоволенні відповідного клопотання сторони захисту.

Колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що зазначений висновок місцевого суду щодо обов`язковості проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків у даному кримінальному провадженні узгоджується із висновком, відображеним в постанові об`єднаної палати касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі 420/1667/18 (провадження № 51?10433кмо18).

Касаційний суд враховує, що оцінку вказаних вище доказів, надану судами, сторона обвинувачення в касаційній скарзі також жодним чином не спростовує.

Таким чином, як убачається із оскарженого вироку, суд врахував не лише показання виправданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , висловлені на їх захист, як про це зазначено у касаційній скарзі прокурора, а й інші докази, надані стороною обвинувачення, яким надав правову оцінку на предмет їх допустимості та належності, оцінив їх у сукупності як із показаннями виправданих, так і з показаннями потерпілого.

З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції апеляційним судом вимог ст. 419 КПК дотримано, він, діючи в межах, передбачених ст. 404 КПК та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, в тій частині, які є аналогічними доводам його касаційної скарги.

Апеляційний суд перевірив правильність оцінки місцевим судом протоколу огляду місця події від 15 березня 2017 року на предмет його допустимості, погодився з тим, що вказаний доказ здобутий з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, з огляду на обставини, встановлені місцевим судом, а отже є недопустимим.

Крім того, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності доказів на підтвердження закупівлі та належності вилучених відходів сировини потерпілому ФОП ОСОБА_6 , а також щодо її вартості, спростував їх, належним чином мотивувавши.

Суд проаналізував надані стороною обвинувачення документи, зокрема, довідку ТОВ «Земля плюс 2006» та довідку ФОП ОСОБА_6 про визначення вартості сортових зернових відходів соняшника, погодився з оцінкою місцевого суду щодо їх неналежності з огляду на обставини, встановлені в суді першої інстанції. Підстав для надання іншої оцінки цим доказам не встановив.

За правилами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, у ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони обвинувачення щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

У цьому провадженні таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції.

За змістом частини 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення із оцінкою показань виправданих та письмових доказів у справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Своя (інша) оцінка цим доказам, відмінна від тієї, яку було надано місцевим судом, судом апеляційної інстанції не надавалася, з огляду на що необґрунтованими є доводи касаційної скарги про недотримання судом апеляційної інстанції положень ст. 23 КПК при перевірці та врахуванні при постановленні судового рішення показань виправданих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також інших доказів, які визнано належними та допустимими.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду є належно умотивованим й обґрунтованим, за змістом відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час ухвалення вироку.

Суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, надав на них відповіді,виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання та наявності істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Недотримання ним приписів статей 370, 419 КПК колегією суддів Верховного Суду не вбачається.

Зазначені у касаційній скарзі доводи по суті зводяться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій на предмет їх достовірності, водночас на жодні нові докази, крім тих, які вже були досліджені та яким надана відповідна правова оцінка, прокурор не посилається, а фактично викладає власну версію події, відмінну від встановленої судами.

Зі змісту приписів ч. 2 ст. 433 КПК вбачається, що суд касаційної інстанції може ухвалити рішення про погіршення становища виправданого тільки за наявності таких вимог й відповідних обґрунтованих доводів прокурора в касаційній скарзі, змістом яких охоплюються належні підстави для такого рішення, оскільки, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 26 КПК, Суд не може на власний розсуд відшуковувати в оскарженому рішенні відповідні підґрунтя для цього.

Формальні та неконкретизовані твердження про недотримання судами попередніх інстанцій положень статей 23, 94, 370 КПК щодо оцінки доказів у кримінальному провадженні не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції без належного обґрунтування з посиланням на відповідні матеріали кримінального провадження, а також норми процесуального закону, які, на переконання прокурора, були порушені.

Суд не вбачає підстав стверджувати про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність за наведеного прокурором обґрунтування, з огляду на те, що доводи в цій частині пов`язуються виключно з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яких не встановлено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3