Справа № 439/994/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/3/24 Доповідач: ОСОБА_2
О К Р Е М А Д У М К А
судді Львівського апеляційного суду ОСОБА_3
у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 ,
обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, й відповідно частково задоволено апеляційні скарги прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Як суддя, який залишився у меншості, з даним рішенням не погоджуюся та керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України викладаю окрему думку.
Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року ОСОБА_4 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнано невинуватим та виправдано.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_4 23.01.2018, близько 21 год. 47 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , в районі контрольно - пропускного пункту на територію військової частини НОМЕР_2 , в порушення вимог АДРЕСА_2 Правил дорожнього руху, не стежив за дорожньою обстановкою, не був уважним під час керування транспортним засобом зі швидкістю близько 109 км/год, тобто з перевищенням дозволеної на даному відрізку дороги швидкістю, при виявленні небезпеки для руху, яку становив йому пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, на що у нього не було перешкод технічного характеру, в результаті чого допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перетинав проїзну частину автодороги зліва направо, відносно напрямку руху транспортного засобу по пішохідному переходу, позначеному дорожнім знаком № 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою зебра.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням 09.02.2018 смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор ОСОБА_5 та захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_4 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, й ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_4 винуватим за ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами протягом трьох років.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що оскаржений вирок є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вказує на те, що вина ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами, а саме: протоколом огляду місця події з додатками від 23 січня 2018 року, згідно з яким наїзд на пішохода ОСОБА_8 відбувся на пішохідному переході поблизу території військової частини № НОМЕР_2 . На місці події виявлено пошкоджений транспортний засіб марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без водія; показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; висновком експерта-токсиколога №414/20148-т від 2 лютого 2018 року; висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 №119/2018 від 16 березня 2018 року; висновками судової транспортно-трасологічної експертизи №567 від 28 березня 2018 року, судової автотехнічної експертизи №566 від 10 травня 2018 року, трасо логічної та автотехнічної експертизи №1146/1147 від 26 квітня 2018 року, згідно з якими автомобіль марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до наїзду перебував у справному стані; висновком комп`ютерно-технічної експертизи №1148 від 17 квітня 2018 року; висновком молекулярно-генетичної експертизи №1148 від 17 квітня 2018 року, згідно з якою в автомобілі марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлено біологічні сліди лише ОСОБА_4 ; висновком судової автотехнічної експертизи №1149 від 16 травня 2018 року, відповідно до якої, з технічної точки зору, дії водія ОСОБА_4 не відповідали пунктам 1.5 1.10, 2.3 та 18.1 ПДР, в частині перевищення максимально допустимої швидкості в населених пунктах, чим позбавив себе технічної можливості наїзду на пішохода.

При ухваленні вироку, суд не взяв ці докази до уваги та не надав їм мотивованої оцінки. Визнавши недопустимим доказом оптичний диск «Maximus DVD-R» 4.7 Gb 16X, протокол огляду предметів від 26 січня 2018 року та висновок №1148 від 17 квітня 2018 року, складений експертом Львівського НДІСЕ за результатами проведення комп`ютерно-технічної експертизи, суд не взяв до уваги висновок експерта криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №5774 від 8 грудня 2020 року, згідно з якою ознак монтажу (у т.ч. порушення безперервності запису, стирання, обрізання) у наданих на дослідження цифрових відеограмах не виявлено. Не взято до уваги правову позицію Верховного Суду у справі №333/1539/16-к, викладену у постанові від 31 березня 2021 року, згідно з якою колегія суддів відхилила як необґрунтовані доводи в касаційній скарзі про недопустимість як доказу відеозапису з місця пригоди і перенесеного свідком із власного відеореєстратора на оптичний диск, що згодом був наданий органу досудового розслідування для долучення до матеріалів кримінального провадження.

Не погоджується з висновками суду щодо визнання недопустимим доказу - висновку молекулярно-генетичної експертизи №10/200 від 15 травня 2018 року, з тих підстав, що зразки букального епітелію були відібрані у ОСОБА_4 та ОСОБА_13 на підставі їхніх заяв про добровільну згоду про надання таких зразків, а не на підставі постанови прокурора. Також з тим, що судом визнано недопустимим доказом - висновок судово-токсикологічної експертизи взірця крові обвинуваченого ОСОБА_4 №414/2018-т від 2 лютого 2018 року у зв`язку з порушенням процедури направлення для дослідження експертові такого взірця із медичного закладу, де він перебував після відібрання. Вказує, що такі висновки суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №678/1495/17, згідно з яким будь-яке процесуальне порушення, яке було допущено під час збирання доказів, має бути оцінено з точки зору того, чи ставить воно під сумнів зібраний таким чином доказовий матеріал і висновки, що з нього випливають. Порушення процесуальної форми збирання доказів не завжди означає автоматичне виключення цих доказів зі сфери доказування, при цьому необхідно оцінити такі фактичні дані у сукупності з іншими доказами для вирішення питання про вплив наявного процесуального порушення на їх допустимість. При цьому імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини. Крім цього, під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить це джерело.

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 у поданій апеляційній скарзі просять змінити оскаржений виправдувальний вирок, вказавши в мотивувальній частині судового рішення додаткові мотиви та підстави, які слугують для виправдання ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в іншій частині вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року просять залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог захисники покликаються на те, що погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому правопорушення, оскільки стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б у сукупності свідчили про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину. Поряд з тим, сторона захисту не погоджується з вироком суду в частині підстав та мотивів, які слугували підставою для виправдання обвинуваченого, оскільки суд відкинув частину з них, використавши лише окремі з них.

На переконання апелянтів, оцінюючи пред`явлене обвинувачення, слід мати на увазі, що для наявності у діях ОСОБА_4 складу вказаного кримінального правопорушення не достатньо доведення самого лише факту ДТП, загибелі потерпілого та фіксування вказаних обставин працівниками правоохоронного органу у відповідних процесуальних документах. При наїзді транспортного засобу на пішохода підлягають доказуванню всі обставини виникнення пригоди, зокрема: відповідність дій водія вимогам ПДР, причинний зв`язок із встановленими порушеннями та виникненням ДТП, а також їх наслідками.

Сторона захисту зазначає, що ті докази сторони обвинувачення, які не визнані судом недопустимими, не є достатніми для висновку «поза розумним сумнівом» про винуватість ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України. Апелянти не погоджуються з висновком суду першої інстанції щодо визнання частини доказів допустимими. Зокрема, суд безпідставно відкинув доводи сторони захисту щодо того, що досудове розслідування було проведено не уповноваженим органом. Так, згідно з матеріалами кримінального провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 24 січня 2018 року слідчим СВ Бродівського відділення Золочівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, яке, власне, і розпочало здійснювати досудове розслідування. 5 лютого 2018 року постановою першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_14 досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні доручено першому слідчому відділу слідчого управління прокуратури Львівської області. Ця постанова мотивована неможливістю здійснення ефективного досудового розслідування Державним бюро розслідувань, яке ще не розпочало свою роботу. Апелянти вважають, що з часу введення в дію положень ч. 4 ст. 216 КПК України щодо початку діяльності Державного бюро розслідувань України, за прокуратурою нормативно не закріплено функції досудового розслідування. Після 20 листопада 2017 року прокуратура могла розслідувати тільки «старі справи», але не довше, ніж два роки. Здійснювати досудове розслідування нових кримінальних проваджень слідчі прокуратури не могли. Відтак рішення заступника прокурора області було прийняте з надуманих підстав, що призвело до конституційного порушення прав громадян, а саме розслідування кримінального провадження органом, який відповідно до Конституції України був позбавлений права на проведення досудових розслідувань. Починаючи з 5 серпня 2018 року, здобуті докази є недопустимими з підстав проведення досудового розслідування неуповноваженим органом.

Як зазначають апелянти, у вироку суд покликався на показання свідків - очевидців ДТП, слідчих, які оглядали місце ДТП, та потерпілої. При цьому жоден із цих осіб не бачив моменту ДТП, ніхто не бачив водія автомобіля, а також ніхто не зміг детально описати особу, яка підійшла до них. Усі троє свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не змогли ствердити, що цією особою був ОСОБА_4 . Допитані у судовому засіданні як свідки працівники поліції ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які в складі слідчо-оперативної групи оглядали місце ДТП, також не вказали на ОСОБА_4 як водія, який вчинив ДТП. Єдиним доказом присутності ОСОБА_4 за кермом на момент ДТП (на думку сторони обвинувачення) був висновок молекулярно-генетичної експретизи №10/200 від 15 травня 2018 року, який обґрунтовано визнаний речовим доказом. Таким чином, надані стороною обвинувачення докази - кожен окремо, а також у їх сукупності, не вказують на вчинення ДТП саме ОСОБА_4 .

Захисники зазначають, що висновок судово-медичного експерта № 119/2018 від 16 березня 2018 року є недопустимим, оскільки отримання експертом медичної документації (медичної карти стаціонарного хворого №918 на ім`я ОСОБА_8 ) відбулося в поза процесуальний спосіб, а саме: експертиза була проведена по документах, які були отримані без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ та носили характер самостійного збору доказів судово-медичним експертом. При цьому сам розтин трупа ОСОБА_8 (смерть настала через 20 діб після ДТП) не може вказувати на спричинення тілесних ушкоджень та причинний зв`язок зі смертю). Водночас, згідно з ч. 4 ст. 69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Також недопустимим доказом, на думку сторони захисту, є висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_4 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 24 січня 2018 року, оскільки такий складений на підставі даних, які містяться в акті медичного огляду особи, що керує транспортним засобом, з метою виявлення стану сп`яніння №25, складеним 24 січня 2018 року о 02 год. 05 хв. У відкритих стороні захисту матеріалах вказаний акт, тобто джерело отримання використаних при складенні висновку відомостей, був відсутній і прокурором суду не наданий. Крім цього, медичний огляд ОСОБА_4 проводився вже після внесення відомостей в ЄРДР, тобто фактично такий був освідуванням, проведення якого регламентується вимогами КПК. Згідно з ч. 3 ст. 241 КПК України перед початком освідування особі, яка підлягає освідуванню, пред`являється постанова прокурора, однак така ОСОБА_4 не пред`являлась, оскільки її не існувало.

Захисники вважають неповним висновок суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта № 1149 від 16 травня 2018 року, оскільки такий зроблено на підставі недопустимих доказів: оптичного диска «Maximus DVD-R» 4.7 Gb 16X та висновку № 1148 від 17 квітня 2018 року, протоколу огляду місця події від 23 січня 2018 року, протоколів проведення слідчих експериментів від 21 лютого 2018 року за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_4 . Зокрема, перед проведенням слідчого експерименту свідку ОСОБА_13 не було роз`яснено передбачене ст. 63 Конституції України право не свідчити проти себе, близьких родичів та членів сім`ї. Навпаки, ОСОБА_13 змушений був давати показання щодо себе та свого сина, відтак здобуті в ході слідчого експерименту показання є отриманими внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод. Аналогічні підстави є для визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_4 .

При цьому висновок експерта № 1149 від 16 травня 2018 року є єдиним доказом на підставі якого ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення, інших доказів немає.

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали заперечення на апеляційну скаргу сторони обвинувачення, у яких просять у задоволенні апеляційної скарги прокурора на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року відмовити; апеляційну скаргу сторони захисту задовольнити; змінити виправдувальний вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року, вказавши в мотивувальній частині судового рішення мотиви та підстави, які слугують для виправдання ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; в іншій частині вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування поданих заперечень сторона захисту вказує, що зміст показань свідків прокурором дещо перекручений і не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не бачили моменту ДТП, ніхто не бачив водія автомобіля, а також ніхто не зміг детально описати особу, яка підійшла до них. Усі троє свідків не могли стверджувати, що цією особою був ОСОБА_4 . Допитані в судовому засідання як свідки працівники поліції ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які в складі слідчо-оперативної групи оглядали місце ДТП, також не вказали на ОСОБА_17 як водія, який вчинив ДТП. Апелянти зазначають, що подані стороною обвинувачення докази кожен окремо, а також у їх сукупності, не вказують на вчинення ДТП саме ОСОБА_4 . Звертають увагу, що перед початком проведення слідчого експерименту ОСОБА_13 , який брав участь у цій слідчій дії в статусі свідка, не було роз`яснено передбачене ст. 63 Конституції України право не свідчити проти себе, близьких родичів чи членів сім`ї. Таким чином, результати слідчого експерименту здобуті з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Крім цього, недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

За результатами розгляду апеляційних скарг, колегією суддів прийнято рішення про часткове задоволення апеляційних скарг прокурора ОСОБА_5 та захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вирок суду першої інстанції скасовано з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону та призначено новий розгляд вказаного кримінального провадження судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового провадження та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлені порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 КПК; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Частиною другою ст. 412 КПК України встановлено імперативну норму згідно з якою судове рішення суду першої інстанції у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо: 1) за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито; 2) судове рішення ухвалено незаконним складом суду; 3) судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381 цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою; 4) судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; 5) судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; 6) порушено правила підсудності; 7) у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Вважаю, що в колегії суддів не було підстав для призначення нового судового розгляду судом першої інстанції, оскільки судом першої інстанції не було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України.

При цьому апеляційний суд не встановив під час апеляційного перегляду даного кримінального провадження жодного з істотних порушень кримінального процесуального закону, які передбачені ч. 2 ст. 412 КПК України, й які відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 415 КПК України слугували б підставою для призначення нового судового розгляду судом першої інстанції.

Апеляційний суд у своєму рішенні взагалі не покликався про застосування ст. 412 КПК України.

Апеляційний суд скасовуючи виправдувальний вирок і призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції через допущені судом першої інстанції істотні порушення КПК, разом з цим вдався до оцінки доказів, зробленої судом першої інстанції, чого робити не мав права.

У зв`язку з наведеним вважаю, що підстав для скасування судового рішення, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України, немає.

Апеляційному суду слід було прийняти рішення по суті апеляційних скарг, перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини та надану судом першої інстанції оцінку доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення виправдувального вироку, та у разі незгоди з оцінкою даною судом першої інстанції, дати свою оцінку у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, Конституції України, Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, встановити обставини справи, дати оцінку доказів відповідно до ст. 94 КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Суддя Львівського

апеляційного суду ОСОБА_3

14 травня 2024 року