Номер провадження: 11-кп/813/779/24
Справа № 498/552/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 26.10.2023року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Цебрикове Великомихайлівського району Одеської області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого згідно ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000209 від 21.03.2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не обирався.

Також оскаржуваним вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнані винуватими у тому, що вони, 20.03.2023року приблизно о 16 год., перебуваючи біля буд. №7 по вул. Пушкіна, смт. Цебрикове Роздільнянського району Одеської області, де під час спільного вживання спиртних напоїв вони побачили ОСОБА_10 , який йшов по вказаній вулиці. Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_10 та помітили в останнього мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9 А», М2006С3LG, IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору. В цей час у ОСОБА_7 виник корисливий умисел направлений на відкрите викрадення вказаного мобільного телефону. З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 розуміючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій в умовах воєнного стану, та свідомо бажаючи настання їх наслідків, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння під надуманим приводом, знаходячись навпроти домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , попросив у потерпілого ОСОБА_10 скористатися його мобільним телефоном. Надалі, усвідомлюючи що потерпілий не зосереджує увагу на відсутності свого телефону у чохлі, ОСОБА_7 відкрито заволодів вказаним майном та почав тікати з місця вчинення злочину. Так, не зважаючи на вимогу потерпілого про повернення майна, ОСОБА_7 розпорядився ним на власний розсуд, а саме діючи без попередньої змови групою осіб, передав телефон ОСОБА_9 , та в подальшому зник разом з останнім у невідомому напрямку, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків, які відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи від 17.04.2023 року № СЕ-19/116-23/4940-ТВ становлять 2550,00 грн.

Також, 20.03.2023 року, приблизно о 16 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 перебували біля буд. АДРЕСА_2 , де під час спільного вживання спиртних напоїв вони побачили ОСОБА_10 , який йшов по вказаній вулиці. Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_10 та помітили в останнього мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9 А», М2006С3LG, IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 в чохлі чорного кольору. В цей час у ОСОБА_7 виник корисливий умисел направлений на відкрите викрадення вказаного мобільного телефону. З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 знаходячись навпроти домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , під надуманим приводом підійшов до у потерпілого ОСОБА_10 та попросив скористатися його мобільним телефоном після чого, останній передав свій телефон ОСОБА_7 . В подальшому, усвідомлюючи що потерпілий не зосереджує увагу на відсутності свого телефону у чохлі, ОСОБА_7 відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9 А», М2006С3LG, IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 гранітно-сірого кольору. Після чого, почав тікати з місця вчинення злочину, та не зважаючи на вимогу потерпілого про повернення майна, розпорядився ним на власний розсуд, передавши телефон ОСОБА_9 . Надалі, ОСОБА_9 розуміючи, що потерпілий бачить їх злочинні дії, діючи умисно, протиправно, без попередньої змови групою осіб, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій в умовах воєнного стану та свідомо бажаючи настання їх наслідків, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9 А», М2006С3LG, IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 гранітно-сірого кольору та розпорядився ним на власний розсуд, після чого, зник у невідомому напрямку, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків, які відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи від 17.04.2023 № СЕ-19/116-23/4940-ТВ становлять 2550,00 гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій зазначає, що вважає вирок у частині призначеного покарання є вкрай суворим для нього з урахуванням усіх обставин справи, його особистості, а також наявності пом`якшуючих обставин, відсутністю обтяжуючих обставин.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що він щиро розкаявся, жалкує про скоєне, повернув потерпілому викрадене, має сім`ю, міцні соціальні зв`язки.

Крім того зазначає, що після скоєння злочину він не був оглянутий лікарем, а тому відсутні правові підстави вважати, що під час скоєння злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння.

За результатами розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок відносно нього змінити в частині призначеного покарання, а саме пом`якшити призначене покарання у вигляді позбавлення волі, застосувавши до нього дію ст.69 та ст.75 КК України.

Апеляційна скарга стосовно ОСОБА_9 не подавалась.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити;

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Також від прокурора ОСОБА_11 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій він, вважаючи вирок суду в частині призначення покарання законним та справедливим, просив відмовити в її задоволенні на підставах, викладених в запереченнях.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з?явився, про дату, час та місце засідання повідомлявся належним чином, на підставі чого, за погодженням із учасниками провадження, апеляційний розгляд проведений за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо встановлених фактичних обставин, кваліфікації дій та призначеного покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційні скарги не подавались, тому в цій частині вирок суду не перевіряється.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Мотивуючи доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, що їм інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на їх показання, у яких вони повністю визнали свою вину та підтвердили фактичні обставини справи, наведені у обвинувальному акті, показання представника потерпілого ОСОБА_12 , свідків, допитаних під час судового розгляду, а також письмові докази, досліджені в судовому засіданні.

На підставі встановлених обставин та досліджених доказів суд обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене без попередньої змови групою осіб в умовах воєнного стану.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, злочин вчинений ОСОБА_7 відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, обставина, що пом`якшує покарання - щире каяття у скоєному, обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину щодо особи з інвалідністю та яка страждає на психічний розлад та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що покарання ОСОБА_7 повинно бути призначено у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що, оскільки ОСОБА_7 після скоєння злочину він не був оглянутий лікарем, а тому відсутні правові підстави вважати, що під час скоєння злочину він перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Так, в суді 1-ої та апеляційної інстанції ОСОБА_7 підтвердив, що в день вчинення злочину вони вживали спритні напої.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про призначення йомунадто суворого покарання, з огляду на те, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, врахувавши всі дані про особу обвинуваченого, мав підстави для призначення покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України.

Так, дійсно, суд 1-ої інстанції встановив обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме вчинення злочину щодо особи з інвалідністю та яка страждає на психічний розлад та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, проте дані про особу обвинуваченого свідчать про існування обставин, що значно пом`якшують покарання, та свідчать про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України.

Згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є: повне визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненому злочині, щире каяття у цьому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова ВС від 22 березня 2018 року в справі № 759/7784/15-к).

Згідно матеріалів справи, представник потерпілого претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 потерпіла сторона не має, шкоду відшкодовано шляхом повернення телефону потерпілому.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 повідомив суду, що жодного разу до скоєння кримінального правопорушення не порушував закон, неофіційно працює підсобником для того, щоб матеріально допомагати родині, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та просив суд призначити йому покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, висловив осуд своєї поведінки та бажання довести своє виправлення.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи обвинуваченого про те, що зазначені вище обставини та особисті характеристики обвинуваченого є такими, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченого ОСОБА_7 , та дозволяють застосувати при призначенні основної міри покарання обвинуваченому вимоги ч. 1 ст. 69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч. 4 ст. 186 КК України.

Згідно з положеннями ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання жодних скарг від сусідів на нього не надходило, працює неофіційно, щиро розкаюється у вчиненому.

Зазначені обставини висвітлюють спосіб життя ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення та свідчать, що ризики повторного вчинення злочину та небезпека для суспільства не є високими.

У частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Таким чином, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується посередньо, має визначене місце реєстрації та проживання, де мешкає з батьками, братом, який має поранення внаслідок захисту суверенітету держави та сестрою, на обліках у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, усвідомив протиправність своєї злочинної поведінки, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, обставини скоєного кримінального правопорушення, те, що ОСОБА_7 являється раніше не судимою особою, жодним чином не перешкоджав слідству, а навпаки активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання.

Також, на переконання колегії суддів, враховуючи відсутність у ОСОБА_7 судимостей, його молодий вік, критичне відношення до скоєного, тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, оскільки призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі строком на 7 років не сприятиме його виправленню, а може зламати його життя.

Апеляційний суд вважає, що призначення такого покарання обвинуваченому буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 417 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що з урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин, суд 1-ої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_7 менш суворе покарання та вважає, що цілі виправлення та перевиховання обвинуваченого будуть досягнуті призначенням йому покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - зміні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 26.10.2023 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на 5 (п`ять) років;

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі із іспитовим строком 3 роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4