Справа № 521/4353/24
Номер провадження:1-кп/521/1376/24
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2024 року м. Одеса
В провадженні Малиновського районного суду м.Одеси перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 КК України.
Ухвалою головуючого судді від 26.03.2024 року у кримінальному провадженні призначене підготовче судове засідання.
Прокурор під час підготовчого судового засідання заявив клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та визначити розмір застави у розмірі, який був визначений під час досудового розслідування. Клопотання обгрунтовує тяжкістю висунутого обвинувачення та наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України та на обставини, які на його думку свідчать про їх наявність. Зазначив, що під час досудового розслідування стосовно обвинувачених обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, строк якого спливає, визначеницй розмір застави був дієвим важелем для процесуальної поведінки обвинувачених. Просив саме обрати запобіжний захід стосовно обвинувачених, оскільки стадія досудового розслідування вже сплила, а вимогами ст.315 КПК України передбачено можливість обирати запобіжний захід.
Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_4 заперечували проти клопотання прокурора, посилаючись на наявність постійного місця проживання у обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, перебування на утриманні трьох неповнолітніх дітей, наявності офіційного працевлаштування та готовності роботодавця продовжувати трудові відносини, відсутність наведених ризиків, які є лише припущенням та не мають доказів, оскільки всі свідки вже допитанні та відсутності можливості перетинати державний кордон з метою ухилення, тому просили обрати стосовно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням електронного браслету. У випадку продовження тримання під вартою - зменшити розмір застави, якаявно є непомірною для обвинуваченого.Крім того обвинувачений зазначив, що наявність стосовно нього іншого кримінального провадження, не впливає на застосування запобіжного заходу до нього, оскільки в іншій справі його було звільнено з-під варти та свої обов`язки він не порушував.
Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_5 заперечували проти клопотання прокурора, зазначивши, що запобіжний захід стосовно обвинуваченого вже обрано, питання про його продовження прокурором не ставиться, а тому посилатися на попередні рішення суду, якими визначався розмір застави, неможливо. Саме клопотання має протиріччя, оскільки ставиться питання про обрання запобіжного заходу та про визначення розміру застави, що є різним запобіжними заходами, а сам розмір застави, який просить визначити прокурор, зазделегіть є непомірним для обвинуваченого. Також просив врахувати наявність постійного місця проживання у обвинуваченого, відсутність наведених ризиків, які не підтверджуються доказами, слідство вже закінчилося, свідки були допитані, тому просили обрати стосовно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, врахувавши практипку ЄСПЛ, що лише тяжкість висунутого обвинувачення не може бути підставою для тримання під вартою, а ризики повинні бути реальними, а не абстрактними.
Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора, обвинувачених та їх захисників, суд вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.
Статтею 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Дане кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового провадження, під час якого вирішується питання можливості призначення судового розгляду, вже метою якого відповідно до статті 17 КПК України є встановлення судом поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених в обвинувальному акті кримінального правопорушення за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри, однак попри таке, оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК. Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Так, обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за вчинення якого, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до дев`яти років, а тому обвинувачений, для якого настання вказаних наслідків є небажаним, може вдатися до спроб переховуватись від суду, може незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, в якому обвинувачується. Обвинувачений в силу ст.89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та дитину співмешканки, є обвинуваченим у іншому кримінальному провадженні, до затримання працював, але наявність у обвинуваченого місця проживання, сім`ї та роботи не можуть виключити ризику його ухилення, тобто існує реальна загроза, що останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, в якому обвинувачується та інші злочини або перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом.
Обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за вчинення якого, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до дев`яти років, а тому обвинувачений, для якого настання вказаних наслідків є небажаним, може вдатися до спроб переховуватись від суду, може незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, в якому обвинувачується. Обвинувачений в силу ст.89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, до затримання працював без офіційного працевлаштування у службі таксі, але наявність у обвинуваченого місця проживання, можливості працювати не може виключити ризику його ухилення, тобто існує реальна загроза, що останній може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, може вчинити інші злочини або перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом.
З урахуванням наявності існування наведених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, виникла необхідність у вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу стосовно обвинувачених.
При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Виходячи з характеру та обставин інкримінованого злочину, беручи до уваги особи обвинувачених, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, можна дійти висновку про те, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою надасть можливість запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченими своїх обов`язків та відсутні підстави для обрання стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу. Таким чином, лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе гарантувати належне виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків та перешкодити ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
З огляду на зазначене, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинувачених, виходячи з наявних у суду матеріалів клопотання, суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених вимогами ст.177 КПК України, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
На стадії досудового розслідування до обвинувачених було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, який був дієвим важелем для процесуального впливу на поведінку останніх.
Як вже зазначено питання щодо застосування запобіжного заходу може бути вирішено під час підготовчого судового засідання та при розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК України, який регулює питання заходів забезпечення кримінального провадження та передбачає, що строк тримання під вартою може бути продовженим. При цьому наведені вимоги ч.3 ст.315 КПК України також передбачають вирішення судом питання в підготовчому судовому засіданні про продовження дії запобіжного заходу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню. Органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою.
Враховуючи, що стосовно обвинувачених під час досудового розслідування було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого ще не сплинув, підстав для його скасування чи зміни не встановлено, тому суд приходить до висновку про часткове задоволення клопотання прокурора та доцільності саме продовження строку тримання обвинуваченим під вартою, а не обрання їм запобіжного заходу, як зазначає прокурор у своєму клопотанні, без зміни раніше визначеного розміру застави, що буде співмірним з існуючими ризиками, відповідатиме особам обвинувачених та тяжкості висунутого їм обвинувачення і зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останніх.
Виходячи з характеру та обставин інкримінованого злочину, беручи до уваги особи обвинувачених можна дійти висновку про те, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу буде неможливо запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх обов`язків.
Тяжкість обвинувачення, хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Крім того, в підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про направлення подання до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про визначення територіальної підсудності обвинувального акту у кримінальному провадженні, оскільки кримінальне правопорушення, яке складається з шести епізодів, які є однаковими за тяжкістю та були вчинені у різних місцях як у м.Одеса так і в Одеській області, а тому виникають сумніви щодо територіальної юрисдикції Малиновського районного суду м.Одеси відповідно до вимог ст.32 КПК України.
Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_4 клопотання прокурора про направлення подання для вирішення питання про визначення територіальної підсудності обвинувального акту просили вирішити на розсуд суду.
Захисник ОСОБА_7 зазначив, що клопотання прокурора про визначення територіальної підсудності ставить під сумнів розгляд його клопотання про обрання запобіжного заходу.
Обвинвачений ОСОБА_5 підтримав думку адвоката.
Щодо клопотання прокурора про направлення подання до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про визначення територіальної підсудності обвинувального акту у кримінальному провадженні, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до п.4) ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення - направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.
Згідно вимог КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції віднесено до компетенції відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду та виходячи з принципу дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження, суд приходить до висновку про можливість вирішення питання, викладеного у клопотанні прокурора.
Дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що існують достатні підстави для направлення обвинувального акту до Одеського апеляційного суду для вирішення питання про визначення територіальної підсудності, з наступних підстав.
Відповідно до ст.32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Крім того, під час дії воєнного стану обвинувальні акти скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством згідно вимог ч.9 ст.615 КПК України.
Місцем вчинення кримінального правопорушення є певна територія або інше місце, де відбувається суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
Згідно обвинувального акту вбачається, що місцем вчинення кримінального правопорушення, яке складається з декількох епізодів,зазначені місця як у м.Одеса так і в Одеській області, так місцем останнього епізоду зазначено населений пункт Дачне Одеської облласті, що не відноситься до територіальної юрисдикції Малиновського районного суду м.Одеса.
Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ст.30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно п.6 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню якщо порушено правила підсудності.
Враховуючи зазначені підстави та приймаючи до уваги, що Малиновський районний суд м.Одеси не є судом у межах територіальної юрисдикції якого інкримінується вчинення обвинуваченими усіх епізодів згідно обвинувального акту кримінального правопорушення у зазначеному кримінальному провадженні, у сторони кримінального провадження виникли сумніви щодо територіальної підсудності з вищенаведених підстав, тому з метою забезпечення об`єктивного та неупередженого судового розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що зазначений обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні підлягає направленню до Одеського апеляційного суду для визначення територіальної підсудності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314,315 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора задовольнити частково.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб до 25 травня 2024 року включно без зміни визначеного розміру застави.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) діб до 25 травня 2024 року включно без зміни визначеного розміру застави.
Ухвала суду в частині продовження строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її винесення, в іншій частині оскарженню не підлягає.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1