КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/30/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003920, по обвинуваченню:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.09.2011 року Крюківським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч.2ст.296 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 1 рік;

- 24.02.2015 року Автозаводським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі; 18.08.2015 року Крюківським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України остаточно до 4 років позбавлення волі.

та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , без постійного місця проживання, раніше судимого:

- 06.11.2008 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.289 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 1 рік;

- 08.05.2012 року Автозаводським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.307 КК України до 5 років позбавлення волі,на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим терміном 2 роки;

- 28.03.2014 року Крюківським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 6 років позбавлення волі, звільнений 14.01.2020 року по відбуттю покарання.

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців, кожному.

Запобіжний захід обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у виді тримання під вартою залишено без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 13.06.2020 року.

По справі вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у тому, що вони 13 червня 2020 року о 19.40 год. побачили потерпілого ОСОБА_15 , який перебував між будинками 2/8 та 1 АДРЕСА_4 , в якого знаходився мобільний телефон марки «AGM X1». Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, ОСОБА_10 підійшов до потерпілого ОСОБА_15 та наніс один удар кулаком правої руки в голову потерпілого, внаслідок чого останній, втративши рівновагу, впав на спину. В цей час ОСОБА_11 спостерігав за навколишньою обстановкою, з метою недопущення затримання ОСОБА_10 .В подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обступили потерпілого ОСОБА_15 , перешкоджаючи його втечі. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 відкрито викрав з лівої кишені штанів ОСОБА_15 мобільний телефон марки «AGM X1», після чого, разом з викраденим мобільним телефоном з місця вчинення злочину втекли, завдавши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 7000 тис. грн.

Крім цього, 13.06.2020 року приблизно о 20 годині ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , знаходячись поблизу під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_5 , де реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою між собою, наздогнали потерпілого ОСОБА_16 , та з метою подолання волі потерпілого до опору, почали наносити йому удари кулаками в обличчя. Коли потерпілий впав на землю, обвинувачені продовжили наносити йому численні удари руками та ногами по різних частинах тіла. Подолавши остаточно волю потерпілого до опору, ОСОБА_11 , шляхом ривка, відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_16 сумку з речами, та в подальшому розпорядились ними на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1 тис. 590 грн.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду змінити через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що в ситуації, яка склалась із потерпілим ОСОБА_15 , він не є співучасником злочину, оскільки дізнавшись, що ОСОБА_10 пограбував потерпілого та відібрав у нього телефон, саме він наполіг на тому, щоб телефон був повернений власнику.

Крім цього зазначає, що його дії відносно потерпілого ОСОБА_16 не правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, оскільки він не грабував потерпілого, а лише хотів переконатись, що останній не розповсюджує наркотичні засоби. Проте потерпілий почав чинити опір, через що розпочалась бійка. У зв`язку із цим вважає, що за цим епізодом його дії слід кваліфікувати за ст.296 КК України як хуліганство.

За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду, ухвалений щодо нього, змінити, та закрити провадження по епізоду пограбування потерпілого ОСОБА_15 за відсутністю в його діях складу злочину, а за епізодом пограбування потерпілого ОСОБА_16 просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ст.296 КК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити та пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання, звільнивши останнього від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

В обґрунтування підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням просить врахувати, що ОСОБА_10 повністю визнає свою вину та щиро розкаюється, має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває малолітня дитина 2013 року народження, не перебуває на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, а також має мотивацію до виправлення без ізоляції від суспільства.

Вважає, що з урахуванням даних про особу обвинуваченого, є законні підстави для звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання з випробуванням.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинувачених та захисників на підтримку проданих апеляційних скарг, прокурора, яка вважала вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Згідно статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального провадження за висунутим обвинуваченням, свій висновок про винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого їм злочину обґрунтував доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_15 про те, що 13.06.2020 року, за адресою: АДРЕСА_4 , близько 19 години, він сидів між будинками на огорожі грався телефоном. До нього підійшли обоє обвинувачених та ОСОБА_10 запитав у нього, в що він грає. Він попрохав їх його не турбувати. Після чого ОСОБА_10 вдарив його в область обличчя, від чого він упав та вдарився об дерево. ОСОБА_10 почав обшукувати його забрав з кишені телефон, а ОСОБА_11 в цей час стояв поруч та «блокував йому відхід», щоб він не міг втекти. Забравши телефон, обвинувачені пішли в невідомому напрямку, а він пішов додому, звідки зателефонував до поліції.

- показаннями потерпілого ОСОБА_17 про те, що у червні місяці 2020 року він зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_18 , з яким зайшли до супермаркету Фора по вул.Тампере в місті Києві. Перед тим, як зайти до магазину, він побачив обвинувачених, але не приділив цьому уваги. Пізніше, коли вони вийшли з магазину, його товариш звернув увагу, що обвинувачені йдуть за ними, однак він це теж проігнорував. Коли вони з ОСОБА_18 розійшлися, до нього відразу підійшли обвинувачені, стали перед ним та запитали, чи не знає він, де можна придбати наркотики. Він відповів, що не цікавиться таким та пішов далі. ОСОБА_11 вдарив його кулаком в груди. Він намагався втекти, проте обвинувачені почали його наздоганяти. Коли ОСОБА_11 смикнув за ремінь його сумки, він впав, після чого, обоє обвинувачених почали його бити ногами та руками, а також сильно вдарили по голові. Заволодівши його сумкою з речами, обвинувачені з викраденим пішли з місця події та сховалися десь за будинком, а він, пішов до магазину, щоб уникнути з ними подальшої зустрічі. Через деякий час ОСОБА_11 знову підійшов до нього, почав погрожувати, а потім кинув сумку та пішов. Він викликав поліцію, які прибули на місце та затримали обвинувачених. Стверджує, що у нього були викрадені речі, які вказані в обвинувальному акті та він чітко впізнає обох обвинувачених, як осіб, які побили його та пограбували;

- протоколами огляду місця події від 13.06.2020 року, в ході яких оглянуто сумку потерпілого ОСОБА_16 , в якій знаходились його особисті документи, запальничка, зв`язка ключів, навушники, павербанк (т. 2 а.с.165-167);

- протоколами огляду предметів від 16.06.2020 року, відповідно до якого оглянуто мобільний телефон AGM чорного кольору, який було вилучено при обшуку ОСОБА_10 та речі, що були вилучені під час проведення огляду місця події від 13.06.2020 року - сумка з особистими речами ОСОБА_16 (т. 2 а.с. 154-157, 179-183);

- протоколом огляду речового доказу від 16.06.2020 року, а саме диску з відеозаписом з камер спостереження з магазину « Фора » за адресою: АДРЕСА_5 (т. 2 а.с. 170-171);

- довідками щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_16 (т. 2 а.с. 163-164);

- протоколами особистого обшуку особи, затриманої в порядку ч.3 ст.208 КПК України від 14.06.2020 року, відповідно до яких у ОСОБА_10 з правої кишені шортів вилучено грошові кошти, запальничку, телефони, а в ОСОБА_11 - павербанк, два кабеляюсб-айфон, грошові кошти, телефон та документи (т. 2 а.с. 186-187, 194-195);

- протоколами затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 14.06.2020 року (т. 2 а.с. 189-192, 197-200);

- протоколами проведення слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , під час яких останні зазначили обставини, за яких їх пограбували, а також підтвердили їх під час допиту в суді (т. 2 а.с. 207-211, 212-216, 217-220, 221-224).

Оцінивши всі докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 винуватими у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, як за епізодом пограбування потерпілого ОСОБА_15 , так і потерпілого ОСОБА_17 , а їх дії вірно кваліфіковані по ч.2 ст.186 КК України.

Зокрема, із встановлених судом обставин, які підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_15 , 13.06.2020 року до потерпілого підійшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Обвинувачений ОСОБА_10 вдарив потерпілого ОСОБА_15 в область обличчя, від чого, він упав та вдарився об дерево. В подальшому ОСОБА_10 почав обшукувати його та забрав у нього з кишені телефон, а ОСОБА_11 , у цей час знаходився поряд і «блокував йому відхід», через що потерпілий не міг втекти. Заволодівши його телефоном, обвинувачені залишили місце події, а потерпілий пішов додому та зателефонував до поліції.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_15 були предметом перевірки і в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав показанням потерпілого ОСОБА_15 належним та достовірним доказом, які в сукупності з іншими доказами підтверджують те, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб вчинили відкрите викрадення майна (грабіж) потерпілого ОСОБА_15 .

Такі висновки суду узгоджується з правовою позицію Касаційного кримінального суду в складі Верховного суду, викладеною у постанові від 10 грудня 2020 року (справа № 464/710/18), згідно якої домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Цим самим спростовуються апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що він не був співучасником пограбування потерпілого ОСОБА_15 .

На думку колегії суддів, не знаходять свого підтвердження і апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_11 на підтримку кваліфікації його дій за статтею 296 КК України як хуліганство, за епізодом пограбування потерпілого ОСОБА_16 , з огляду на наступне.

З об`єктивної сторони хуліганство є суспільно небезпечні дії, об`єктом посягання яких є громадський порядок.

Разом із цим, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Об`єктом посягання даного кримінального правопорушення є власністю особи.

За встановлених судом обставин обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою між собою, наздогнали потерпілого ОСОБА_16 , застосували до нього насильство та відкрито викрали у нього сумку з речами, завдавши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1 тис. 590 грн.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_11 вірно кваліфіковані за даним епізодом по ч.2 ст.186 КК України як у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду не встановлено невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, як про це посилається обвинувачений ОСОБА_11 у поданій апеляційній скарзі.

Обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисниками встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.186 КК України, не оспорюються та не оскаржуються, а тому у відповідності до положень ст.404 КПК України апеляційною інстанцією в цій частині не перевіряються.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, його ставлення до скоєного, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з призначеним ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покаранням у виді позбавлення волі на строк, який відповідає межам санкції ч.2 ст.186 КК України, яке за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого ними злочину та особам винних та є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, колегія суддів не вбачає законних підстав для застосування положень ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, як про це просить захисник у поданій апеляційній скарзі.

Статтею 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_10 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає законних підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_10 покарання, в тому числі шляхом звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Не спростовуються такі висновки суду і доводами, наведеними захисником в поданій апеляційній скарзі.

З огляду на те, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, колегія суддів залишає його без змін, а подані апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4