Справа № 487/1618/24
Провадження № 1-кс/487/1506/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2024 м.Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва клопотання слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000200 від 14.02.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 , -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000200 від 14.02.2024 за ч. 4 ст. 402 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_5 строком на 60 днів.

В обґрунтування клопотання слідчий посилався на обґрунтованість підозри за ч. 4 ст. 402 КК України та наявність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, неможливість застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів.

В судовому засіданні прокурор клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримала, наполягала на його задоволенні, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого, посилався на те, що відмовився від виконання завдання через обставини, які виклав в рапорті, оскільки не відновився після виконання попереднього бойового завдання. Готовий виконувати бойові розпорядження після того, як інші військовослужбовці зі складу його вдділення теж будуть приймати участь у бойових завданнях нарівні з іншими.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні клопотання слідчого, посилаючись на недоведеність ризиків, вказаних у клопотанні, які є припущеннями, та просила врахувати дані про особу підозрюваного.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Метою застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 183 КПК України встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, судом встановлено, що другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000200 від 14.02.2024 за ч. 4 ст. 402 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04. 2023 року за №19-РС військовослужбовця військової служби за мобілізацією солдата ОСОБА_5 призначено на посаду гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти цієї ж військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

З 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з часу видання Президентом України Указу №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затвердження його Законом України №2102-IX Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та до теперішнього часу, відповідно до Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» почав діяти воєнний стан в Україні.

Відповідно до ст. 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статуту), повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Статтями 29, 31 Статуту також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Молодший лейтенант ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді тимчасово виконуючого обов`язки командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , являється начальником за посадою та військовим званням для солдата ОСОБА_5 гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти цієї ж військової частини.

Відповідно до ст. 35 Статуту, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

У відповідності до ст. 37 Статуту, військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Згідно з ст. 30 Статуту підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, порядок віддання та виконання наказів, а також знаючи про відповідальність за невиконання наказів начальника, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 14 лютого 2024 року приблизно о 09 годині 00 хвилин, перебуваючи у пункті тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , у АДРЕСА_1 , т.в.о. командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_7 військовослужбовцям механізованої роти військової частини НОМЕР_1 було доведено бойове розпорядження від 13.02.2024 № 337дск щодо висунення в район проведення бойових дій, на лівому березі річки Дніпро, в межах адміністративної території Херсонської області та із подальшим здійсненням розвідувально-пошукових дій з розгортанням вогневих засідок по рубежам і спостережного посту, східніше автомобільного мосту «Антонівський» Національного природного парку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Одразу, у відповідь на наказ т.в.о. командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_7 щодо висунення в район проведення бойових дій, на лівому березі р. Дніпро, в межах адміністративної території Херсонської області з розгортанням вогневих засідок по рубежам і спостережного посту, східніше автомобільного мосту «Антонівський» Національного природного парку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, в порушення статутних вимог, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, відкрито відмовився виконати наказ начальника, хоча об`єктивно міг і повинен це зробити.

В подальшому особовий склад механізованої роти військової частини НОМЕР_1 відправився виконувати зазначене бойове розпорядження без участі солдата ОСОБА_5 , що призвело до зниження боєздатності вказаного військового підрозділу.

14.02.2024 ОСОБА_5 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

15.02.2024 йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, - у непокорі, тобто у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

При цьому слід зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Наявні докази, які містяться в матеріалах клопотання по кримінальному провадженню, свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 , це, зокрема, дані повідомлення командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.02.2024 про вчинення кримінального правопорушення; рапорту т.в.о. командира механізованої роти ВЧ НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_8 від 14.02.2024 про відмову солдата ОСОБА_5 виконувати бойове розпорядженя командира; витягу із бойового розпорядження; рапорту ОСОБА_5 від 14.02.2024; витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №91 від 01.04.2023 про призначення ОСОБА_5 на посаду; медичної характеристики; протоколів допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Злочин за ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів та за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_5 у разі доведеності його вини, суд переконаний, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, існує і є обґрунтованим.

Слідчим у клопотанні доведено існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, з урахуванням встановлених досудовим розслідуванням обставин є підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_5 може незаконно впливати на свідків, з якими проходить службу у одному підрозділі військової частини і тому може контактувати з ними.

Крім того, слідчий суддя вважає, що існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки, будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, вбачає за можливе порушення військової дисципліни, невиконання наказів.

Слідчий суддя при обранні запобіжного заходу, відповідно до ст. 178 КПК України, враховує вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, а також вік та стан здоров`я підозрюваного, які не є перешкодою для утримання його в умовах слідчого ізолятору; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, який постійно проживає в м. Мирнограді Донецької області разом з цивільною дружиною, має на утриманні малолітню дитину-інваліда; раніше не судимий; є військовслужбовцем, брав участь у виконанні бойових завдань.

Тому з урахуванням обставин справи, враховуючи тяжкість злочину у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 в умовах воєнного стану, дані про особу підозрюваного, суд вважає обґрунтованим клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи, на які посилався захисник, не зменшують встановлені ризики, а тому слідчий суддя приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування, забезпеченню виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 176 КК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

В той же час, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає пункт 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Осипенко проти України»). Уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Враховуючи вказану практику ЄСПЛ, ст. 183 КПК України, яка наділяє слідчого суддю, суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави, однак відповідно до вказаної статті зобов`язує слідчого суддю, суд визначити розмір застави застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також беручи до уваги, дані про особу підозрюваного, що в даному випадку можливо визначити підозрюваному ОСОБА_5 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень.

При цьому слідчий суддя враховує, що підозрюваний раніше не судимий, є військовослужбовцем, проходить службу на посаді гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу механізованої роти ВЧ НОМЕР_1 у військовому званні солдат; брав участь у виконанні бойвих завдань на лівому березі Дніпра; має на утриманні малолітню дитину-інваліда.

Слідчий суддя вважає, що визначений розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, не порушує права підозрюваного.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 193 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 (м. Одеса, вул. Армійська, 10А) до 13.04.2024 включно.

Визначити підозрюваному ОСОБА_5 заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, яка може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_5 у разі внесення застави наступні обов`язки:

-прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою;

-повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , що в разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 19.02.2024.

Слідчий суддя ОСОБА_1