Справа №592/3048/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/88/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/3048/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Саха-Якутія Усть-Янського району, с. Сєверне та мешканець АДРЕСА_1 (зарестрований: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить змінити вирок суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначивши ОСОБА_11 покарання більш м`яке, ніж передбачене ч. 2 ст. 286 КК, без реального позбавлення волі, оскільки обвинувачений вчинив необережний тяжкий злочин, визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував шкоду потерпілому і останній претензій до нього не має, позитивно характеризується, раніше не судимий, має родину та сталі соціальні зв`язки, працевлаштований, після вчинення правопорушення через годину повернувся на місце ДТП та повідомив слідчому, що саме він винуватець ДТП.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2021 ОСОБА_11 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати т/з на строк три роки. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 11304,72 грн.

Згідно вироку, 22.01.2020 близько 17:45 ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «Mercedes-Benz», р. н. НОМЕР_1 в районі будинку АДРЕСА_3 , знехтував заходами безпеки дорожнього руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, завчасно не зменшив швидкість та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_12 , і здійснив на неї наїзд. Після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_11 залишив місце пригоди. 23.01.2020 о 12:00 від отриманих в дорожньо-транспортній події тілесних ушкоджень ОСОБА_12 померла в реанімаційному відділенні КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня».

Будучи неодноразово належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_13 в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду кримінального провадження суду не надали, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого та його захисника, оскільки це не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги захисника без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_11 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційній скарзі його захисника.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону про кримінальну відповідальність, грубе порушення ним правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_14 200000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 150000 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнання вини та добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому. Суд не врахував обставину, що обтяжує покарання зазначену в обвинувальному акті вчинення злочину особою, що перебуває у стані викликаному вживанням наркотичних засобів або інших одурманюючих засобів, передбаченому п. 13 ч. 1 ст. 67 КК, оскільки факт перебування ОСОБА_11 під час вчинення злочину під впливом наркотичних речовин належними доказами не підтверджено. Крім того, суд врахував поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення: не зупинився на місці ДТП та залишив його, сподіваючись на допомогу потерпілій від сторонніх водіїв, проте разом з братом повернувся на місце події. На підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції за ч. 2 ст. 286 КК з його реальним відбуванням, а також з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав також і для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК, а тому погоджується з визначеним ОСОБА_11 покаранням. При цьому призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_11 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів ті обставини, на які посилається захисник в своїй апеляційній скарзі, зокрема те, що ОСОБА_11 вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував шкоду потерпілому, позитивно характеризується, раніше не судимий, має родину та сталі соціальні зв`язки, працевлаштований, а після вчинення правопорушення повернувся на місце ДПТ та повідомив слідчому, що він є його винуватцем, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Врахувавши конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, а саме те, що ОСОБА_11 допустив грубі порушення ПДР, керуючи т/з скоїв наїзд на пішохода, який перетинав дорогу по нерегульованому пішохідному переходу, що призвело до його загибелі, відсутні підстави щодо застосування ст. 69 КК чи виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, тобто, застосування ст. 75 КК.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 21.04.2021 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4