Справа № 462/5934/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/99/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №000136 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтанці Кам`янко-Бузького району Львівської області, українця, громадянина України, одруженого, який має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда 3-ї групи, пенсіонера МВС, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 1 рік.

На підставі ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Залізничного відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради 187450,33 грн.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. Вважає вирок необгрунтованим.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що при оформленні у травні 2015 року заяви про постановлення на облік, як ВПО, та про призначення адресної допомоги на проживання, ОСОБА_7 заповним бланк заяви в якій не було зазначено про наявність у його неповнолітнього сина житла, за адресою: АДРЕСА_3 , площею 20,5 м.кв, оскільки консультант Залізничного відділу соцзахисту, яка допомагала йому формулювати заяву, на цьому не наголошувала. ОСОБА_7 не роз`яснили необхідність подавати відомості стосовно членів сім`ї. У даній квартирі проживає племінниця з сім`єю, яка і подарувала його сину житло. Відтак фактичного місця проживання у обвинуваченого не було і він з сім`єю винайняв іншу квартиру. Обвинувачений не знав про цільове призначення призначених виплат, думав, що це всім ВПО таке передбачено. Як тільки йому стало відомо про нецільове використання ним коштів, він подав відповідну заяву в якій взяв на себе зобов`язання повернути надмірно виплачені йому кошти. Через виїзд до Республіки Польщі не мав змоги повертати кошти. Відтак ОСОБА_7 вважав, що між ним та Залізничним відділом соціального захисту ІНФОРМАЦІЯ_3 існують цивільно-правові відносини. ОСОБА_7 повідомив суд першої інстанції, що корисливих намірів щодо безпідставного отримання бюджетних виплат у виді адресної допомоги ВПО не мав.

Апелянт наголошує, що з дослідженої в судовому засіданні особової справи не вбачається, що ОСОБА_7 було письмово повідомлено та роз`яснено про обов`язок повідомляти дані щодо наявного в членів сім`ї майна, а також про наслідки неповідомлення про таке.

Апелянт зазначає, що перед наданням адресною допомоги саме на працівників соцзахисту покладено обов`язок перевірити всі дані на особу, якій планується надати відповідну грошову допомогу. Відповідно не можна вважати винуватим ОСОБА_7 у заволодінні чужими коштами, оскільки право на виділення коштів та контроль за такими виплатами здійснюють працівники відділу соцзахисту, які розпоряджаються бюджетними коштами.

Апелянт наголошує, що в супереч вимогам п.11 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №505, суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім`ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги, вони стягуються у судовому порядку.

Отже, указаний Порядок передбачає, що у разі недобросовісності з боку уповноваженого представника сім`ї, останньому спочатку пропонується повернути кошти добровільно, а в разі відмови такі суми стягуються в судовому порядку.

Таким чином, дії ОСОБА_7 з урахуванням положень пункту 11 Порядку, не передбачені кримінальним законом як злочин, через відсутність всіх елементів складу злочину та відповідного рівня суспільної небезпеки, що притаманні злочинам, а тому на переконання сторони захисту, такі дії слід кваліфікувати як цивільний делікт, оскільки відносини у сфері нарахування та виплати матеріального забезпечення внутрішньо переміщеним особам за своїм змістом є цивільно-правовими, і спори, які виникають із цих правовідносин, підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства. Відповідно органом досудового розслідування та судом першої інстанції не доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих діянь.

Апелянт звертає увагу суд апеляційної інстанції на те, що до початку досудового розслідування, ОСОБА_7 , на вимогу управління соціального захисту населення, почав повертати зайво виплачені йому кошти, у зв`язку з чим добровільно повернув кошти в сумі 4 400 грн.

Апелянт покликається, що ОСОБА_7 було введено в оману, оскільки при заповненні заяви він стосовно себе зазначив про відсутність у нього житлового приміщення, що відповідало дійсності. Про таке він вказав як в первинній заяві, так і в наступних. Обвинувачений не був проінформований працівниками соцзахисту про необхідність декларування даних про членів сім`ї. На час інкримінованих діянь у чинному законодавстві був відсутній дієвий механізм перевірки наявності передбачених законом підстав й відсутності визначених законом перешкод для призначення вказаної грошової допомоги до моменту її призначення та виплати.

Апелянт звертає увагу на постанову Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 р. № 709 «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб», де п.2 цієї Постанови встановлено, що з 1 вересня 2023 р. виплата допомоги припиняється внутрішньо переміщеним особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, якщо за результатами верифікації встановлено, що після набрання чинності цієї постанови внутрішньо переміщена особа має у власності житлове приміщення/частину; житлового приміщення, що розташовані на територіях, не включених до переліку територій, або на територіях, включених до переліку територій, щодо яких визначено дату завершення бойових дій (дату припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації (крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що документально підтверджено органами місцевого самоврядування або за технічної можливості інформацією щодо житлових приміщень, внесених до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій. терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, або житлового приміщення (частини житлового приміщення площею менш як 13,65 кв.м на одного члена сім`ї)) (підпункт 5 пункту 2 Постанови).

Апелянт вважає, що до 1 вересня 2023 року внутрішньо переміщена особа, яка мала у власності житлове приміщення більш ніж 13,65 кв.м на одного члена сім`ї, отримувала таку допомогу.

З 1 вересня 2023 року така допомога продовжується виплачуватися внутрішньо переміщеним особам, якщо у власності таких осіб перебуває житлове приміщення/частина приміщення площею менш як 13,65 кв.м на одного члена сім`ї.

Зазначене вище в судовому засіданні підтвердила представник потерпілої юридичної особи під час додаткового допиту.

Відповідно члени сім`ї ОСОБА_7 мають право на отримання відповідної грошової допомоги так як у них немає житла з розрахунку на кожного члена по 13,65 кв.м.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 в період часу з травня 2015 року по квітень 2021 року у м. Львові заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинене за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 , перебуваючи у статусі особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території в Луганській області до м. Львова, відповідно до довідки від 14.10.2014 № «Про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції», та достовірно знаючи про те, що Залізничним відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради нараховується щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, зокрема на оплату житлово комунальних послуг, виплати якої здійснюються на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року (зі внесеними змінами) «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», також положення п.5 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 505 від 01.10.2014 року із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 257 від 08.04.2015 року, для отримання якої уповноважений представник сім`ї з паспортом громадянина України або іншим документом, що посвідчує особу, та довідками всіх членів сім`ї про взяття на облік осіб, які переміщуються, звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою, де зазначаються відомості про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги: прізвище, ім`я та по батькові; число, місяць, рік народження; серія, номер (у разі наявності) паспорта громадянина України, ким і коли виданий або серія, номер документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, а для іноземців та осіб без громадянства - документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус; реєстраційний номер облікової картки платника податків (не зазначається фізичними особами, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної фіскальної служби і мають відмітку в паспорті); зареєстроване та фактичне місце проживання (перебування); реквізити рахунка уповноваженого представника сім`ї в уповноваженому банку, на який перераховуватиметься грошова допомога; наявність у будь-кого з членів сім`ї у власності житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, діючи умисно та достовірно знаючи про наявність у власності його сина ОСОБА_11 квартири АДРЕСА_4 , тобто житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, тобто про обставини, що відповідно до п.6 Порядку № 505, позбавляє дану сім`ю права на отримання грошової допомоги у власних інтересах, з метою отримання вищевказаної допомоги надав недостовірну інформацію до Залізничного відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, який являється органом місцевого самоврядування та який уповноважений розглядати заяви громадян щодо надання та призначення державних соціальних допомог з метою отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово комунальних послуг, виплата якої здійснюється за рахунок державного бюджету.

Так, 13.05.2015 ОСОБА_7 , з метою отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, перебуваючи у Залізничному відділі соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, що за адресою: АДРЕСА_5 , достовірно знаючи, що у приватній власності його сина ОСОБА_11 , згідно договору дарування від 24.01.2008, зареєстрованого в Реєстрі під № 280, перебуває квартира АДРЕСА_4 , подав заяву для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово комунальних послуг на шість місяців, вніс в цю заяву завідомо недостовірну інформацію, зокрема в графі про надання інформації щодо наявності у володінні членів його сім`ї житлових приміщень, розташованих в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, підкреслив запропонований варіант відповіді «ні» та власноручно здійснив запис «не маю», що не відповідає дійсності.

Надалі ОСОБА_7 , діючи умисно, продовжуючи протиправні діяння, 24.11.2015, 04.05.2016, 29.10.2019 та 18.03.2020 подав до Залізничного відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, що за адресою: АДРЕСА_5 , заяви для призначення щомісячної адресної допомоги особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово комунальних послуг на шість місяців, вніс в ці заяви завідомо недостовірну інформацію, зокрема в графі про надання інформації щодо наявності у володінні членів його сім`ї житлових приміщень, розташованих в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, підкресливши запропонований варіант відповіді «ні» та власноручно здійснивши запис «не маю» або «ні», що не відповідає дійсності.

Окрім цього, ОСОБА_7 , діючи умисно, продовжуючи свої протиправні діяння, 25.10.2016, 25.04.2017, 27.10.2017, 24.04.2018, 23.10.2018, 22.04.2019 та 23.04.2020 подав до Залізничного відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, що за адресою: АДРЕСА_5 , заяви про продовження йому виплат щомісячної адресної допомоги як особі, яка переміщається з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, зазначивши у таких заявах, що змін, які впливають на призначення допомоги, не відбулось.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв Залізничному відділу соціального захисту Управлінню соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради значної матеріальної шкоди на загальну суму 191 850 гривень 33 копійки.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції було належним чином повідомлений про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибув і з повідомлення захисника відомо, що обвинувачений виїхав за кордон на лікування.

Адвокат ОСОБА_6 зазначив, що ОСОБА_7 відомо про судовий розгляд та просив розглядати справу без участі останнього.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідача, думку захисника - адвоката ОСОБА_6 про задоволення апеляційних вимог в повному обсязі, міркування прокурора ОСОБА_9 та представника ОСОБА_10 , які, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, є обґрунтованим та ніким не оскаржується.

Так суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 своїми діями вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому повторно тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України.

В основу вироку, як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обгрунтовано поклав досліджені безпосереднього в судовому засіданні письмові докази, яким надав належну правову оцінку.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції підставно було визнано неспроможними покликання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що у заявах для призначення та продовження щомісячної адресної допомоги він зазначав, що у будь-кого з членів його сім`ї у власності житлових приміщень, розташованих в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, не має, так як йому не було роз`яснено умови надання такої допомоги, він вважав, що неповнолітня особа не може мати у власності квартири та, окрім того, його сім`я ніколи не проживала у квартирі АДРЕСА_6 , оскільки таке спростовується: заявами ОСОБА_7 від 24.11.2015, 04.05.2016, в яких він особисто зазначив, що з умовами призначення адресної допомоги ознайомлений; нотаріально посвідченим договором дарування квартири від 24.01.2008, укладеним між ОСОБА_12 з однієї сторони та ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , які діяли від імені малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з другої сторони, за яким ОСОБА_12 передала, а ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , прийняв у дар квартиру АДРЕСА_4 . Вказаний договір ОСОБА_7 підписав особисто. Крім того, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_7 , як громадянин України та особа, яка працювала в органах МВС України, не міг бути необізнаним щодо правової природи договору дарування, обсягу цивільної правоздатності фізичної особи у сфері майнових прав, а також не розуміти умов призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам. Відтак судом не було прийнято твердження сторони захисту про те, що умислу на заволодіння державними коштами шляхом обману у ОСОБА_7 не було, а його дії носили характер помилки, викликаної недостатньо ретельним ставленням до заповнення відповідних документів на отримання допомоги, а також зумовленою недостатньою обізнаністю щодо умов отримання цієї допомоги, з огляду на наступне.

Апеляційний суд вважає, що докази, які досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, та є такими, що вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

При цьому, як вбачається з вироку суду, сам обвинувачений не заперечував фактичних обставин кримінального провадження, які стосуються того, що він особисто звертався до Департаменту соціальної політики про призначення допомоги для чого й подавав відповідні заяви.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до доводів сторони захисту в тій частині, що матеріали провадження не містять доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, вони суперечать дослідженим доказам у справі, зокрема даним з особової справи, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як намагання уникнути чи пом`якшити відповідальності обвинуваченому за вчинене.

Із зазначеного вище вбачається що апеляційні вимоги сторони захисту були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Покликання апелянта на те, що вини в діях ОСОБА_7 немає оскільки всі надані ним дані повинні були належним чином перевірити саме соціальні працівники, які є розпорядниками бюджетних коштів, є необгрунтованими, оскільки не знімають провини з особи за надання недостовірних відомостей стосовно себе та членів своєї сім`ї.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України.

При цьому, доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не знав про цільове призначення призначених виплат бо думав, що це всім ВПО такі виплати передбачені, є безпідставними та нічим не підтверджені.

Покликання в апеляційній скарзі на Постанову Кабінету Міністрів України № 709 від 11.07.2023 «Деякі питання підтримки внутрішньо переміщених осіб» є некоректним та безпідставним, оскільки ОСОБА_7 подавав заяви, в період часу з травня 2015 року по квітень 2021 року, до Залізничного відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про надання та продовження йому виплат щомісячної адресної допомоги як особі, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, зазначивши у таких заявах, що змін, які впливають на призначення допомоги, не відбулось, зазначена постанова була прийнята тільки у 2023 році, тоді як протиправні дії ОСОБА_7 були виявлені у квітні 2021 року.

Своїми протиправними діями, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайством), ОСОБА_7 заподіяв Залізничному відділу соціального захисту Управлінню соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради значну матеріальну шкоду, на загальну суму 191 850 гривень 33 копійки.

Працівники соціального захисту при прийнятті заяв та наданні соціальної допомоги, на той час, керувались Постановою № 505 від 01.10.2014.

Так, Постановою КМУ України № 505 від 01.10.2014 року затверджено «Порядок надання щомісячної адресної допомоги переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплати житлово-комунанльних послуг», який визначає механізм надання такої допомоги.

У п.5 цього Порядку №505 (в редакції Закону, який діяв на час подання обвинуваченим заяв до Департаменту соціальної політики) передбачено, що для отримання грошової допомоги уповноважений представник сім`ї звертається до уповноваженого органу за фактичним місцем проживання (перебування) з відповідною заявою та пред`являє паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідки всіх членів сім`ї про взяття на облік осіб, які переміщуються.

У заяві зазначаються такі відомості про всіх членів сім`ї, які претендують на отримання грошової допомоги: 1) прізвище, ім`я та по батькові; 2) число, місяць, рік народження; 3) серія, номер паспорта громадянина України, ким і коли виданий, для іноземців або осіб без громадянства - серія, номер паспортного документа та посвідки на постійне проживання; 4) реєстраційний номер облікової картки платника податків (не зазначається фізичними особами, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному органу державної фіскальної служби і мають відмітку в паспорті); 5) зареєстроване та фактичне місце проживання (перебування); 6) реквізити рахунка уповноваженого представника сім`ї в уповноваженому банку, на який перераховуватиметься грошова допомога; 7) наявність у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції; 8) наявність у володінні всіх членів сім`ї транспортних засобів (механізмів), що підлягають державній реєстрації та обліку в Державтоінспекції (із зазначенням строку експлуатації з дати випуску); 9) наявність у будь-кого з членів сім`ї на депозитному банківському рахунку коштів у розмірі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб; 10) місце роботи осіб працездатного віку та час, з якого особа там працює.

До заяви додається копія свідоцтва про одруження, копії свідоцтв про народження дітей та письмова згода довільної форми про виплату грошової допомоги уповноваженому представнику сім`ї від інших членів сім`ї та згода на обробку персональних даних.

Згідно із п.6 Порядку №505 (в редакції Закону, який діяв на час подання обвинуваченою заяв до Департаменту соціальної політики) грошова допомога не призначається у разі, коли:

- будь-хто з членів сім`ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції;

- у володінні сім`ї є два або більше транспортних засобів (механізмів), що підлягають державній реєстрації та обліку в Державтоінспекції (автобусів, вантажних та легкових автомобілів). При цьому не враховуються транспортні засоби, одержані чи придбані на пільгових умовах через уповноважені органи, а також транспортні засоби вітчизняного виробництва, які перебувають в експлуатації протягом більш як 10 років з дати випуску, та інші транспортні засоби, що перебувають в експлуатації протягом більш як 15 років з дати випуску;

- будь-хто з членів сім`ї має на депозитному банківському рахунку кошти у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Тобто, заява про отримання вищезгаданої допомоги і, про надання якої звернувся обвинувачений до Департаменту соціальної політики, має визначені реквізити, які передбачені вищезгаданим Порядком. Інформація, яка вноситься до неї посвідчує факти, що здатні спричинити наслідки правового характеру, а саме призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, відмову в її призначенні або ж припинення її виплати в разі подання неповних чи недостовірних відомостей і, зокрема щодо наявності/відсутності у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що заяви обвинуваченим заповнювались на ідентичних бланках в яких визначено, яка саме інформації повинна бути ним зазначена. Крім того, у бланку також вказано про те, що інформація, подана у заяві, а також документи, можуть бути перевірені органом соціального захисту для забезпечення цільового використання коштів.

Зважаючи на зазначене, а також на те, що на підставі внесених у заяви для призначення допомоги відомостей про відсутність у будь-кого з членів сім`ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, обвинувачена ОСОБА_15 отримувала державні грошові кошти, призначені для виплати державної соціальної допомоги, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_7 був прямий умисел на заволодіння грошовими коштами шляхом обману.

Саме це було підтверджено в суді першої інстанції та не спростовано стороною захисту в суді апеляційної інстанції.

Як визначено у ст.190 КК України, шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман як злочинний спосіб може полягати у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей (активний обман) та/або приховуванні певних обставин, якщо в особи є обов`язок повідомити про них (пасивний обман). Обман при шахрайстві застосовується винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Тому умовою визнання обману ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно. З суб`єктивної ж сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі об`єктивної чи суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, можуть перебувати в іншій, ніж кримінальна, юридичній площині й свідчити про наявність цивільного спору.

Неповідомлення (незазначення) відомостей про наявність нерухомого майна як спосіб отримання соціальних виплат (допомоги) є одним із різновидів обману, що характеризується документальною (письмовою) формою та проявляється через пасивну поведінку особи, котра не повідомляє обов`язкової за законом інформації.

Як установлено судом, ОСОБА_7 у період з листопада 2015 по квітень 2021 року неодноразово звертався до органу соціального захисту із заявами за оформленням щомісячної адресної допомоги переміщеним особам та не звертав увагу (не повідомляв) соціальним працівникам про наявність у володіння його сина житлового приміщення в м. Львові.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого правильність вироку суду першої інстанції не спростовують. Захисником не наведено переконливих, обґрунтованих доводів для скасування вироку, відтак відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України.

З врахуванням зазначеного вище колегії суддів вважає, що будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2023 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: